HUNDEN FRA BASKERVILLE

Sir Arthur Conan Doyle

Første kapitel.

Sherlock Holmes.

Holmes, som i regelen var meget sent oppe om morgenen, undtagen i de ikke sjeldne tilfælde, da han var oppe hele natten, — sat ved frokostbordet.

Jeg stod på kaminteppet og tok op den stok, som vor gjest den foregående aften havde efterlatt sig. Den var arbeidet av smukt, fast træ og havde løkformet hode. Like under håndtaket gik et næsten tommebredt sølvbånd.

Til doktor James Mortimer fra hans venner i C. C. H. var indgravert på båndet tillikemed årstallet 1884.

Det var netop en sådan stok, som ældre huslæger pleier at ha med sig — respektabel, solid og anselig.

“Nu, Watson, hvad får De ut av den?”

Holmes sat med ryggen til mig, og jeg havde ikke git ham noget vink om, hvad jeg var beskjæftiget med.

“Hvordan kunde De vite, hvad jeg tok mig fore? Jeg tror, De har øine i nakken.”

“Jeg har ialfald vor blankpudsede sølvkaffekande foran mig,” sa han. “Men, sig mig, Watson, hvad får De ut av stokken? Siden vi har været så uheldige, at eiermanden er blit borte for os, og vi ikke har noget begrep om hans erende, får dette tilfældige efterladenskab betydning. La mig høre, hvorledes De forestiller Dem manden efter en undersøkelse av hans stok.”

“Jeg tror,” sa jeg, idet jeg fulgte så godt jeg kunde min vens fremgangsmåte, “at Doktor Mortimer er en meget søkt ældre læge, velanset, siden de, som kjendte ham, gav ham dette tegn på sin agtelse.”

“Godt!” sa Holmes. “Udmerket!”

“Jeg tror også, at det er sandsynlig. at han er en landslæge, som gjør en stor del av sine sykebesøk tilfots.”

“Hvorfor det?”

“Fordi stokken her, som oprindelig var meget pen, er så medtat, at jeg vanskelig kan tænke mig, at en en bylæge vilde gå med den. Den tykke jerndopsko er så utslitt, at det er klart, at han må ha brukt den meget på fotture.”

“Nokså fornuftig!” sa Holmes.

“Og så er det dette med venner i C. C. H. Jeg skulde formode, at dette har noget med harejagt at gjøre, et lokalt jagtselskab, hvis medlemmer han muligens har biståt med lægehjælp, og som til vederlag har skjænket ham en liten erindring.”

“De overgår virkelig Dem selv, Watson,” sa Holmes, skjøt stolen tilbake og tændte en cigaret. “Jeg må sige, at De i alle de fortællinger, som De har været så venlig at gi om mine små foretagender, har havt for vane at underordne Deres egen dygtighed. Det kan nok være, at De ikke er selvlysende, men De er dog en lysbringer. Nogen mennesker har uten selv at være genier en merkelig evne til at anspore geniet hos andre. Jeg indrømmer, kjære ven, at jeg står i stor gjæld til Dem.”

Han havde aldrig før sagt så meget, og jeg må tilstå, at hans ord glædet mig meget, ti jeg havde ofte følt mig støtt ved hans likegyldighed for min beundring og de forsøk jeg havde gjort på at få hans fremgangsmåter offentlig kjendt. Jeg var også stolt ved tanken på, at jeg i den grad havde tilegnet mig hans system, at jeg kunde anvende det på en måte, som vakte hans bifald.

Han tok nu stokken fra mig og undersøkte den i nogen minutter med blotte øine. Derpå la han med en interessert mine cigaretten væk, tok stokken hen til vinduet og betragtet den atter nøie gjennem et seglas.

“Interessant, skjønt almindelig,” sa han, idet han satte sig i sit yndlingshjørne i sofaen. “Der er utvilsomt et par antydninger på stokken. De gir os grundlag for adskillige slutninger.”

“Har noget undgåt mig?” spurte jeg med en viss selvfølelse. “Jeg skulde tro, at det ikke er noget av betydning, som jeg har overset?”

“Jeg er bange, kjære Watson, at de fleste av Deres slutninger er feilagtige. Når jeg sa, at De ansporet mig, mente jeg ærlig talt, at ved at merke mig Deres feiltagelser er jeg av og til ledet på ret vei. Ikke så at forstå, at De i dette tilfælde har uret i alle Deres slutninger. Manden er sikkerlig landslæge. Og han færdes også meget tilfots.”

“Altså har jeg ret?”

“Forsåvidt.”

“Men det er jo det hele.”

“Nei, langtfra, min kjære Watson — på ingen måte. Jeg skulde tro, at en gave til en læge sandsynligere kommer fra et hospital end fra et jagtselskab, og at når bokstaverne C. C. sættes foran det hospital, frembyder ordene Charing Cross sig som en meget naturlig gjerning.”

“De har muligens ret.”

“Sandsynligheden går i den retning. Og hvis vi tar denne formodning som utgangspunkt, har vi et godt grundlag for at danne os en forestilling om den ukjendte gjest.”

“Nuvel, forutsat at C. C. H. betyder Charing Cross Hospital, hvilke videre slutninger kan vi trække derav?”

“Melder ingen sådanne sig av sig selv? De kjender min fremgangsmåte. Anvend den!”

“Jeg kan kun tænke mig den likefremme slutning, at manden har praktisert i en by, før han tok ut på landet.”

“Jeg tænker, vi kan vove os litt videre end det. Se saken i dette lys: Ved hvilken anledning vilde det være sandsynligst, at en sådan gave blev skjænket? Når vilde hans venner forene sig om at gi ham et bevis på sin velvilje? Tydeligvis i det øieblik, da Mortimer trak sig tilbake fra hospitalets tjeneste for at begynde egen praksis. Vi vet, at det er en gave. Vi tror, der har været en overgang fra byhospital til landpraksis. Er det da at trække en for vidtgående slutning at sige, at gaven blev overrakt ved denne overgang?”

“Det synes ganske visst sandsynlig.”

“Nu, De vil lægge merke til, at han ikke kunde ha tilhørt hospitalets lægestab, da alene en mand med god praksis i London kunde indta en sådan stilling, og en sådan mand vilde ikke ta ut på landet. Hvad var han så? Dersom han har opholdt sig en tid ved hospitalet, har han ikke til hørt den fast ansatte lægestab, men snarere været der som kandidat eller som reservelæge, hvilket ikke er synderlig mere end en viderekommen medicinsk studerende. Og han har forlatt hospitalet for fem år siden — årstallet står på stokken. Således blir Deres værdige, middelaldrende huslæge til tynd luft, min kjære Watson, og der fremstår en ung mand på under tredive år, elskværdig, ikke ærgjerrig, åndsfraværende og eier av en yndlingshund, som jeg omtrentlig anslår at være større end en terrier men mindre end en dogge.”

Jeg lo vantro, medens Sherlock Holmes lænet sig tilbake i sofahjørnet og blæste små hvirvlende røkringe op imot taket.

“Hvad det sidste angår, kan jeg ikke motbevise Dem,” sa jeg, “men det er ialfald ikke vanskelig at finde nogen oplysninger om mandens alder og embedskarriére.” Fra min lille hylde med medicinske verker tok jeg ut lægekalenderen og slog op navnet. Der var flere Mortimere, men bare en, som kunde være vor gjest. Jeg læste op hans personalia:

Mortimer, James, cand. med 1882, Grimpen, Dartmoor, Devon. Reservelæge fra 1882 til 1884 ved Charing Cross Hospital. Vinder av Jacksons pris for sammenlignende patologi ved en avhandling med titel: “Er sygdom arvelig?” Korresponderende medlem av det svenske patologiske selskab. Forfatter av “Nogen træk av atavismen” (Lancet, 1882), “Gjør vi fremskridt?” (Journal of Psychology, marts 1883). Distriktslæge i Grimpen, Thorsby og High Barrow-sogne.”

“Der nævnes intet om harejagt, Watson,” sa Holmes med et litt onskabsfuldt smil, “men om en landslæge, som De meget sindrig bemerket. Jeg tænker, jeg har fåt ganske ret i mine formodninger. Med hensyn til hans egenskaber nævnte jeg elskværdig, ikke ærgjerrig og åndsfraværende, om jeg ikke husker feil. Det er min erfaring, at bare elskværdige mennesker i denne verden får vennegaver, at bare folk uten ærgjerrighed forlater en karrière i London for at drage ut på landet, og at bare en åndsfraværende mand efterlater sin stok istedenfor sit visitkort, efterat han har sittet og ventet en time på Deres værelse.”

“Og hunden?”

“Har været vant til at bære stokken efter sin herre. Da stokken er tung, har hunden holdt den godt fast på midten, og merkerne efter tænderne er meget tydelige. Hundens kjæve, således som det viser sig ved mellemrummet mellem disse merker, er efter min mening for bred for en terrier men ikke bred nok for en dogge. Det må ha været — ved Jupiter — er det ikke en krølhåret bologneser!”

Han havde reist sig og gik frem og tilbake i stuen, medens han talte. Derefter blev han stående stille i vindusfordypningen. Der var en sådan klang av overbevisning i stemmen, at jeg forbauset så op.

“Kjære, hvorledes er det mulig, at De kan være så viss på det?”

“Av den simple grund, at jeg ser hunden selv ved min egen gatedør, og der ringer dens eier. Gå endelig ikke, Watson. Han er en kollega av Dem, og Deres nærvær kan være mig til hjælp. Nu, når De hører skridt i trappen, indtræder det dramatiske øieblik i Deres liv, Watson, og De vet ikke enten for det gode eller onde. Hvad vil videnskabsmanden doktor James Mortimer hos forbryderspecialisten Sherlock Holmes? Kom ind!”

Det ydre ved vor gjest overrasket mig, eftersom jeg havde forestillet mig en typisk landslæge. Det var en meget høi, tynd mand med en lang næse, der stak ut som et neb mellem to skarpe grå tætsittende øine, som kastet funklende glimt bak guldbrillerne. Han var klædt som en almindelig læge, men litt sjusket; frakken havde flekker og benklæderne fryndset sig nedentil. Skjønt ung, var den lange ryg allerede bøiet; han gik med hodet fremstrakt og med et stadig plirende velvillig uttryk i sit ansigt.

Idet han trådte ind, faldt hans øine på stokken, og med et uttryk av glæde sa han:

“Jeg er så glad. Jeg var ikke sikker på, om jeg havde lagt den efter mig her eller på dampskibskontoret. Jeg vilde ikke miste denne stok for alt i verden.”

“En foræring, ser jeg?” sa Holmes.

“Ja.”

“Fra Charing Cross hospitalet?”

“Fra et par venner der i anledning mit bryllup.”

“Nei, det var da ærgerlig,” sa Holmes og rystet på hodet.

Doktor Mortimer sendte ham et mildt forbauset blik gjennem brillerne.

“Hvorfor var det ærgerlig?”

“Å, bare fordi De har bragt os til at gjette feil. Deres bryllup, siger De?”

“Ja. Jeg giftet mig, forlot hospitalet og dermed alt håb om bypraksis. Det var nødvendig for mig at skape mig et hjem.”

“Å jaså; vi har ikke tat så overmåde meget feil allikeve!,” sa Holmes. “Og nu, doctor medicinae James Mortimer — —”

“Nei, kun doktor, doktor — jeg er bare almindelig medicinsk kandidat.”

“Dog åbenbart en mand med grundig viden?”

“En fusker i videnskaben, hr. Holmes, der samler skjæl på bredderne av det store, ukjendte hav. Jeg formoder, at det er hr. Sherlock Holmes, jeg taler med, og ikke — — ”

“Nei, dette er min ven, doktor Watson.”

“Glæder mig at gjøre Deres bekjendtskab. Jeg har hørt Deres navn i forbindelse med Deres vens. De interesserer mig meget, hr. Holmes. Jeg havde vanskelig ventet mig en så langhodet skalle eller en så sterkt hvælvet form. Har De noget imot, at jeg lar mine fingre glide over Deres isseben? En avstøpning av Deres hodeskalle vilde, indtil originalen kunde fåes, være en pryd for ethvert antropologisk museum. Det er ikke min mening at sige komplimenter, men jeg tilstår, at jeg har stor lyst på Deres hjerneskalle.”

Med en håndbevægelse bød Sherlock Holmes sin eiendommmelige gjest at sætte sig.

“De er begeistret for Deres fag, merker jeg, som jeg for mit,” sa han. “Jeg ser på Deres pekefinger, at De selv ruller Deres cigaretter. Vær så god at tænde Dem en.”

Manden tok frem papir og tobak og rullet det ene ind i det andet med en forbausende behændighed. Han havde lange, nervøse fingre, bøielige og rastløse som følehornene på et insekt.

Holmes var taus; men hans små, lynsnare øiekast forrådte, med hvilken interesse han omfattet vor underlige gjest.

“Jeg forutsætter,” sa han tilsidst, “at det ikke var bare for at undersøke min hjerneskalle, at De gjorde mig den ære at indfinde Dem her igåraftes og nu igjen idag?”

“Nei slet ikke; skjønt det glæder mig, at jeg fik leilighed til det også. Jeg kom til Dem, hr. Holmes, fordi jeg vet med mig selv, at jeg er et upraktisk menneske, og fordi jeg står overfor en overordentlig alvorlig og usedvanlig sak. Og da jeg vet, at De er den næstbedste specialist i Europa —”

“Så! Må jeg spørge, hvem har æren av at være den bedste?” spurte Holmes litt støtt.

“For en mand med strengt videnskabelig opfatning virker monsieur Bertillons fremgangsmåte høist tiltalende.”

“Vilde det da ikke være bedre for Dem at rådspørge ham?”

“Jeg sa: for den strengt videnskabelige opfatning. Men at De er enestående som praktisk utøver, det er almindelig erkjendt. Jeg håber, hr. Holmes, at jeg ikke har været så uagtsom, at — ”

“Bare en smule,” sa Holmes. “Jeg tænker, doktor Mortimer, at De gjør bedst i uten mere vidtløftighed at være så venlig nøiagtig at forklare mig, hvorledes det hænger sammen med den sak, De søker min bistand i?”

Andet kapitel.

Baskervilles forbandelse

Jeg har et manuskript i lommen,” sa doktor James Mortimer.

“Det la jeg merke til, da De trådte ind,” svarte Holmes.

“Det er et gammelt manuskript —”

“Fra begyndelsen av det attende århundrede, hvis det ikke er et falskneri.”

“Hvorledes kan De vite det?”

“De har latt et par tommer av det stikke frem, så jeg har kunnet studere det hele tiden, medens De har talt. Det vilde være en dårlig specialist, som ikke kunde angi dokumentets alder på et tiår nær eller så. De har muligens læst min lille avhandling om dette emne? Jeg sætter årstallet til 1730.”

“Det nøiagtige årstal er 1742.”

Doktor Mortimer trak det frem av brystlommen.

“Dette familiedokument blev overgit til min varetægt av sir Charles Baskerville, hvis pludselige og sørgelige død for et fjerdingår siden vakte så stor opsigt i Devonshire. Jeg tør kalde mig hans personlige ven såvelsom hans læge. Han var en åndskraftig mand, skarp, praktisk og like så litet overtroisk som jeg selv. Allikevel tok han dette papir meget alvorlig, og han var forberedt på at dø netop på den måte, som det blev hans skjæbne.”

Holmes rakte hånden ut efter dokumentet og foldet det ut over knærne.

“De vil lægge merke til, Watson, den avvekslende bruk av lang og kort s; det var et av de flere merker, som satte mig istand til at bestemme årstallet.”

Jeg kikket over hans skuldre på det gulnede papir og den falmede skrift.

Øverst var skrevet: Baskerville Herregård, og nedenunder med store kråketær: “1742”.

“Det synes at være en eller anden slags beretning.”

“Ja, det er en beretning om en bestemt tradition, som går i slegten Baskerville.”

“Men jeg opfatter det, som det er noget nyere og mere aktuelt, De vil rådspørge mig om?”

“Ganske nyt. En høist aktuel, presserende sak, som må avgjøres inden fire og tyve timer. Men manuskriptet er ganske kort og står i nøie forbindelse med saken. Med Deres tilladelse vil jeg læse det høit for Dem.”

Holmes lænet sig tilbake i stolen, satte fingerspidserne mot hinanden og lukket øinene med en resignert mine. Doktor Mortimer vendte manuskriptet mot lyset og læste med høi sprukken stemme følgende sælsomme beretning fra gamle dage:

“Om oprindelsen til hunden fra Baskerville herregård har der gåt mange beretninger; men da jeg nedstammer i direkte linje fra Hugo Baskerville, og da jeg har historien fra min far, og denne havde den fra sin, nedskriver jeg den i fuld forvissning om, at det er gåt til, som her berettes. Og jeg vil, at I, mine sønner, skal tro, at den retfærdig hed, som straffer synden, også nådig tilgir den, og at ingen forbandelse er så tung, at den ikke ved bøn og anger kan ophæves. Lær av denne beretning ikke at frygte følgerne av fortidens synder, men heller at være forsigtig i fremtiden, så at de uhyggelige lidenskaber, som vor slegt har lidt så tungt under, ikke atter må slippes løs til vort fordærv.

I må da vite, at på det store oprørs tid (hvis historie, forfattet av den lærde lord Clarendon, jeg på det mest indtrængende vil henlede eders opmerksomhed på) het eiermanden av dette gods Hugo Baskerville; det kan ikke negtes, at han var en såre vild, verdslig og gudløs mand. Dette kunde visselig hans naboer ha tilgit, eftersom helgener aldrig har trivedes i disse egne; men han besad et utøilet og grusomt sind, der gjorde hans navn til et ordsprog her vesterpå. Så hændte det sig, at denne Hugo faldt i elskov — om virkelig en så mørk lidenskab kan nævnes med et så lyst navn — til en datter av en bonde, som eiet en gård i nærheden av Baskerville herregård. Men den unge jomfru, som var dydig og havde et godt rygte, vilde aldrig vite av ham, eftersom hun frygtet hans onde sind. Da skedde det, at denne Hugo en dag efter den hellige Michaels messe med fem eller seks av sine ørkesløse og slette kamerater listet sig hen til gården og bortførte jomfruen, medens hendes far og brødre var borte — hvilket han vel visste. Da de havde ført hende til herregården, blev jomfruen anbragt i et kammer ovenpå, medens Hugo og hans venner i salen nedenunder satte sig ned til et langt sviregilde — hvilket altid var hans vis på denne tid av natten.

Den arme pike var næsten ved at miste sin forstand ved at lytte til al den syngen og skriken og banden, som nådde op til hende nedenfra; ti man siger, at de ord, Hugo Baskerville betjente sig av, når han var fuld, var av den art, at de kunde næste svide ham selv. Tilsidst, i sin yderste angst og vånde, gjorde hun, hvad den mest modige og kraftfulde mand måske ikke vilde ha vovet. Ved hjælp av efeuen, som dækket og endnu dækker muren mot syd, blev hun istand til at kunne flygte og forsøke at nå hjemmet over moen. Der var tre mil mellem herregården og hendes fars hus.

Da Hugo noget senere forlot sine gjester for at bringe mat og drikke og måske endog det, som værre var — til sin fange, hændte det sig, at han fandt buret tomt og fuglen fløiet. Ved dette syn blev han som besat av djævelen. Han kom løpende ned ad trapperne og ind i spisesalen, hvor han sprang op på det store bord, således at fate og krus faldt til alle kanter, og ropte høit i alles påhør, at han den selvsamme aften vilde skjænke sin krop og sjæl til de onde magter, hvis han bare kunde få fat på fruentimmeret igjen. Og medens svirebrødrene tapte mælet på grund av hans raseri, var der dog en, som var mere ondskabsfuld eller måske mere drukken end de andre, og han ropte, at hans vert skulde slippe hundene løs efter hende. Hugo løp ut av huset, ropte på sine rideknegte og befalte dem straks at sadle hans hest og slippe kobbelet løs. Han lot hundene snuse til et tørklæde, som havde tilhørt piken, så de kom på sporet — og så avsted i måneskinnet over moen.

Svirebrødrene blev en stund stående og måpe uten rigtig at kunne fatte alt, hvad der var hændt i en sådan hast. Men snart gik det dog op for deres omtåkete hjerner, hvad der nu efter al sandsynlighed vilde ske derute på moen. Alle var yderlig ophidset, nogen ropte efter sine pistoler, andre efter sine heste, atter andre efter endnu en flaske vin. Endelig kom de dog til fornuft, og alle sammen, tretten i tallet, tok sine heste og drog ut for at søke efter piken. Månen skinte klart, og de red hurtig, idet de tok den vei, som piken nødvendigvis måtte ha valgt for at kunne nå sit hjem.

De havde vel redet en mil eller to, da de passerte en av de gjætere, som om natten holder vakt ute på moen. De ropte på ham for at få vite, om han havde set jagtfærden. Manden skal, efter hvad der fortælles, ha været så forstyrret av skræk, at han knapt kunde tale, men endelig sa han, at han virkelig havde set den ulykkelige pike med hundene efter sig.

“Men jeg har set endnu mere,” sa han; “Hugo Baskerville red forbi på sin sorte hest, og like bak ham løp taus en sådan helvedeshund, som Gud forbyde nogensinde må være efter mig.”

De drukne herremænd bandte gjæteren og red videre. Men snart løp det koldt nedover ryggen på dem. Der kom nogen galoperende henover moen; Hugos sorte hest jog skumdækket forbi dem, med tøilen slæpende efter sig og med tom sadel. Da sluttet svirebrødrene sig tæt sammen i en klynge; ti en stor rædsel var kommet over dem. De fortsatte imidlertid sin vei, skjønt hver især av dem, om han havde været alene, vilde været hjertensglad ved at vende sin hest den anden vei. De red langsomt og indhentet endelig hundene. Disse, som ellers var kjendt for sit mod og sin udmerkede race, stod klynkende sammen i en klynge på toppen av et bakkeheld ute på moen; nogen av dem lusket nu bort, medens andre blev stående og stirre med strittende hår og stive øine ned i den trange dalsænkning foran dem.

Rytterne stanset, og som man kan tænke sig, var de nu mere ædru, end da de red ut. De fleste av dem vilde ikke på nogen måte videre; men tre av dem, som enten var de mest dumdristige eller muligens de mest drukne, red ned i dalen. Denne utvidet sig til en slette, hvor der stod to av disse store stene — synlige den dag idag — som ukjendte folk har reist i ældgamle dage. Månen skinte klart over sletten, og midt på denne lå den ulykkelige unge pike, død av skræk og utmattelse.

Men det var ikke synet av hendes døde skikkelse og heller ikke av Hugo Baskervilles lik, der lå i nærheden, som fik håret til at reise sig på de tre dumdristige svirebrødres hoder, men at et hæslig væsen stod bøiet over Hugos legeme og snappet efter hans strupe, — et stort sort dyr, skapt som en hund, men større end nogen hund, som et menneskelig øie nogensinde havde set. Og medens de stod og betragtet den, rev dyret strupen ut på Hugo Baskerville, og da det så vendte sig mot de tre med glødende øine og siklende kjæver, skrek de av rædsel og red sin vei for bare livet.

De blev ved med at skrike, medens de galoperte henover moen. Det fortælles, at en av dem endnu samme nat døde av det, han havde set, og de to andre var ødelagt for resten av sine dage.

Således lyder fortællingen, mine sønner, om denne hund, der altid senere skal ha været en sådan skræk og plage for vor slegt. Når jeg har fortalt den, er det fordi det, som man vet fuld besked om, er mindre rædselsfuldt end det, som kun antydes og gjettes. Det kan heller ikke negtes, at mange av slegten er blit rammet av en ulykkelig død, pludselig, blodig og hemmelighedsfuld.

Men la os søke tilflugt hos forsynets uendelige godhed, der ikke for alle tider vil straffe de uskyldige i tredje eller fjerde led, således som forbandelsen lyder i den hellige skrift. Til dette forsyn anbefaler jeg eder herved, mine sønner, og jeg tilråder eder at bruke forsigtighed og at fly moen i de mørke timer, da onde magter driver sit spil.

Fra Hugo Baskerville til hans sønner Rodger og John med forbud om, at de intet siger herom til sin søster Elisabeth.”

Da doktor Mortimer havde læst den sælsomme fortælling tilende, skjøv han brillerne op over panden og stirret på Sherlock Holmes.

Denne gjespet og kastet cigaretstumpen på ilden.

“Nuvel?” sa han.

“Det er interessant, ikke sandt?”

“Jo, for en, der samler eventyr og traditioner.”

Doktor Mortimer tok en sammenfoldet avis op av lommen.

“Nu, hr. Holmes, her skal De få noget, som er litt mere nyt. Dette er Devon County Chronicle for 14de juni iår. Det er en kort artikel om, hvad der er kommet frem om Charles Baskervilles død, som indtraf nogen dage før den nævnte datum.”

Min ven bøiet sig litt forover, og hans ansigt fik et mere interessert uttryk.

Den anden pudset sine briller og begyndte:

“Sir Charles Baskervilles pludselige død har kastet en dyp skygge over egnen. Han var jo nævnt som den sandsynlige kandidat ved næste valg for Mid-Devon. Skjønt han kun havde bodd på Baskervilles herregård en forholdsvis kort tid, havde han ved sin store velgjørenhed vundet hengivenhed og beundring hos alle dem, som han kom i berøring med. I denne de rike opkomlingers tid er det velgjørende at se, at en ætling av en gammel slegt, som det var gåt ut for, er istand til at skape sig en formue selv og bringe den hjem med sig for at gjenreise den sunkne æt til dens gamle magt og glans.

Som bekjendt havde sir Charles tjent store summer ved spekulationer i Sydafrika. Han var klokere end dem, som ikke kan stanse. før lykkens hjul vender sig mot dem, — han trak sin kapital ind, medens der var tid, og vendte tilbake til England. Det er bare to år, siden han bosatte sig på Baskerville herregård, og der tales almindelig om hans store planer til dens ombygning og utbedring. Døden har nu hindret ham i at virkeliggjøre dem.

Sir Charles var selv barnløs, og han havde derfor ikke lagt skjul på, at det var hans ønske, at hele egnen skulde nyde godt av hans formue, sålænge han levet. Mere end én vil nu ha grund til at beklage hans altfor tidlige bortgang. Hans store godgjørenhed både her på stedet og rundt i landet har hyppig været gjenstand for omtale i dette blads spalter.

De nærmere omstændigheder ved sir Charles Baskervilles død kan ikke siges at være fuldt opklaret ved den anstillede undersøkelse, men der er i al fald fremkommet tilstrækkelig til at reducere de rygter, som den stedlige overtro har git anled ning til. Der er ingensomhelst mistanke om nogen forbrydelse, eller at døden skulde skyldes andet end naturlige årsaker.

Sir Charles var enkemand; i enkelte henseender kan det måske siges, at han var noget ekscentrisk. Trods sin store formue var han enkel i alle sine vaner, og hele tjenerpersonalet på Baskerville herregård bestod av egteparret Barrymore. Manden var hushovmester og konen husbestyrerinde. Deres vidnesbyrd, som er bekræftet av flere av hans venner, går ut på, at sir Charles Baskervilles helbred i nogen tid havde været mindre god. Særlig skulde han lidt av et hjerteonde, som medførte hyppige forandringer av ansigtsfarven, åndenød og sterke anfald av nervøst tungsind. Doktor James Mortimer, den dødes læge og ven, har forklaret sig i samme retning.

Saken er ganske simpel. Charles Baskerville pleiet hver aften, før han gik tilsengs, at gå en tur nedover den bekjendte barlindallé på Baskerville herregård. Barrymores vidneforklaring viser, at han pleiet at gjøre dette. Den 4de juni havde Charles Baskerville erklæret, at han vilde reise til London den næste dag, og havde git Barrymore ordre til at pakke hans tøi. Denne aften tok han sin sedvanlige spasertur, hvorunder han som ellers røkte en cigar.

Men han kom aldrig tilbake.

Da Barrymore ved tolvtiden fremdeles fandt indgangsdøren åpen, blev han bange, tok en lygte og gik ut for at se efter sin herre. Det havde regnet om dagen, og han kunde let følge Charles Baskervilles fotspor nedover alléen. Halvveis nede i denne er der en port for en vei, som fører ut til moen. Det så ut til, at sir Charles Baskerville havde ståt her en tid. Han har derefter fortsat nedover alléen, og ved dennes borteste ende fandtes Charles Baskervilles lik.

En ting i Barrymores vidneprov var dog ikke blit nærmere utredet. Han forklarte nemlig, at hans herres fotspor forandret utseende fra porten og videre fremover. Det så ut, som om han her skulde ha gåt på tærne. En mand ved navn Murphy, som er en kjendt omstreifende hestebytter, opholdt sig på moen ikke langt borte, men efter hans egen tilståelse skal han ha været aldeles drukken. Han siger, at han hørte skrik, men han kunde ikke sige, fra hvilken kant de kom.

Det var ikke mulig at opdage noget spor av vold på liket. Doktoren fremhævet vistnok, at ansigtet var fortrukket på en næsten utrolig måte — i den grad endog, at doktor Mortimer først ikke vilde tro, at det var hans ven og patient, som lå der foran ham, men dette skal ikke være noget usedvanlig symptom ved hjertesygdomme.

Denne forklaring blev git ved likskuet, hvorved det blev påvist, at han i længere tid havde lidt av en indre organisk feil.

Juryens kjendelse ved likskuet blev avsagt i overensstemmelse med lægeerklæringen. Det er heldig, at det blev så, for det er selvfølgelig av den allerstørste vigtighed, at sir Charles Baskervilles arving kan ta eiendommen i besiddelse og fortsætte den velsignelsesrike gjerning, som blev avbrutt på en så sørgelig måte.

Havde juryens nøgterne kjendelse ikke sat en endelig stopper for de romantiske historier, som var sat i omløp i anledning av denne sak, vilde det måske ikke ha været let at finde nogen, som vilde bo på Baskerville herregård. Den nær meste slegtning er nok Henry Baskerville, hvis han er ilive — — en søn av sir Charles Baskervilles yngste bror. Den unge mand var, da man sidst hørte noget fra ham, i Amerika Man søker nu at få opspurt hans adresse for at kunne underrette ham om, at formuen er tilfaldt ham.”

Doktor Mortimer foldet avisen sammen og la den i lommen.

“Således lyder den officielle beretning om sir Charles Baskervilles død, hr. Holmes.”

“Jeg takker Dem meget,” sa Sherlock Holmes, “fordi De har henledet min opmerksomhed på denne sak, som visselig er meget interessant i enkelte henseender. Jeg la merke til nogen beretninger i aviserne dengang, men jeg var så fuldstændig optat med den lille episode i Vatikanet, og i min iver for at tjene paven tapte jeg forskjellige interessante engelske affærer av syne. Denne artikel indeholder altså alt, som offentlig er kommet frem.”

“Ja”

“La mig få høre de private oplysninger.”

Han lænet sig bakover, trykket ñngerspidserne mot hverandre og antok sit mest passive og kritiske uttryk.

“Ja,” sa doktor Mortimer, som begyndte at vise tegn til sterk bevægelse, “men jeg må da fortælle ting, som jeg aldrig har betrodd til noget menneske. Min grund til ikke at fortælle det ved likskuet var, at jeg som videnskabsmand nødig vilde synes at bekræfte almindelig overtro. Desuten havde jeg endnu en grund, nemlig at Baskerville herregård, som det står i avisen, sandsynligvis vilde komme til at stå ledig, hvis eiendommens mindre gode rygte på nogen måte blev forværret. Det var mine to grunde, hvorfor jeg fandt mig berrettiget til at meddele mindre, end jeg visste. Der kunde jo ikke komme noget godt ut av det. Men overfor Dem har jeg ingen grund til ikke at tale helt ut.

Der er meget få mennesker der på egnen, og de, som bor nær hverandre, kommer meget sammen. Jeg så derfor adskillig til sir Charles Baskerville. Med undtagelse av Frankland fra Lafter herregård og naturforskeren Stapleton er der ingen andre dannede mennesker i mange miles omkreds. Sir Charles Baskerville var en tilbaketrukken mand, men hans sygdom bragte os sammen, og vore fælles videnskabelige interesser knyttet os til hinanden. Han havde medbragt adskillige videnskabelige oplysninger fra Sydafrika, og vi har tilbragt mangen en koselig aften sammen med at diskutere den sammenlignende anatomi av buskmænd og hottentotter.

I løpet av de sidste måneder blev det mig mere og mere klart, at sir Charles Baskervilles nervesystem var fuldstændig overanstrengt, så det kunde slå klik, når det skulde være. Den fortælling, jeg har læst for Dem, havde gjort et så dypt indtryk på ham, at han, hvor gjerne han end spaserte på sin egen eiendom, dog aldrig om natten vilde gå ut på moen.

Hvor utrolig det end kan høres for Dem, hr. Holmes, havde han den faste overbevisning, at hans familie truedes av en frygtelig skjæbne, og hvad han kunde mindes om sine forfædre, var heller ikke opmuntrende. Tanken om tilværelsen av noget overjordisk forfulgte ham bestandig, og mere end en gang spurte han mig, om jeg under mine natlige besøk som læge havde set noget mystisk væsen eller hørt en hund gjø. Det sidste spørsmål rettet han atter og atter til mig, og hans stemme skalv bestandig sterkt bevæget.

Jeg husker godt, at jeg kom kjørende op til hans hus en aften, omtrent tre uker før denne skjæbnesvangre begivenhed. Han stod netop i døren, da jeg kom. Jeg var kommet ut av vognen og stod like foran ham, da jeg så hans øine stirre stivt over mine skuldre med et uttryk av den forfærdeligste rædsel. Jeg snudde mig rundt og så i farten et glimt av noget, som jeg tok for en sort kalv, der sprang forbi hesten. Han var så op hidset og så forstyrret, at jeg måtte gå bort til det sted, hvor dyret var kommet tilsyne, og se efter det. Men det var da forsvundet.

Denne hændelse syntes at gjøre et yderst ubehagelig indtryk på ham. Jeg blev hos ham hele aftenen, og det var ved den anledning, at han for at forklare den bevægelse, han havde vist, betrodde til min varetægt den beretning, som jeg læste for Dem med det samme, jeg kom. Jeg erindrer særlig denne lille episode, fordi den får en viss betydning i forbindelse med den sørgelige tildragelse, som senere fulgte. Men jeg var den gang overbevist om, at det hele var fuldstændig betydningsløst, og at hans ophidselse var ugrundet.

Det var efter mit råd, at sir Charles Baskerville vilde reise til London. Hans hjerte var angrepet, og den stadige ængstelse, hvori han levet, havde, hvor indbildt den end var, øiensynlig en yderst uheldig indflydelse på hans helbred. Jeg mente, at et par måneders ophold i London med alle byens adspredelser vilde gjøre ham til et nyt menneske, Stapleton, vor fælles ven, som var meget bekymret for hans helbred, var av samme mening. Men i sidste øieblik kom så denne forfærdelige katastrofe.

Den nat, sir Charles døde, lot hans hushovmester Barrymore, som fandt den døde, kusken Perkins ta en hest og øieblikkelig ride til mig. Jeg sat sent oppe den aften, og kunde således nå Baskerville en time efter, at begivenheden var hændt. Jeg nedskrev og undersøkte nøiagtig alle enkeltheder, som blev oplyst ved likskuet. Jeg fulgte fottrinene ned gjennem alléen, jeg så det sted ved porten, hvor han syntes at ha stanset en stund, jeg la merke til forandringen av fottrinene siden, jeg konstaterte, at der ikke fandtes andre fotspor i alléens bløte grus end Barrymores, og undersøkte tilslut meget omhyggelig liket, som endnu ingen havde rørt.

Sir Charles Baskerville lå med ansigtet ned, armene utstrakt og fingrene boret ned i jorden. Trækkene var så fortrukne, som følge av en eller anden sterk bevægelse, at jeg næsten kunde ha svoret på, at det ikke var ham. Der var ikke mindste spor at opdage av nogen fysisk beskadigelse.

Men Barrymore kom frem med urigtige oplysninger ved likskuet. Han sa, at der ikke fandtes noget spor på jorden rundt liket. Han havde ikke lagt merke til nogen. Men det gjorde jeg. Sporene kunde først opdages et litet stykke borte, men de var friske og tydelige.”

“Fottrin?”

“Ja, fottrin.”

“En mands eller en kvindes?”

Doktor Mortimer så underlig på os et øieblik, og hans stemme sank næsten til hvisken, da han svarte:

“Hr. Holmes, det var fotspor efter en vældig hund.”

Tredje kapitel.

Problemet.

Jeg må tilstå, at der ved disse ord gik en gysen gjennem mig. Der var en angst i doktorens stemme, som viste, at han var dypt bevæget ved, hvad han fortalte os. Holmes lænet sig spændt forover, og hans øine havde den hårde, tørre glans, som vanlig glimtet ut av dem, når han var særlig interessert i noget.

“De så dem?”

“Så tydelig, som jeg nu ser Dem.”

“Men De sa ikke noget?”

“Hvad skulde det være godt for?”

“Men hvorav kom det, at ingen anden så dem?”

“Sporene kunde først opdages en snes alen fra liket, og ingen ofret dem en tanke. Jeg vilde heller ikke gjort det, kan jeg tænke mig, hvis jeg ikke havde kjendt denne historie.”

“Men der er jo mange gjæterhunde på moen der?”

“Javisst, men dette var ikke nogen gjeterhund.”

“Den var stor, siger De?”

“Ja, kolossal.”

“Men den havde ikke været nær liket?”

“Nei.”

“Hvad slags aften var det?”

“En fugtig og tåket.”

“Men det regnet ikke?”

“Nei.”

“Hvordan ser alléen ut?”

“Det er en dobbelt række av gamle barlindtrær. Hækkene er seks alen høie og umulige at komme igiennem. Veien i midten er omkring fire alen bred.”

“Er der noget rum mellem hækkene og veien?”

“Ja, der er en græskant omkring tre alen bred på begge sider.”

“Såvidt jeg forstod, har hækken en port etsteds?”

“Ja, en port fører ut på moen utenfor.”

“Findes der nogen anden åpning?”

“Nei.”

“For at komme til alléen må man altså enten gå like ned fra huset eller ind gjennem denne port?”

“Der er en utgang gjennem et litet lysthus ved den anden ende.”

“Var sir Charles kommet så langt?”

“Nei, han blev fundet omtrent femti alen derfra.”

“Vil De nu fortælle mig, doktor Mortimer - det er nemlig av stor betydning —, om de spor, De så, fandtes på selve veien eller på grønsværet ved siden av?”

“Der kunde ingen spor opdages på grønsværet.”

“Var sporene på veien på samme side som porten ut til moen?”

“Ja, de fandtes like på kanten av veien på samme side som porten.”

“Det er overmåde interessant. Men nu en ting til. Var grinden lukket?”

“Ja, lukket og stængt med hængelås.”

“Hvor høi er grinden?”

“Omtrent fire fot.”

“Hvemsomhelst kunde altså komme over den?”

“Ja.”

“Hvad slags spor fandt De her ved grinden?”

“Jeg så ikke noget særlig.”

“Men du store himmel, var der da ingen, som undersøkte dette?”

“Jo, jeg undersøkte det selv.”

“Men fandt ikke noget?”

“Nei, det hele var meget utydelig. Sir Charles havde åbenbart ståt her en fem eller ti minutter.”

“Hvordan kunde De se det?”

“Jeg så, at der to gange var faldt aske fra hans cigar.”

“Udmerket! Dette er en kollega efter vort ønske, Watson. Men der var ingen spor?”

“Han havde efterlatt spor efter sine egne ben over hele det lille grusete stykke foran grinden. Jeg kunde ikke opdage spor efter nogen anden.”

Sherlock Holmes strøk hånden over knæet med en utålmodig bevægelse.

“Havde jeg bare været der!” utbrøt han. “Dette er åbenbart en yderst interessant sak, som vilde gi en opdager av fag en glimrende anledning til videnskabelig forskning. Denne lille, grusete flek, som jeg vilde ha kunnet læse så meget på, er nu for længe siden blit opbløtt av regn og tråkket til av nysgjerrige folks støvler. Nei, at De ikke tilkaldte mig, doktor Mortimer. De har virkelig pådraget Dem et stort ansvar.”

“Jeg kunde ikke tilkalde Dem, hr. Holmes, uten at la alt dette blive bekjendt, og jeg har allerede sagt Dem mine grunde, hvorfor jeg ønsket at handle således. Og desuten — desuten —”

“Hvorfor stopper De op?”

“Der er en verden, hvor selv den skarpeste og mest erfarne detektiv står hjælpeløs.”

“De mener, at vi her står overfor noget overnaturlig?”

“Det har jeg ikke bestemt sagt.”

“Nei, men det er åbenbart Deres mening.

“Siden denne tragedie hændte, er der, hr. Holmes, kommet mig adskillig for øre, som ikke let lar sig forsone med den engang fastsatte verdensordning.”

“For eksempel?”

“Jeg har hørt, at før den forfærdelige hændelse indtraf, havde forskjellige folk set en dyreskikkelse ute på moen, som skal ha svaret fuldstændig til denne Baskervilles dæmon. Det kan neppe ha været noget av videnskaben kjendt dyr. Alle forklarte, at det var et vældig, lysende, gjennemsigtig og åndeagtig væsen. Jeg har krydseksaminert disse folk; en av dem var en kraftig gårdbruker, en av dem en beslagsmed og en tredje en forpagter. De fortæller alle tre aldeles den samme historie om det forfærdelige syn, der i alle dele svarer til helvedhunden i sagnet. Der er kommet en rædsel over hele egnen, og det må være en modig mand, som tør gå over moen om natten.”

“Og De, som er en videnskabelig utdannet mand, De tror virkelig, at det er noget overnaturlig?”

“Jeg vet ikke, hvad jeg skal tro.”

Holmes trak på skuldrene.

“Jeg har hittil indskrænket mine undersøkelser til denne verden,” sa han. “Jeg har bekjæmpet det onde, så godt jeg har formået, men at binde an med det ondes ophav i egen person vilde måske være for ærgjerrig. De må ialfald indrømme, at fotspor dog hører til virkelighedens verden.”

“Den oprindelige hund var virkelig nok til at slite et menneske ihjel; men der var allikevel noget djævelsk ved den.”

“Jeg ser, at De er fuldstændig gåt over til dem, som tror på det overnaturlige. Men sig mig så, dr. Mortimer, når De virkelig har det syn på saken, hvorfor er De så kommet for at spørge mig tilråds? De fortæller mig i samme åndedræt, at det ikke vil føre til noget at anstille undersøkelser om sir Charles Baskervilles død, men samtidig vil De ha mig til at gjøre det.”

“Jeg har ikke sagt, ai jeg vilde, at De skulde gjøre det.”

“Men hvordan kan jeg så hjælpe Dem?”

“De må sige mig, hvad jeg skal gjøre med sir Henry Baskerville, han kommer til Waterloo station — doktor Mortimer kastet et blik på sit ur — om fem kvarter præcis.”

“Han er jo arvingen?”

“Ja. Da sir Charles Baskerville var død, anstillet vi undersøkelser angående den unge mand og fandt, at han havde havt en farm i Kanada. Efter de meddelelser, vi har mottat, skal det være en i alle henseender udmerket mand. Jeg taler nu ikke som doktor, men som formynder og exekutor av sir Charles Baskervilles testamente.”

“Der er formodentlig ingen anden, som har gjort fordring på arven?”

“Nei. Den eneste anden slegtning, som vi har kunnet komme på spor efter, er Rodger Baskerville, den yngste av de tre brødre, av hvilke Charles var den ældste. Den anden bror, som døde ung, er denne unge Henrys far. Den tredje, Rodger, var familiens skabbete får. Han tilhørte den gamle, mægtige Baskervilleslegt, og han lignet, efter hvad jeg hører, på en prik det gamle familiebillede av stamfaren Hugo. England blev ham for hett, han flygtet til Mellemamerika og døde der av gul feber i 1876. Henry er den sidste av Baskervillerne. Jeg skal nu møte ham ved Waterloo station om en time og fem minutter. Jeg har mottat et telegram fra ham. Han ankom til Southampton imorges. Hvad vil De så råde mig til at gjøre med ham, hr. Holmes?”

“Hvorfor skulde han ikke reise til sit fædrenehjem?”

“Det synes ganske naturlig, ikke sandt? Men betænk så, at enhver Baskerville, som kommer dit, går en uhyggelig skjæbne i møte. Jeg er sikker på, at dersom sir Charles kunde ha talt med mig før sin død, vilde han ha advaret mig mot at bringe den sidste ætling av den gamle stamme og arving til den store formue til dette skjæbnesvangre sted. Men nu kan det ikke negtes, at hele den fattige, øde egns velfærd er avhængig av hans nærvær. Alt det gode, som sir Charles har utrettet, vilde falde sammen, hvis Baskervilles herregård blir uten beboer. Jeg er bange for, at jeg kan la mig lede altfor meget av min egen interesse i saken. Derfor er det, jeg har bedt Dem om et råd.”

Holmes tænkte sig et øieblik om.

“Kort og godt, saken er, at efter Deres mening findes der et djævelsk væsen, som gjør Dartmoor til et usikkert opholdssted for en hvilkensomhelst person av Baskervilles slegt. Er det så?”

“Ialfald tror jeg at kunne gå så langt, at jeg siger, at det er sandsynlig, at det kan være så.”

“Netop. Men hvis Deres overnaturlige teori er korrekt, er jo den unge mand utsat for like stor fare i London som i Devonshire. En djævel, som blot havde magt på et enkelt sted, som et bygdegjenfærd, kan man dog umulig tænke sig.”

“De tar saken mere overfladisk, hr. Holmes, end De sandsynligvis vilde gjøre, hvis De havde ståt disse ting på nært hold. Såvidt jeg forstår, er det Deres mening, at den unge mand kan være likeså tryg i Devonshire som i London. Han kommer om femti minutter. Hvad vil De råde mig til?”

“Jeg råder Dem til at ta en vogn, kalde på Deres hund, som blir ved med at skrape på gatedøren, og kjøre til Waterloo station og møte sir Henry Baskerville.”

“Og så?”

“Så behøver De ikke at sige noget til ham førend jeg får tænkt ordentlig over saken.”

“Hvor lang tid vil det ta?”

“Fire og tyve timer. Vil De være så elskværdig at komme hit til mig klokken ti imorgen, doktor Mortimer? Det vilde også være til hjælp for mig i mine planer for fremtiden, om De vilde ta sir Henry med Dem.”

“Jeg skal komme, hr. Holmes.”

Han noterte det avtalte møte på sin manchet og skyndte sig avsted på sin åndsfraværende, underlige måte og med sine plirende øine.

Holmes stanset ham ute på trappen.

“Et eneste spørsmål til, doktor Mortimer. De siger, at før sir Charles Baskervilles død så forskjellige personer dette syn på moen?”

“Tre personer så det.”

“Har nogen set det siden?”

“Nei, ikke såvidt jeg har hørt.”

“Tak. Godmorgen!”

Holmes kom tilbake og satte sig. Han havde det rolige uttryk av indre tilfredshed, som var et vidnesbyrd om, at han stod foran en opgave, der tiltalte ham.

“Skal De ut, Watson?”

“Ja, hvis jeg ikke kan være Dem til nogen hjælp?”

“Nei, kjære ven, jeg kommer først til Dem, når tiden er der til at handle. Men dette er jo en nydelig sak, i visse henseender virkelig enestående. Vil De, når De går der forbi, stikke indom Bradley og bede ham sende op et pund rigtig sterk tobak? Tak! Hvis det faldt Dem beleilig, vilde jeg helst De ikke kom hjem før til aftens; men da skulde det være meget morsomt at sammenligne vore indtryk av denne høist merkelige sak, som morgenen har bragt os.”

Jeg visste, at min ven fremfor alt trængte ro og ensomhed ved slike leiligheder, hvor alle hans tanker var helt optat av den ene sak, medens han gransket alt, som kunde lede på et spor, opstillet forskjellige muligheder, avveiet den ene teori mot den anden og gjorde sig op en mening om, hvad der var væsentlig, og hvad der var uvæsentlig. Jeg tilbragte derfor dagen i min klub og vendte først ut på aftenen tilbake til Bakerstreet.

Klokken var næsten ni, da jeg atter indfandt mig i vor dagligstue.

Mit første indtryk, da jeg åpnet døren, var, at der var utbrutt ildebrand, for værelset var så fyldt med røk, at lyset fra lampen på bordet såes som gjennem en tåke. Men jeg blev straks beroliget, da jeg kom ind. Det var røk av rigtig sterk, simpel tobak, som rev i halsen, så jeg måtte hoste. Gjennem røken skimtet jeg såvidt Holmes, iført sin slobrok; han havde lagt sig bekvemt tilrette i en lænestol med pipen i munden. Flere rulller med papir lå strødd omkring ham.

“Er De blit forkjølet, Watson?” spurte han.

“Nei, det er bare denne giftige luften.”

“Ja, den er vist adskillig tyk nu, da De nævner det.”

“Tyk. Her er jo ikke til at holde ut.”

“Kan De ikke åpne vinduet? De har vel været i klubben i hele dag, kan jeg tænke?”

“Men, kjære Holmes —?”

“Har jeg ikke ret?”

“Jo, men hvorledes —?”

Han lo av mit forbausede uttryk

“De er i besiddelse av en fortryllende naivitet, Watson, som gjør det til en fornøielse for mig at eksperimentere med mine små kunster på Deres bekostning. De spaserer ut tidlig på formiddagen i slud og regn og kommer tilbake om aftenen med støvler og flosshat like skinnende blanke. De må altså ha været under tak den hele tid. De har desuten ingen venner at besøke. Hvor ellers kunde De ha været? Er det hele da ikke klart?”

“Jo, det er nokså øiensynlig.”

“Verden er fuld av øiensynligheder. Vet De, hvor jeg har været?”

“Her hele tiden.”

“Tvertimot, jeg har været i Devonshire

“I ånden?”

“Netop. Mit legeme har ikke forlatt denne stol, men desværre må jeg bekjende, at det i mit fravær har fortæret to svære kander med kaffe og et utrolig kvantum tobak. Da De var gåt, sendte jeg bud ned til Stamford efter et kart over denne del av moen, og siden har min ånd flakket henover den hele dagen, og jeg smigrer mig med, at jeg nu kunde finde frem der på egen hånd.”

“Et kart i meget stor målestok?”

“Ja, i meget stor målestok.”

Han viklet op en del av det og foldet det ut over sine knær.

“Her har De den del, som særlig interesserer os. Der ligger Baskerville herregård i midten.”

“Med skog rundt omkring?”

“Netop. Jeg tænker, den omtalte barlindallé, skjønt den ikke er nævnt her, må strække sig i denne retning langs moens høire side. Denne lille klynge bygninger her er landsbyen Grimpen, hvor vor ven doktor Mortimer bor. I en omkreds av otte kilometer findes der, som De ser, bare nogen få spredte gårde. Her er den omtalte Lafter herregård. Her er et hus, som må være naturforskeren Stapletons bolig, tar jeg ikke feil, var det så han het. Her er to forpagtergårde. To og tyve kilometer borte ligger Princetowns store fængsel. Rundt omkring og indimellem disse spredte punkter strækker den øde, livløse mo sig. Her er da skuepladsen, hvor tragedien blev utspillet, og hvor vi muligens kan hjælpe til, at den blir opført påny.”

“Det er vist en vild egn.”

“Ja, det er en værdig skueplads, dersom djæveien skulde ville blande sig i menneskenes affærer — — —”

“De er således selv tilbøielig til at søke en overnaturlig forklaring?”

“Djævelens hjælpere må vel være væsener av kjød og blod, ikke sandt? Her er to spørsmål, der venter på vor løsning. Det ene er, om der overhodet er forøvet nogen forbrydelse i det hele tat. Det andet er: hvori består forbrydelsen, og hvorledes blev den begåt? Hvis doktor Mortimers antagelse skulde være rigtig, og vi således står overfor kræfter utenfor naturens almindelige love, er vor undersøkelse endt. Men vi er forpligtet til at uttømme alle andre gisninger, inden vi falder tilbake på denne antagelse. Jeg tænker, vi lukker dette vindu igjen, hvis De så synes? Så merkelig det end kan høres, finder jeg, at en koncentrert atmosfære også hjælper til at koncentrere tankerne. Endnu har jeg ikke drevet det til at lukke mig inde i et kot, men egentlig vilde det være det mest logiske efter min overbevisning. Har De tænkt noget over saken?”

“Ja, jeg har tænkt en god del på den dagens løp.”

“Hvad får De ut av den, Watson?”

“Det er en meget hård nøtt at knække.”

“Ja, denne sak er noget for sig selv. Den forandring av fotsporene for eksempel, hvad mener De om den?”

“Mortimer sa, at manden havde gåt på tærne nedover den del av alléen.”

“Han gjentok bare, hvad en eller anden dumrian havde forklaret ved likskuet. Hvorfor skulde nogen falde på at gå på tærne nedover alléen?”

“Ja, men hvad da?”

“Han har sprunget, Watson, sprunget fortvilet, sprunget for sit liv, sprunget, indtil hans hjerte brast, og han faldt død om.”

“Sprunget for hvad?”

“Ja, det er netop spørsmålet. Der er tegn, som tyder på, at manden var aldeles forstyrret av skræk, før han endog begyndte at springe.”

“Hvordan kan De sige det?”

“Jeg antar, at det, som fremkaldte hans rædsel, kom imot ham over moen. Hvis det var så, og det synes mest sandsynlig, kunde blot en mand, som ikke længere var sig selv mægtig, ha sprunget fra huset istedenfor til det. Dersom hestebytterens forklaring skal tages for god, sprang han efter hjælp netop til den kant, hvor der var mindst utsigt til at få den. Og hvem ventet han på den aften, og hvorfor ventet han derute på veien og ikke heller hjemme i sit eget hus?”

“De tror altså, at han ventet på nogen?”

“Manden var noget tilårs og svak. Det er forklarlig, at han vilde ta sig sig en aftentur. Men det var sølet og råt, og veiret temmelig ugjestmildt. Er det da rimelig, at han skulde blive stående fem eller ti minutter, som doktor Mortimer med større praktisk sans, end jeg skulde ha tiltænkt ham, sluttet fra cigarasken.”

“Men han pleiet jo at gå ut hver aften.”

“Jeg anser det meget usandsynlig, at han stod og ventet ved grinden der hver aften. Tvertimot er det klart, at han undgik moen! Men den aften ventet han der. Det var aftenen, før han skulde reise til London. Saken begynder at forme sig, Watson! Den begynder at hænge sammen. Ræk mig violinen, er De snild, så venter vi med at snakke om denne sak, indtil vi har truffet doktor Mortimer og Henry Baskerville imorgen.”

Fjerde kapitel.

Sir Henry Baskerville.

Vi havde spist frokost tidlig, og Holmes ventet nu på det lovede besøk. Klokken havde netop slåt ti, da doktor Mortimer blev vist op, fulgt av den unge baronet. Denne var en en liten, livlig, mørkøiet mand i trediveårsalderen, meget sterkbygget, med tykke sorte øienbryn og et kraftig, energisk ansigt. Han bar en tarvelig, noget luslitt dragt, og hans utseende var veirbitt som hos en mand, der har tilbragt den største del av sin tid i fri luft; men der var noget i hans faste blik og sikre optræden, som viste, at han var en gentleman.

“Sir Henry Baskerville!” præsenterte doktor Mortimer.

“Merkelig nok, hr. Sherlock Holmes, vilde jeg av egen drift ha søkt Dem denne morgenstund, hvis ikke min ven havde bedt mig blive med. Som jeg forstår, gir De Dem av med at løse små gåter. Der er idag hændt mig noget, som det vil kræve mere eftertanke til at forklare, end jeg er istand til at yde.”

“Værsgod at ta plads, sir Henry! Forstår jeg Dem ret? Har De selv oplevet noget besynderlig siden Deres ankomst til London?”

“Ja, det var ikke noget særlig betydningsfuldt, hr. Holmes. Formodentlig bare en spøk. Det var dette brev, som jeg fik idagmorges, hvis jeg kan kalde det et brev.”

Han la en konvolut på bordet, og vi bøiet os alle over den. Den var grå av farve og av den almindelige sort. Adressen Sir Henry Baskerville, Northumberland Hotel var skrevet med store bokstaver. Det var merket Charing Cross og stemplet den foregående aften.

“Var der nogen, som visste, at De vilde ta ind i Northumberland hotel?” spurte Holmes og så skarpt på sin gjest.

“Nei, ikke en eneste kunde ha nogen kundskab derom. Det blev først besluttet, efterat jeg havde truffet doktor Mortimer.”

“Men doktor Mortimer havde naturligvis allerede tat ind der?”

“Nei, jeg havde tat ind hos en ven,” svarte doktoren. “Der var ingen, som kunde vite, at vi skulde ta ind på dette hotel.”

“Hm! Der er åbenbart nogen, som synes dypt interessert i, hvad De foretar Dem.”

Han tok et halvt ark papir op av konvolutten, foldet i fire dele. Han åpnet det og la det foran sig på bordet. Langs papirets midte var der dannet en sætning ved at klæbe trykte, enkelte ord ved siden av hinanden.

Sætningen var sålydende:

Hvis De sætter pris på Deres liv og forstand, så hold Dem væk fra moen.

Ordet “moen” var skrevet med blæk.

“Måske De kan sige mig, hr. Holmes,” sa sir Henry, “hvad i himmelens navn meningen kan være med dette? Hvem er det, som har så megen interesse for mig?”

“Hvad mener De, doktor Mortimer? De må indrømme, at dette er da ikke i nogen henseende overnaturlig.”

“Nei, men det kan jo meget vel skrive sig fra nogen, som mener, at her er noget overnaturlig med i saken.”

“Hvilken sak?” spurte sir Henry hvast. “Det forekommer mig, at dere, mine herrer, vet meget mere om alle mine anliggender end jeg?”

“De skal få fuld rede på alt, vi vet, før De går herfra, sir Henry. Det lover jeg Dem,” sa Sherlock Holmes. “For øieblikket vil vi med Deres tilladelse holde os til dette meget interessante dokument, som må være sammensat og lagt i postkassen igåraftes. Har De Times for igår, Watson?”

“Ja, den ligger derborte i kroken.”

“Tør jeg bede Dem række mig den? Tak, indsiden med de ledende artikler!”

Hans blik løp hurtig op og ned ad spalterne.

“Her er en glimrende artikel om frihandel. Tillat mig at læse høit et utdrag: “De kan lokkes til at indbilde Dem, at Deres egen særlige bedrift eller industri vil opmuntres ved en beskyttelsestarif, men det er klart, at en sådan lovgivning i længden må gjøre landet fattig, formindske priserne på vore indførselsvarer og sænke de almindelige livsvilkår i dette land.”

“Hvad siger De dertil, Watson?” utbrøt Holmes muntert og gned fornøiet hænderne. “Er ikke det en udmerket betragtning?”

Doktor Mortimer betragtet Holmes med spændt interesse, medens sir Henry så forbauset på ham med sine mørke øine.

“Jeg kjender ikke meget til toldtariffer og denslags,” sa han, “men det forekommer mig, som om vi kommer noget vel langt fra saken.”

“Tvertimot. Nu er vi netop ved den, sir Henry. Watson kjender mere til min fremgangsmåte end De; men jeg er ræd, han heller ikke har opfattet det betydningsfulde i hine sætninger.”

“Nei, jeg må indrømme, jeg fatter ikke forbindelsen.”

“Og allikevel, min kjære Watson, er der en så nær forbindelse, at det ene er draget ut av det andet. Se nu her: “De” — “Deres” — “liv” — “pris” – – – Kan De ikke se, hvorfra disse ord er tat?”

“Jo, De har ret! Det er virkelig fint utfundet,” utbrøt sir Henry.

“Dette overtræffer, hr. Holmes, alt, hvad jeg har kunnet tænke mig,” sa doktor Mortimer og stirret forbauset på min ven. “Jeg kunde forstå det, om nogen havde sagt, at disse ord var fra en avis; men at De skulde kunne sige, hvilken avis og fra hvilken artikel i den, det er virkelig det merkeligste, jeg endnu har oplevet. Hvordan kan De finde ut det?”

“Jeg antar, doktor, at De kan skjelne en negers hodeskalle fra en eskimos.”

“Ja, naturligvis.”

“Men hvorledes da?”

“Det er jo mit specielle fag. Forskjellen er iøinefaldende.”

“Ja, men nu er dette mit specielle fag, og forskjellen er her ikke mindre iøinefaldende. Der er for mig likeså stor forskjel mellem en Times-artikels skutte bourgeois-sats og et av de billige aftenblades slurvete tryk som mellem Deres neger og eskimo. At kunne adskille skriftsorter er en av de mest elementære dele av forbryderfagmandens kundskab. Jeg skal indrømme, at da jeg var meget ung, kunde jeg nok forveksle forskjellige avisers artikler; men en leder i Times er særlig utpræget, og disse ord kan ikke være tat andetsteds fra. Da ordene var lavet igår, var det sandsynlig, at man vilde finde dem i en artikel i gårsnummeret.”

“Såvidt jeg har kunnet forstå Dem, hr. Holmes, har nogen klippet ordene ut av artikelen med en saks,” sa sir Henry.

“Med en neglesaks,” svarte Holmes, “en meget kortbladet saks. De kan se, at vedkommende har måttet gjøre to klip for at få ut to sammenhængende ord.”

“Ordene er altså klippet ut og derpå klæbet på ...”

“Med gummi,” sa Holmes.

“Klæbet på papiret med gummi. Men hvorfor behøvet vedkommende at skrive ordet “moen”?”

“Fordi han ikke kunde finde det på tryk. De andre ord var ganske almindelige og vilde kunne findes i ethvert nummer, men “moen” er sjeldnere.”

“Javist, således er det. Har De opdaget noget andet i brevet, hr. Holmes?”

“Ja, der er et par antydninger, skjønt vedkommende har gjort sig mest mulig møie for at bortrydde ethvert spor. Adressen er, som De ser, skrevet med stygge bokstaver. Men Times er et blad, som sjelden findes uten i de dannede klasser. Vi må derfor gå ut fra, at brevet er sammensat av en dannet mand, som vilde anstille sig udannet. Hans forsøk på ikke at røbe sin egen skrift tyder på, at De må eller vil komme til at kjende den. De vil også lægge merke til, at ordene ikke er klæbet efter hverandre i ret linje, men at nogen står noget høiere end de andre. Ordet “liv” for eksempel har slet ikke sin rette plads. Dette kan tyde på skjødesløshed, men det kan også være et vidnesbyrd om, at vedkommende har været nervøs og har havt hast. Jeg vil nærmest anta det sidste. Saken har åbenbart været av stor vigtighed for ham, og det er ikke sandsynlig, at man er skjødesløs, når man skal sætte sammen et sådant brev. Dersom han havde hastverk, står vi overfor det interessante spørsmål, hvorfor han havde hastverk. Var nemlig brevet lagt i postkassen tidlig om morgenen, vilde det jo allikevel ha nådd sir Henry, forinden han forlot hotellet. Skulde vedkommende måske været bange for at blive avbrutt — og isåfald av hvem?”

“Nu kommer vi vistnok ind på gjetningernes område,” sa doktor Mortimer.

“Sig heller ind på sandsynlighedernes felt, hvor en veier mulighederne og vælger det mest sandsynlige. Det er at bruke fantasien videnskabelig, men vi går i vore spekulationer altid ut fra et eller andet materielt grundlag. De vil kalde det en gjetning, men jeg er omtrent overbevist om, at adressen er skrevet på et hotel.”

“Men hvordan ialverden kan De sige det?”

“Dersom De undersøker den omhyggelig, vil De se, at både blæk og pen har plaget den skrivende. Pennen har negtet at gjøre tjeneste to gange i ett ord og er blit tør tre gange i en kort adresse. Det viser, at der må ha været meget litet blæk i blækhuset. I et privat hus lar man sjelden dette være tilfældet. Men i hoteller er det jo som oftest slik. Ja, jeg er ikke i synderlig tvil om, at kunde vi undersøke papirkurvene på hotellerne rundt Charlng Cross, indtil vi fandt levningerne av den sønderklippede Times-leder, kunde vi øieblikkelig sikre os den person, som har sendt dette besynderlige brev. Men hvad er dette?”

Sherlock Holmes undersøkte omhyggelig den papirlap, hvorpå ordene var klæbet, idet han holdt det blot en tomme eller to fra øinene.

“Å nei, det er ingenting,” sa han og la det fra sig. “Det er et halvt ark almindelig papir uten så meget som et vandmerke engang. Jeg tænker, at vi nu har fundet ut, hvad vi overhodet kan finde ut av dette brev. Har forøvrig noget andet av interesse hændt Dem, siden De kom til London, sir Henry?”

“Nei, ikke såvidt jeg vet, hr. Holmes.”

“De har ikke lagt merke til, om nogen har fulgt efter og bevogtet Dem?”

“Det ser næsten ut, som jeg er kommet midt op i et eventyr,” sa vor gjest. “Skulde nogen følge efter eller bevogte mig?”

“Ja, nu kommer vi til det. Har De ingenting andet at meddele os, før vi går over til den side av saken?”

“Det kommer an på, hvad De mener er værd at meddele.”

“Jeg tænker, at alt utenfor det dagligdagse kan ha sin betydning.”

Sir Henry smilte.

“Jeg kjender kun litet til britisk liv endnu; jeg har tilbragt næsten hele mit liv i de Forenede Stater og Kanada. Men jeg håber, at det ikke hører til det dagligdagse at miste en av sine støvler.”

“Har De mistet en av Deres støvler?”

“Kjære, det må bare bero på en feiltagelse,” utbrøt doktor Mortimer. “De vil nok finde den, når De kommer tilbake til hotellet. Hvad kan det nytte at uleilige hr. Holmes med sådanne bagateller?”

“Han bad mig fortælle alt ualmindelig, som har hændt mig.”

“Ja, selvfølgelig,” sa Holmes. “Ganske rigtig. Hvor ubetydelig det ser ut, har det dog sin interesse. De har altså mistet en av Deres støvler?”

“Ja, den er ialfald kommet bort for mig. Jeg satte den utenfor døren til mit værelse inat, men imorges stod der bare en. Tjeneren, som skulde pudse dem, kunde ingen besked gi. Det værste er, at jeg havde kjøpt dem samme aften i Strand og har aldrig havt dem på.”

“Men når De aldrig havde havt dem på, hvorfor satte De dem så ut for at pudses?”

“Det var et par brune støvler og var ikke pudset før. Derfor satte jeg dem ut.”

“De gik altså straks ved Deres ankomst til London igår ut og kjøpte et par støvler?”

Ja, jeg var i en hel del butikker. Doktor Mortimer fulgte mig. Når jeg er blit godseier dernede, må jeg jo klæde mig noget bedre. Jeg er muligens blit litt skjødesløs med mit ydre derborte i vesten. Jeg kjøpte blandt andet også disse brune støvler for fem og tyve kroner. Den ene blev altså stjålet, før jeg engang havde havt dem på mine ben.”

“En høist forunderlig ting at stjæle,” sa Sherlock Holmes. Jeg tror, som doktor Mortimer, at det ikke kan vare længe, før De får den tilbake.”

“Ja, mine herrer,” sa sir Henry bestemt, “nu har jeg vel redegjort tilstrækkelig for det lille, jeg vet. Nu er det på tide, at De holder Deres løfte og gir mig fuld besked om, hvad som egentlig står på.”

“Ja, det er et meget rimelig forlangende,” svarte Holmes. “Doktor Mortimer, jeg synes, De helst burde fortælle sir Henry hele historien, slik som De fortalte os den.”

Efter denne opmuntring tok vor videnskabelige ven sine papirer op av lommen og berettet hele historien om igjen, som han havde fortalt den dagen før.

Sir Henry lyttet med den mest spændte opmerksomhed og kunde til sine tider ikke avholde sig fra at gi sin forbauselse høilydt uttryk.

“Det ser næsten ut, som om jeg er kommet til arven ved en hevn,” sa han, da den lange beretning var tilende. Jeg har jo hørt om denne hund, siden jeg var i barnekammeret. Det er vor slegtshistorie, men før har jeg aldrig faldt på at ta den alvorlig. Min onkels død — — — nei, det går altsammen rundt for mig, jeg kan ikke klare det. De synes ikke at være ganske på det rene med, om dette er en sak for politiet eller for en prest.”

“De har ret.”

“Og så dette brev, som var adressert til mig til hotellet. Det passer formodentlig ind i historien?”

“Det ser ut, som der findes nogen, som vet mere om, hvad der foregår på moen, end vi,” sa doktor Mortimer.

“Og,” tilføiet Holmes, “som om vedkommende ikke er ildesindet mot Dem, siden han advarer Dem mot faren.”

“Å, det kan vel være, at vedkommende av visse grunde vil ha mig væk.”

“Det er nok mulig. Jeg er Dem meget forbunden, doktor Mortimer, forde De har sat mig ind i denne sak, som virkelig frembyder mange interessante sider. Men det praktiske spørsmål, som vi først må avgjøre, sir Henry, er, om det er rådelig for Dem at ta til Baskerville herregård?”

“Hvorfor skulde jeg ikke det?”

“Det kan være farlig.”

“Mener De, at faren kan komme fra denne slegtsdæmon eller fra noget menneskelig væsen?”

“Det er det netop, som vi må se at bringe på det rene.”

“Det får være, hvad det være vil. Min beslutning er fattet. Der er ingen djævel i helvede, hr. Holmes, og der findes ikke noget menneske på jorden, som kan forhindre mig fra at vende tilbake til min egen slegtsgård. Det er mit endelige svar.”

Sir Henrys mørke øienbryn trak sig sammen, og ansigtet blusset sterkt, medens han talte. Det var klart, at Baskervillernes heftige temperament ikke var utslukt hos denne deres sidste ætling.

“Men,” tilføiet han, “Jeg har endnu ikke havt tilstrækkelig tid til at tænke over alt, som De har fortalt mig. Det er ikke så let at træffe en avgjørelse på stående fot. Jeg vilde gjerne få litt tid og ro på mig, så jeg kunde få tænke nærmere over saken. Hør her, mine herrer. Klokken er nu halv tolv. Jeg går herfra like tilbake til hotellet. Vil De og Deres ven Watson komme og spise lunch med os klokken to? Da vil jeg forhåbentlig kunne sige Dem bestemt, hvad jeg mener om dette.”

“Passer det for Dem, Watson?”

“Udmerket.”

“Ja, da kan De vente os. Vil De, jeg skal sende bud efter en vogn?”

“Nei tak, jeg foretrækker at spasere. Denne historie har næsten gjort mig urolig.”

“Jeg spaserer med fornøielse også,” sa doktor Mortimer.

“Ja, så træffes vi igjen klokken to. Godmorgen! På gjensyn!”

Vi hørte de to fremmedes skridt i trappen og lyden av gatedøren, som blev åpnet og lukket igjen. Holmes var i et øieblik forvandlet fra den stille drømmer til en energisk handlingens mand.

“Skynd Dem, Watson, ta Deres hat og Deres støvler på! Vi har ikke et øieblik at spilde!”

Han styrtet ind i sideværelset og kom tilbake nogen sekunder efter iført frak, Vi ilte ned ad trappen og ut på gaten. Doktor Mortimer og sir Henry kunde endnu sees et par hundrede meter foran os, gående henimot Oxford Street.

“Skal jeg springe efter dem og be dem vente?”

“Nei, ikke for alt i verden, kjære Watson. Jeg er fuidkommen tilfreds med Deres selskab, dersom De kan nøie Dem med mit. De gjorde forresten klokt i at gå. Det er en deilig formiddag.”

Han påskyndte sin gang, indtil avstanden mellem os og dem var indskrænket til det halve. I en avstand av hundrede alen fulgte vi efter dem gjennem Oxford Street og ned gjennem Regent Street. Et øieblik stanset de og gav sig til at betragte utstillingen i et vindu. Holmes gjorde straks likedan.

Et minut efter undslap der ham et litet utrop av tilfredshed, og da jeg fulgte retningen av hans ivrig stirrende blik, så jeg, at en vogn med en mand i, som havde holdt på den anden side av gaten, nu kjørte langsomt nedover igjen.

“Det er vor mand, Watson! Kom her. Vi vil ialfald se ham ordentlig, om vi ikke kan gjøre mere.”

Jeg opdaget i det samme gjennem vognvinduet et ansigt med et busket, sort skjeg og et par gjennemtrængende øine rettet like på os. Den lille klaf blev øieblikkelig åpnet, og der blev sagt noget til kusken. Vognen kjørte derpå i sterk fart nedover Regent Street.

Holmes så sig ivrig omkring efter en anden vogn, men der var ingen ledig i nærheden. Uten at betænke sig trængte han sig gjennem folkemængden og gav sig til at springe efter vognen; men denne havde allerede et altfor stort forsprang, og det varte ikke længe, før den var ute av syne.

“Se der!” ropte Holmes, medens han pustende og blek av harme trak sig ut fra vognstrømmen. “Skulde man set slikt uheld og sådant elendig arrangement! Watson, Watson, hvis De er en ærlig mand, må De også berette dette som en motsætning til mine held.”

“Hvem var den mand?”

“Det har jeg ikke den mindste idé om.”

“En spion?”

“Efter hvad vi har hørt, er det jo klart, at sir Henry er blit meget omhyggelig iagttat av en eller anden, siden han kom hertil. Hvorledes kunde det ellers blit så hurtig kjendt, at han var tat ind på Northumberland hotel! Når man har fulgt efter ham første dag, gik jeg ut fra, at det også vilde blive gjort den anden. De la merke til, at jeg var borte ved vinduet to gange, medens doktor Mortimer berettet sin historie?”

“Ja, jeg så det.”

“Jeg så efter, om jeg ikke kunde opdage nogen på lur i gaten, men der fandtes ingen. Det er sikkert en flink mand, vi er ute for. Jeg har stadig følelsen av at stå overfor en fast vilje. Endnu kan jeg dog ikke avgjøre, om det er en velvillig eller fiendtlig magt, som vi har at gjøre med. Da vore venner gik, fulgte jeg øieblikkelig efter dem i håb om at kunne opdage deres usynlige ledsager. Men han var så listig, at han ikke gik tilfots, men havde forstukket sig i en vogn, hvori han kunde sitte på lur og følge efter dem, uten at nogen la merke til ham. Hans fremgangsmåte havde også den fordel, at hvis de tok vogn, vilde han således også straks kunne følge efter dem. Men vognen har én ulempe.”

“Han er i kuskens vold.”

“Ja, netop.”

“Hvor ærgerlig, at vi ikke fik se nummeret!”

“Kjære Watson. Vistnok har jeg opført mig klodset, men De kan da vel ikke tro, at jeg glemte at se på nummeret? 2704 er hans nummer. Men det vil hjælpe os litet for øieblikket.”

“Men jeg forstår ikke, hvad mere De kunde ha gjort.”

“Da jeg opdaget vognen, skulde jeg øieblikkelig ha gjort helt om og gåt i den motsatte retning. Så skulde jeg straks selv tat en vogn og fulgt den anden på avstand eller heller kjørt like til Northumberland hotel og ventet der. Når den ubekjendte så havde fulgt efter sir Henry til hotellet, vilde vi fanget ham i hans egen snare og set, hvad han havde fore. Ved vor altfor overdrevne iver, som vor motstander forstod at benytte sig av med forbausende raskhed og energi, har vi røbet os selv, og fuglen er fløiet!”

Vi var under denne samtale drevet sagte ned Regent Street, og doktor Mortimer var forlængst forsvundet med sin ledsager.

“Det er ikke nogen nytte at følge dem,” sa Holmes. “Vi må se, om vi ikke har andre kort på hånden, og spille dem så godt, vi kan. Hvis De ser manden i vognen igjen, vil De da kunne sverge på, at det er ham?”

“Med sikkerhed vil jeg blot kunne gjenkjende skjegget.”

“Det kan jeg også. Derfor antar jeg, at skjegget var falskt. En flink mand har ved et slikt forehavende kun bruk for skjeg, når ansigtstrækkene skal skjules. Kom med ind her, Watson.”

Han gik ind på et visergutkontor, hvor han blev hjertelig mottat av chefen.

“Jeg ser, Wilson, at De ikke har glemt den lille sak, hvori jeg var så heldig at kunne hjælpe Dem?”

“Vist ikke. De frelste mit gode navn, kanske mit liv.”

“Nei, snille ven, nu overdriver De. Tar jeg ikke feil, havde De blandt Deres gutter en ved navn Cartwright, som viste sig at være meget flink.”

“Jo han er her fremdeles.”

“Kunde De sende bud efter ham? Tak. De vilde også gjøre mig en tjeneste, hvis De kunde veksle denne pengeseddel for mig.”

En fjortenårsgammel gut med et lyst, skarpt ansigt havde straks indfundet sig, da chefen kaldte på ham. Han stod nu og betragtet med dyp ærbødighed den berømte detektiv.

“Lån mig adressekalenderen; tak!” sa Holmes. “Her har vi navnene på tre og tyve hoteller, alle i nærheden av Charing Cross. Ikke sandt, Cartwright?”

“Jo, hr. Holmes!”

“Vil De gå indom dem allesammen?”

“Ja.”

“De kan begynde med at gi portneren en krone i drikkepenge. Her har De tre og tyve kroner.”

“Tak!”

“De kan sige, at De vil se indholdet av papirkurvene for igår. De kan fortælle, at et vigtig telegram er blit borte, og at De vil lete efter det. Forstår De?”

“Ja, hr. Holmes.”

“Men De skal i virkeligheden se efter en mellemside av Times med en del huller, klippet ut med en saks. Her har De et nummer av bladet. Det er denne side her. De vil let gjenkjende den, ikke sandt?”

“Jo, hr. Holmes.”

“Portneren ved indgangen vil sende bud efter portneren inde i forhallen. De får også gi ham en krone. Her er tre og tyve kroner til. I tyve av treogtyve tilfælde vil De vel få den besked, at indholdet av papirkurvene for dagen forut er bragt bort eller brændt. I de andre vil man vise Dem en papirhaug. I den må De søke efter denne side av Times. Der er størst sandsynlighed for, at De ikke vil finde den. Men er De heldig, skal De få en ekstrabelønning. Telegrafer om utfaldet til Baker Street før aften. — Og nu, Watson, står det bare tilbake at finde ut, hvem vognmanden med nummer 2704 er. Siden vil vi titte indom et av billedgallerierne i Bond Street og slå tiden ihjel, til vi skal være i hotellet.”

Femte kapitel.

Tre brustne tråde.

Sherlock Holmes havde en sjelden evne til at beherske sin sindsstemning efter behag. For et par timer var den merkelige sak, vi var kommet op i, fuldstændig glemt; han gik ganske op i betragtningen av de moderne belgiske mesteres billeder. Han vilde ikke høre tale om noget andet end kunst, hvorom han havde de mest egne idéer, fra vi forlot galleriet, indtil vi stod foran Northumberland hotel.

“Sir Henry Baskerville venter Dem ovenpå,” oplyste portieren. “Han bad mig vise Dem op straks, De kom.”

“Tillater De, at jeg kaster et blik i Deres fremmedbog?” spurte Holmes.

“Med fornøielse.”

Av bogen såes, at to navne var tilføiet efter Baskervilles. Det ene var Theophilus Johnson med familie fra Newcastle, det andet var fru Oldmore med pike fra High Lodge, Alton.

“Det må sikkert være den samme Johnson, jeg kjendte,” sa Holmes til portneren. “Han er advokat, har gråt hår og halter litt?”

“Nei dette er kulgrubeeieren Johnson; han er meget rask tilbens og ikke ældre end De, hr. Holmes.”

“De må vist ta feil av hans stilling.”

“Nei, han har pleiet at ta ind her i mange år, så vi kjender ham udmerket godt, hr. Holmes.”

“Det er en anden sak. Fru Oldmore — jeg synes, jeg skulde erindre navnet. Undskyld min nysgjerrighed, men det hænder ofte, når man spørger efter én ven, at man træffer en anden.”

“Hun er invalid. Hendes mand var engang borgermester i Gloucester. Hun bor bestandig her, når hun er i byen.”

“Mange tak. Jeg er bange, jeg ikke kjender hende.”

“Vi har nu fåt fastslåt en yderst vigtig kjendsgjerning, Watson,” hvisket han til mig, medens vi gik op. “Vi vet nu, at de, som er så interessert for vor ven, ikke har tat ind i det samme hotel som han. Vi kan derav slutte, at de vel gjør alt mulig for at bevogte ham, men samtidig er yderst bange for, at han skal opdage dem. Det er en kjendsgjerning, hvorav der kan sluttes adskillig.”

“Hvad kan der sluttes derav?”

“Der kan sluttes. — Hallo, hvad ialverden står på, kjære ven?”

Da vi kom op trappen, støtte vi like på sir Henry selv. Hans ansigt var blodrødt av vrede. og han holdt en gammel støvet støvle i den ene hånd. Han var så rasende, at han næsten ikke kunde få et ord frem, og da han begyndte at tale, var det i en langt bredere dialekt fra vesten, end vi hittil havde hørt ham bruke.

“Det ser ut, som om de tar mig for en idiot i dette hotel,” utbrøt han. “Passer de sig ikke. skal de nok få føle, at jeg ikke er den rette mand at drive abespil med. Finder ikke den opvarterknegt min forsvundne støvle, skal her blive hus. Jeg kan godt tåle en spøk, hvem den så kommer fra, hr. Holmes, men denne gang er de gåt adskillig over streken.”

“Holder De endnu på at lete efter Deres støvle?”

“Ja, hr. Holmes, og jeg tænker, at jeg skal finde den.”

“Naturligvis. De sa, det var en ny, brun støvle?”

“Ja, den var brun. Og nu er det en sort en.”

“Hvad! De mener da vel ikke — — ”

“Jo. jeg mener netop det. — — — Jeg havde bare tre par — — — de nye brune, de gamle sorte og de patentlæders, som jeg nu har på. Inat tok de en av mine brune, og idag har de draget avsted med en av de sorte. Nu har De fundet den? Snak ut mand, og stå ikke der og glo!”

En forvirret tysk tjener var kommet til.

“Nei min herre! Jeg har lett over hele hotellet, men ingen kan sige, hvor den er blit av.”

“Enten bringer De mig støvlen tilbake før aften, eller jeg går like til forretningsføreren og siger ham, at jeg flytter fra dette hotel på stående flekken.”

“Den skal blive fundet, min herre. Jeg lover, at den skal blive fundet, vil De bare ha en smule tålmodighed.”

“Det var den sidste ting, jeg vilde miste i denne røverhule! De må undskylde, hr. Holmes, at jeg tar så på vei for en slik ubetydelighed.”

“Jeg tænker, dette er vel værd at få rede på.”

“Så, De tar det meget alvorlig?”

“Hvordan forklarer De Dem det?”

“Jeg forsøker ikke at forklare det. Jeg har aldrig været ute for noget så underlig og dumt.”

“Ja, måske det mest underlige,” svarte Holmes tankefuldt.

“Hvad mener De om det?”

“Ja, jeg vil ikke påstå, jeg endnu forstår det. Denne sak er meget indviklet, sir Henry. Når jeg sætter den i forbindelse med Deres onkels død, tror jeg ikke, nogen av alle de fem hundrede saker, jeg har havt at gjøre med, har været så dunkel. Men vi har forskjellige tråde på hånden, og det sandsynligste er, at en eller anden av dem vil føre os på det rette spor. Vi kan nok komme til at spilde tid, medens vi forfølger et feilagtig, men tidligere eller senere må vi komme på det rette.”

Vi havde en behagelig lunch, hvorunder der blev talt så litet som mulig om den sak, som havde ført os sammen.

Først da vi bakefter sat i den private salon, spurte Holmes, hvad sir Henry nu agtet at gjøre.

“At ta til Baskerville herregård.”

“Når?”

“I slutten av uken.”

Jeg tror, at Deres beslutning er fornuftig. Jeg har fuld sikkerhed for, at De bevogtes her i London, men iblandt disse mange millioner er det yderst vanskelig at opdage, hvem disse folk er, eller hvad deres mål kan være. Dersom disse folk har onde hensigter, kan de komme til at skade Dem, uten at det står i vor magt at kunne hindre det. De visste ikke, doktor Mortimer, at De idag blev efterfulgt fra mit hjem?”

Doktor Mortimer fór voldsomt sammen.

“Efterfulgt! Av hvem?”

“Det kan jeg uheldigvis ikke sige Dem. Findes der blandt Deres naboer eller bekjendtskaber i Dartmoor nogen med sort fuldskjeg?”

“Nei — — — la mig se — — — Jo da. Barrymore, hushovmesteren, er en mand med sort fuldskjeg.”

“Så! Hvor er Barrymore?”

“Han har opsyn med herregården.”

“Vi burde få undersøkt, om han virkelig for tiden er der, eller om han muligens skulde være her i London.”

“Hvordan kan De gjøre det?”

“Ræk mig en telegramblanket.”

Holmes skrev:

“Er alting færdig for Sir Henry Baskerville?”

“Det er tilstrækkelig,” sa han. “Vi adresserer det til hr. Barrymore, Baskerville herregård. Hvor er den nærmeste telegrafstation?”

“Grimpen.”

“Godt. Vi sender et telegram til postmesteren i Grimpen: Telegram til hr. Barrymore. Må overleveres ham personlig. Hvis fraværende, behag telegrafer tibake: Sir Henry Baskerville, Northumberland Hotel.”

Nu tænker jeg, vi inden aften vil ha besked, om Barrymore er på sin post i Devonshire eller ikke.”

“De har ret,” sa sir Henry. “Men doktor Mortimer, hvem er denne Barrymore?”

“Han er søn av den gamle opsynsmand, som er død. De har havt opsyn med Baskerville herregård gjennem fire slegtled nu. Såvidt jeg vet, er han og hans hustru så hæderlig et egtepar som noget i landet.”

“Det er klart,” sa sir Henry, “at disse mennesker har et udmerket hjem og ingenting at bestille, sålænge der ikke er nogen av familien tilstede.”

“Ja, det er sandt.”

“Fik Barrymore noget ved sir Charles testamente?” spurte Holmes.

“Han og hans hustru fik ni tusen kroner hver.”

“Så! Visste de, at de vilde få de penge?”

“Ja, sir Charles talte gjerne om sit testamente.”

“Det er meget interessant.”

“Jeg håber,” sa doktor Mortimer, “at De ikke ser med mistænkelige øine på alle, som har fåt noget ved testamentet. Jeg fik også en atten tusen kroner.”

“Nei virkelig! Fik nogen anden også noget?”

“Der var testamentert mange mindre summer til forskjellige personer og velgjørende formål. Resten av formuen tilfaldt sir Henry Baskerville.”

“Hvor stort beløp kunde det være?”

“Over tretten millioner kroner.”

Holmes løftet øienbrynene i forbauselse.

“Jeg havde ikke nogen idé om, at det dreiet sig om en så vældig sum.”

“Sir Charles gik for at være rik, men vi visste ikke, hvor rik han var, før vi fik undersøkt hans værdipapirer. Den samlede værdi av boet er henved atten millioner.”

“Kjære, det er en sum, som nok en mand kunde vove et fortvilet spil for at vinde. Et spørsmål til, doktor Mortimer. Sæt at der hændte vor unge ven her noget — De tilgir den ubehagelige forutsætning — hvem vilde så arve eiendommen?”

“Da Rodger Baskerville, sir Charles Baskervilles yngre bror, døde ugift, vilde eiendommen tilfalde familien Desmond, som er fjernt beslegtet. James Desmond er en ældre geistlig i Westmoreland.”

“Tak. Disse enkeltheder er alle av stor interesse. Har De set hr. James Desmond?”

“Ja, han kom engang ned på besøk til sir Charles. Det var en smuk mand; han skal også leve sit liv som en helgen. Han negtet at motta nogetsomhest fra sir Charles, skjønt denne vilde betænke ham i sit testamente.”

“Og denne beskedne mand vilde i tilfælde blive arving til sir Charles' millioner?”

“Han vilde arve eiendommen; han vilde også arve de rede penge, dersom der ikke fandtes andre bestemmelser av den nærværende eier, der selvfølgelig kan gjøre, hvad han vil med dem.”

“Har De oprettet testamente, sir Henry?”

“Nei, hr. Holmes, det har jeg ikke. Det har jeg ikke havt tid til, for jeg fik først igår vite, hvordan sakerne står. Men under alle omstændigheder burde pengene følge eiendommen og titelen. Det var min stakkels onkels ønske. Hvordan kan eieren opretholde Baskervillernes traditioner, hvis han ikke har penge nok til at holde eiendommen i ordentlig stand. Hus, jord og penge må følges ad.”

“Aldeles enig,” sa Sherlock Holmes. “Og hvad Deres anden bestemmelse angår, sir Henry, er jeg også aldeles enig med Dem i, at det er klokt at reise ned til Devonshire uten videre opsættelse. Der er kun en bemerkning, jeg har at gjøre, og det er, at De ikke må reise derned alene.”

“Doktor Mortimer blir med.”

“Men doktor Mortimer må jo passe sin praksis. Hans hjem er jo flere kilometer fjernet fra Deres. Hvor gjerne han end vil, kan han ikke hjælpe Dem. Nei, sir Henry, De må ta med Dem en pålidelig mand, som De altid må ha ved Deres side.”

“Kunde De selv blive med, hr. Holmes?”

“Dersom det kommer til en krise, vil jeg forsøke at indfinde mig personlig; men De kan nok forstå, at så optat som jeg er med alle de henvendelser, jeg mottar fra så mange kanter, er det umulig for mig at blive borte fra London for en ubestemt tid. For øieblikket er et av Englands mest agtede navne blit besudlet av en bakvasker, og jeg er den eneste, som kan stanse en skjæbnesvanger skandale. De forstår derfor, at det er mig ganske umulig at reise til Dartmoor.”

“Hvem vilde De da anbefale?

Holmes la sin hånd på min arm.

“Hvis min ven vilde påta sig det, kunde De ikke få nogen bedre ven ved Deres side, om De kom i nød. Det kan ingen sige med større tryghed end jeg.”

Hans forslag kom som en overraskelse for mig; men før jeg fik tid til at svare, grep sir Henry Baskerville min hånd og trykket den hjertelig.

“Det var meget elskværdig av Dem, doktor Watson,” sa han. “De hører, hvad jeg er kommet op i, og De kjender jo likeså meget til saken som jeg selv. Vil De følge mig til Baskerville herregård og hjælpe mig gjennem dette, skal jeg aldrig glemme Dem det.”

Utsigten til eventyr har bestandig havt noget lokkende for mig, og jeg følte mig smigret ved Holmes' ord og den iver, hvormed sir Henry ønsket mit selskab.

“Jeg vil med fornøielse reise med Dem,” svarte jeg. “Jeg vet ikke, hvorledes jeg kunde anvende min tid bedre.”

“Og så vil De sende mig nøiagtige beretninger. Når det kommer til en krise, som jeg forutsætter, det vil komme, vil jeg gi Dem nærmere ordre om, hvad De skal gjøre. Jeg antar, at alt vil være færdig til lørdag.”

“Er det beleilig for doktor Watson?”

“Udmerket.”

“Godt, hvis De ikke hører noget andet, så møtes vi lørdag på Paddingtonstationen til halvelleve-toget.”

Vi havde allerede reist os for at gå, da der lød et triumferende utrop, og sir Henry sprang bort i et hjørne av værelset og drog en brun støvle frem under et skap.

“Der er støvlen, jeg havde mistet,” ropte han.

“Gid alle vore vanskeligheder måtte forsvinde så let,” sa Sherlock Holmes.

“Men det er høist merkelig,” bemerket doktor Mortimer, “Jeg undersøkte dette værelse meget omhyggelig før lunchen.”

“Det samme gjorde jeg,” sa sir Henry. “Jeg undersøkte hver tomme av det.”

“Der var sandsynligvis ingen støvle her da.”

“Da må tjeneren ha anbragt den her, medens vi tok vor lunch.”

Der blev sendt bud efter den tyske opvarter; men han forsikret, at han ikke kjendte det mindste til det hele, og kunde ikke gi nogen oplysning. Et nyt led var føiet til den tilsyneladende formålsløse række mysterier, som havde fulgt så raskt på hinanden. Bortset fra den uhyggelige historie om sir Charles' død havde vi i løpet av to dage oplevet en hel række av uforklarlige begivenheder, deriblandt mottagelsen av brevet, spionen med det sorte skjeg i vognen, den nye brune og den gamle sorte støvles forsvinden og nu atter den nye brunes tilbakekomst.

Sherlock Holmes kjørte tilbake til Baker Street. På hans rynkede bryn og skarpe ansigtsuttryk kunde jeg se, at hans hjerne arbeidet ivrig med at finde en sammenhæng mellem alle disse underlige og øiensynlig så forskjelligartede begivenheder.

Hele eftermiddagen til langt ut på aftenen sat han i tætte tobaksskyer og grublet.

Like før middag kom to telegrammer. Det første var sålydende:

“Jeg har netop mottat et telegram om, at Barrymore er på Baskerville herregård.

Baskerville.”

Det andet lød:

“Har besøkt de opgivne tre og tyve hoteller. Beklager at måtte melde ikke findes spor utklippede Times.

Cartwright.”

“Der brast to av mine tråde, Watson. Ingenting kan være mere stimulerende end en sak, hvori alt går mot en. Vi må se os om efter et andet spor.”

“Vi har endnu vognmanden, som kjørte spionen.”

“Netop. Jeg har telegrafert for at få opgit hans navn og adresse. Det skulde ikke forbause mig, om dette var svar på mit spørsmål.”

På klokkeringningen kunde man forresten høre, at det var noget endnu bedre end et svar. Døren åpnedes, og en rusket fyr trådte ind.

Det var åbenbart manden selv.

“Jeg fik bud om, at en herre med denne adresse havde spurt efter 2704,” sa han. Jeg har kjørt i syv år; men aldrig har jeg endnu været ute for en klage. Jeg gik like hit for i egen person at høre, hvad De har at klage på mig.”

“Jeg har ikke nogensomhelst grund til at klage på Dem, min gode mand,” sa Holmes. “Tvertimot. De skal få ti kroner, dersom De vil svare klart og greit på et spørsmål.”

Ja, jeg har havt en god dag og ikke været ute for noget galt,” sa vognmanden og smilte bredt. “Men hvad var det, De ønsket at spørge mig om, min herre?”

“Først og fremst om Deres navn og adresse, om jeg skulde behøve at sende bud efter Dem igjen.”

“John Clayton, Turpey Street nr. 3. Jeg holder i nærheden av Waterloo station.”

Sherlock Holmes noterte det ned.

“Nuvel, Clayton, fortæl mig så alt om den person, De kjørte hit klokken ti i formiddag, som bevogtet dette hus og siden fulgte efter de to herrer nedover Regent Street.”

Manden så en smule overrasket og forlegen ut.

“Det kan vel ikke nytte mig at fortælle Dem noget; De synes jo at vite alt i forveien. Sandheden er, at vedkommende mand fortalte mig, at han var en detektiv, og bad mig, at jeg ikke måtte nævne noget om ham til nogen.”

“Dette er en meget alvorlig sak, min gode mand. Det vil blive yderst kjedelig for Dem, hvis De forsøker at skjule det allermindste for mig. De siger, at vedkommende fortalte Dem, at han var en detektiv?”

“Ja, det gjorde han.”

“Når sa han det?”

“Da han gik ifra mig.”

“Sa han noget mere?”

“Han opgav sit navn.”

Holmes kastet et raskt triumferende blik hen på mig.

“Så han opgav sit navn? Det var ikke klokt av ham. Hvad navn opgav han?”

“Hans navn var Sherlock Holmes,” svarte vognmanden.

Aldrig har jeg set min ven mere overvældet end ved dette svar. En stund blev han sittende i stum forbauselse. Derpå brast han i en hjertelig latter.

“En strek, Watson, det nytter ikke at negte,” sa han. “Jeg føler en kårde likeså smidig og lynsnar som min egen. Dengang tok han mig ganske nydelig ved næsen! Så hans navn var Sherlock Holmes?”

“Ja, han sa så.”

“Udmerket. Fortæl mig så, hvor De traf ham, og alt, hvad der siden hændte!”

“Han ropte mig an klokken halv ti ved Trafalgar Square. Han fortalte, at han var detektiv, og han lovet mig tredive kroner, hvis jeg hele dagen vilde gjøre, som han sa, og ikke spørge om noget. Jeg var naturligvis glad til og sa straks ja. Vi kjørte først ned til Northumberland hotel og ventet utenfor der, indtil to herrer kom ut og tok en vogn. Vi fulgte efter den, indtil den stanset etsteds her i nærheden.”

“Utenfor døren her?” spurte Holmes.

“Jeg kan ikke sige det så nøie. Vi kjørte et stykke op i gaten og ventet der en og en halv time. De to herrer kom så ut og spaserte nedover. Vi fulgte efter dem nedigjennem Baker Street og — — —”

“Ja, jeg vet det,” sa Holmes.

“lndtil vi var kommet tre fjerdeparter ned i Regent Street. Her ropte den fremmede til mig, at jeg skulde kjøre hurtigst mulig like til Waterloo station. Jeg pisket på hesten, og det tok ikke ti minutter heller, før vi var der. Her betalte han mig ærlig og redelig de tredive kroner og forsvandt derpå øieblikkelig ind på stationen. I det samme han steg ut, snudde han sig om og sa:

“Det vil kanske interessere Dem at vite, at De har kjørt Sherlock Holmes. Derved fik jeg høre navnet.”

“Og siden så De ikke mere til ham?”

“Ikke efterat han var gåt ind på stationen.”

“Hvordan vilde De beskrive Sherlock Holmes?”

Vognmanden klødde sig i hodet.

“Ja, det er ikke så let gjort i en fart. Jeg antar, han var omkring firti år; han var middels høi, to-tre tommer mindre end Dem. Han var klædt som en sprade og var blek i ansigtet, og skjegget var sort og studset. Jeg vet ikke, om jeg kan fortælle mere.”

“Hvorledes var farven på øinene?”

“Det kan jeg ikke sige.”

“Kan De slet ikke huske mere?”

“Nei, ikke mere end det, jeg har fortalt.”

“Godt. Her har De ti kroner. Kan De senere meddele mere, kan De gjøre regning på ti til. Godaften!”

“Godaften. Mange tak!”

John Clayton gik bukkende, og Holmes vendte sig mot mig med et skuldertræk og et trist smil.

“Vor tredje tråd er brustet, og vi ender, hvor vi begyndte,” sa han. “Det var en listig kar. Han visste, hvor vi bodde, visste, at sir Henry Baskerville havde rådført sig med mig, gjettet, hvem jeg var i Regent Street, forutsatte, at jeg havde set nummeret på vognen og vilde få tak i vognmanden. Han benyttet straks leiligheden til at sende os denne frække hilsen. Jeg kan forsikre Dem, Watson, at denne gang er vi ute for en fuldt værdig motstander. Han har fuldstændig slåt mig av marken her i London, og jeg kan bare ønske Dem bedre lykke i Devonshire. Men jeg gjør det ikke med let sind.”

“Hvilket?”

“At sende Dem. Dette er en uhyggelig sak, Watson, en høist uhyggelig sak, og jo mere jeg ser av den, des mindre liker jeg den. Ja, De kan le, kjære ven; men jeg gir Dem mit ord på, at jeg vil blive meget glad, når jeg har Dem tilbake i god behold her i Baker Street igjen.”

Sjette kapitel.

Baskerville herregård.

Sir Henry Baskerville og doktor Mortimer var færdige til den fastsatte dag, og vi reiste som avtalt til Devonshire. Sherlock Holmes kjørte med mig til stationen og gav mig sine sidste instrukser og gode råd.

“Jeg vil ikke påvirke Deres opfatning ved at opstille nogen teori eller uttale nogen mistanke, Watson,” sa han. “Jeg ønsker bare, at De beretter mig de nøkne kjendsgjerninger så fuldstændig som mulig. De kan overlate til mig at opstille teorier.”

“Hvad slags kjendsgjerninger?” spurte jeg.

“All som på nogen måte synes at stå i forbindelse, selv blot indirekte, med saken, og særlig da forholdet mellem den unge sir Henry og hans naboer, foruten alle nye omstændigheder angående sir Charles Baskervilles død. Jeg har selv anstillet en del undersøkelser i de sidste dage, men jeg er bange for, at resultaterne vil blive negative. Kun én ting synes at være sikker, og det er, at James Desmond, som er den nærmeste arving, er en ældre, meget elskværdig mand. Forfølgelsen kan ikke komme fra ham. Jeg tror virkelig, at vi derfor må sætte ham fuldstændig utenfor alle vore beregninger. Men vi har tilbake de personer, som nu vil blive sir Henrys omgivelser der ute på moen.”

“Vilde det ikke være bedst først og fremst at blive kvit dette egtepar Barrymore?”

“Nei, aldeles ikke. De kunde ikke begå nogen større feil. Dersom de er uskyldige, vilde det være en grusom uretfærdighed, og er de skyldige, vilde vi forspilde enhver mulighed for at overføre dem det. Nei, nei, vi vil beholde dem på vor liste over mistænkelige. På Baskerville herregård findes der også, hvis jeg ikke tar feil, en kusk. Vi har endvidere to forpagtere. Vi har vor ven doktor Mortimer, som jeg anser for at være fuldstændig hæderlig, og hans kone, hvorom vi ingenting vet. Så har vi denne naturforsker Stapleton og hans søster, som skal være en meget indtagende ung dame. Endelig har vi Frankland på Lafter herregård, der også er en ukjendt faktor, og et par andre naboer. Alle disse må De vie et særlig studium.”

“Jeg skal gjøre mit bedste.”

“De har vel våben med Dem?

“Ja, jeg syntes, det var bedst at ta dem med.”

“Selvfølgelig. Pas på at ha revolver på Dem nat og dag og vær altid på Deres post.”

Vore venner havde allerede sikret sig en første klasses kupé og stod nu på platformen og ventet os.

“Nei, vi har ikke nogetsomhelst nyt at meddele,” sa doktor Mortimer til svar på min vens spørsmål. “På en ting kan jeg ialfald sverge, og det er, at vi ikke er blit efterfulgt i de to sidste dage. Når vi har gåt ut, har vi altid holdt så skarpt utkik, at ingen vilde ha kunnet undgå vor opmerksomhed.”

“Dere har altid gåt sammen, antar jeg?”

“Ja, med undtagelse av igåraftes. Jeg pleier i almindelighed at bruke en dag udelukkende til adspredelser, når jeg kommer til byen. Den dag tilbragte jeg i et museum.”

“Og jeg var en tur i Hydepark for at se på folk,” sa sir Henry. “Men der hændte ikke nogen av os nogetsomhelst.”

“Det var allikevel ufornuftig,” sa Holmes, idet han rystet på hodet og så meget alvorlig ut. “De må endelig ikke gå ut alene, sir Henry. De kan blive utsat for en stor ulykke, hvis De gjør det. Har De fåt den anden støvle tilbake?”

“Nei, hr. Holmes, den er sporløst forsvundet.”

“Virkelig. Det er meget interessant. Ja, farvel da,” tilføiet han, da toget begyndte at bevæge sig.

“Glem ikke, sir Henry, doktor Mortimers beretning og undgå moen i mørkets timer, da det ondes magt er på sit høieste.”

Da toget gled ut av stationen, kastet jeg et blik tilbake. Holmes stod høi og alvorlig og ubevægelig på platformen og så efter os.

Dagen gik hurtig og behagelig. Jeg nyttet tiden til at stifte et nærmere bekjendtskab med mine to ledsagere og med at leke med doktor Mortimers hund.

Efter nogen timers forløp begyndte den brune jord at anta et rødlig skjær, murstenen avløstes av granit, og røde kjør græsset på enge, indgjærdet med smukke hække, hvor det saftige græs og en frodigere plantevekst vidnet om et rikere, om end fugtigere klima. Den unge sir Henry så med opmerksomme øine på omgivelserne og gav sin glæde høilydt uttryk ved gjensynet av Devons kjære og kjendte natur.

“Jeg har set en god del av verden, siden jeg reiste herfra, doktor Watson,” sa han. “Men jeg har endnu aldrig set noget sted, som kan sammenlignes med dette.”

“Jeg har aldrig truffet nogen mand fra Devonshire, som ikke elsket sin fødeegn fremfor nogen anden,” bemerket jeg.

“Det beror likeså meget på racen som på stedet,” sa doktor Mortimer. “Et blik på vor ven viser os kelternes runde hode med den begeistring og evne til hengivenhed, som er eiendommelig for dem. Stakkels sir Charles havde et hode av en meget sjelden type, halvt gælisk, halvt irsk. Men De var meget ung, da De sidst så Baskerville herregård, ikke sandt?”

“Jeg var en gut på ti år, da min far døde; jeg havde aldrig set herregården. Han bodde i et litet hus på sydkysten. Derfra reiste jeg direkte til en ven i Amerika. Alt her er likeså nyt for mig som for doktor Watson, og jeg er yderst spændt på at se moen.”

“Virkelig? Det ønske kan let opfyldes. Der har De det første glimt av den,” sa doktor Mortimer og pekte ut gjennem vognvinduet.

Over grønne enge og en skogs lave bølgelinje hævet sig i det fjerne et gråt, dystert høidedrag med en eiendommelig tagget top. Det fortonet sig ubestemt og tåket i det fjerne som et fantastisk landskab i en drøm.

Sir Henry sat længe og betragtet det. I hans ansigt kunde jeg læse, hvilket sterkt indtryk det gjorde på ham dette første syn av det merkelige sted, hvor hans slegt havde hersket så længe og efterlatt sig så dype spor.

Som han sat der i sin sommerdragt og med sin amerikanske uttale i det ene hjørne av denne prosaiske jernbanekupé, følte jeg ved synet av dette alvorlige og uttryksfulde ansigt mere end nogensinde, hvilken egte ætling han var av en lang række stolte, fremragende mænd med ædelt blod. Disse tykke øienbryn, disse følsomme næsebor og disse store, nøttebrune øine vidnet om stolthed, fasthed og kraft. Ventet der os en vanskelig og skjæbnesvanger opgave, var han ialfald en kamerat, for hvem man kunde vove noget. Man kunde altid være sikker på, at han kjækt vilde dele faren.

Toget stanset foran en liten station, og vi steg alle ut.

Utenfor stationen på den anden side av gjærdet stod en liten vogn med et par små heste og ventet på os. Vor ankomst var åbenbart en stor begivenhed, for stationsmesteren og banebetjentene omringet os øieblikkelig for at ta vor bagage. Det var en vakker, fredelig liten landsstation, men jeg blev overrasket, da jeg ved utgangen fik se to militært antrukne mænd i mørke uniformer, som stod støttet på sine geværer og mønstret os skarpt, da vi passerte forbi.

Kusken, en liten lavvoksen kar med et hårdt, kantet ansigt, hilste på sir Henry, og nogen minutter efter kjørte vi raskt ned ad den brede, støvgrå vei. På begge sider bredte sig enge med saftig græs, og gamle gavlhuse dukket frem mellem det tætte løv; men bak de fredelige, sollyse marker tegnet sig moens lange, dystre bølgelinje mørkt mot himmelen, i bakgrunden avbrutt av taggete, uheldspående høidedrag.

Vognen svinget ind på en sidevei, og vi fortsatte videre op gjennem dype hulveie, hvor århundreders færdsel havde efterlatt sine spor, med høie skråninger på begge sider, bevokset med fugtig mose og store, rustfarvede bregner. Broncefarvede og flekkete buske og krat skinte i strålerne av den nedgående sol.

Det gik stadig opover. Vi passerte på en smal stenbro over en støiende elv, der fosset og skummet mellem grå kampestene og slynget sig nedover en dal, der var tæt bevokset med ældgamle ek- og furutrær.

For hver sving av veien gav sir Henry sin beundring høilydt uttryk og kom med spørsmål i det uendelige. Alt forekom ham skjønt; men for mig var det, som der lå noget dystert over hele dette landskab, hvorpå høsten allerede havde sat så triste merker. Gult løv dækket allerede markerne og dalte ned over vore hoder fra trækronerne over os.

Lyden av vognhjulene døde hen, medens vi kjørte gjennem dynger av råtnende blade. Det forekom mig, som naturen bød Baskervillernes gjenkomne arving en trist velkomsthilsen.

“Hvad er det?” utbrøt doktor Mortimer.

Foran os lå en steil, lyngklædt skråning, en utstikkende del av moen. På toppen tegnet en soldats skikkelse sig, skarpt og klart som en rytterstatue på sit fotstykke, mørk og streng med geværet hvilende over skulderen. Han bevogtet veien nedenunder, hvor vi kom kjørende.

“Hvad betyder dette, Parkins?” spurte doktor Mortimer.

Vor kusk snudde sig helt om

“En fange er rømt fra fengslet i Princetown, hr. doktor. Nu har han alt været på fri fot i tre dage, og vakt er utsat ved alle stationer og veie. Men man har endnu ikke kunnet komme på spor efter ham. Forpagterne rundt omkring her liker det naturligvis ikke; dette er saken, hr. doktor.”

“Får de ikke hundrede kroner, dersom de kan gi nogen underretning om ham?”

“Jo det gjør de nok, hr. doktor. Men at tjene hundrede kroner er liten trøst, når man kan risikere at få halsen skåret over på sig. Det er ikke nogen almindelig fange, ser De. Det er en, som ikke skyr noget i verden.”

“Hvem er det?”

“Selden, morderen fra Notting Hill.”

Jeg erindret godt den sak, for det var en, Holmes havde været meget interessert i på grund av den enestående vildhed og den grænseløse brutalitet, hvormed alle morderens forbrydelser var utført. Han blev dømt til døden; men straffen forandredes til livsvarig fængsel, da han havde optrådt med en så rædselsfuld vildskab, at der måtte opstå tvil om hans tilregnelighed.

Vognen var netop kommet op på toppen av en bakke. Foran os lå den vide mo med sine kratbevokste fjeldknatter og høidedrag. En kold vind, som fik os til at gyse, blæste ned fra den. Et eller andet sted derute på denne øde slette lå han vel og luret som et vildt dyr, denne skrækkelige mand, fyldt av indætt nag mot det samfund, som havde støtt ham ut.

Alene tanken på dette var nok til at fuldstændiggjøre den uhyggelige fornemmelse, som denne golde vidde, den kolde vind og den tunge himmel uvilkårlig fremkaldte.

Selv sir Henry blev sittende taus og trak frakken tættere om sig.

Vi havde nu det frugtbare land bak og nedenfor os. Vi sat og nød det pragtfulde skue, medens den synkende sol bredte sit gyldenskjær over de oppløiede røde jorder og de tætte trægrupper. Veien foran os førte gjennem svære skråninger med eple- og oliventrær og kjæmpemæssige rullestene indimellem. Fra tid til anden passerte vi et hus med stenmur omkring, men ingen slyngplanter formildet det hårde ydre.

Pludselig så vi ned i en grytelignende fordypning, fuld av forkrøblete ek- og furutrær, vredne og krummede av årrækkers rasende storme. Over trætoppene raket to høie, smale tårne op. Kusken pekte med svøpen.

“Baskerville herregård,” sa han.

Dets herre havde reist sig op og stirret med rødmende kinder og strålende øine.

Nogen minutter efter var vi fremme ved porten; dens døre med de fantastiske ornamenter var av smedejern, og på hver side stod en veirbitt, moseflekket portstolpe, prydet med Baskervillernes vildsvinehode. Portnerboligen var nu en ruin av sort granit med nøkent bindingsverk. Men like imot den såes en ny, endnu blot halvfærdig bygning, førstegrøden av sir Charles' sydafrikanske guld.

Gjennem porten kom vi ind på den brede vei, som førte op til hovedbygningen. Vognhjulene gled atter over nedfaldent løv, og de gamle trækroner dannet en mørk buehvælving over vore hoder.

Der gik en gysen gjennem sir Henry, da han så opad den lange, mørke vei, ved hvis anden ende hovedbygningen lyste spøkelsesagtig.

“Var det her?” hvisket han.

“Nei, barlindalléen er på den anden side.”

Den unge arving så sig omkring med et uttryk av uhygge.

“Ikke noget under, at min onkel måtte ha en følelse av, at noget ubehagelig luret på ham, på et sådant sted som dette. Det kan jo skræmme hvemsomhelst. Jeg vil få indlagt elektrisk lys her inden seks måneder. Når vi får et tusen Swan- og Edisonlamper her like foran hovedindgangen, skal De ikke kjende stedet igjen.”

Veien endte i en stor, græsbevokset plads, hvor vi havde hovedbygningen like foran os. I det svindende lys kunde jeg se, at midtpartiet bestod av en svær bygningsmasse med en fremstående portal. Façaden var helt dækket av efeu med en bar åpning her og der, hvor et vindu eller et våbenskjold brøt den mørke flate. Fra dette midtparti hævet sig to gamle, krenelerede tvillingtårne, med mange skyteskår. Tilhøire og tilvenstre for tårnene var opført mere moderne fløie i sort granit.

Et dæmpet lysskjær faldt ut fra vinduerne med de svære karme, og fra de høie skorstene, som hævet sig fra det steile tak, steg en enkelt, sort røksøile.

“Velkommen, sir Henry! Velkommen til Baskerville herregård!”

En høi mand trådte frem fra skyggen under portalen og kom hen for at åpne vogndøren. I lyset fra forhallen skimtedes et kvindeansigt. Hun kom ut og hjalp manden at ta vare på reisetøiet.

“De undskylder, at jeg tar like hjem, sir Henry,” sa doktor Mortimer. “Min hustru venter mig.”

“Men vil De ikke blive og spise middag sammen med mig?”

“Nei tak! Jeg må hjem. Der ligger sandsynligvis arbeide og venter på mig. Jeg skulde vist Dem huset, men Barrymore vil være en bedre fører end jeg. Farvel! Betænk Dem aldrig på at sende bud efter mig, når De ønsker, dag eller nat, hvis jeg kan være Dem til nogen tjeneste.”

Vognen forsvandt nedover veien, medens sir Henry og jeg gik ind. Døren faldt tungt i efter os. Det var et meget smukt værelse, vi kom ind i, stort og høit med tunge paneler av svære ekebjelker, sorte av ælde. På det store, gammeldagse ildsted bak det høie jerngitter knitret og spraket en kubbeild. Sir Henry og jeg varmet vore hænder over den, for vi var temmelig frosne efter den lange kjøretur, og betragtet det høie tynde vindu med gammelt, farvet glas, ekepanelet, de utskårne hoder og våbenskjoldene på væggene; alt fortonet sig tåket og ubestemt i det dæmpede lys fra midtlampen.

“Det er akkurat, som jeg havde tænkt mig det,” sa sir Henry. “Er det ikke som billedet av et gammelt familiesæte? Og dette er det samme hjem, hvor min slegt har bodd i fem hundrede år! Det er rent høitidelig at tænke på.”

Jeg så hans mørke ansigt lyse op med barnlig begeistring, medens han sat og så sig rundt. Lyset faldt like på ham, medens de lange skygger trak sig nedover væggene fra taket og dannet som en sort tronhimmel over ham.

Hushovmesteren Barrymore havde draget omsorg for, at reisetøiet blev bragt op på vore værelser, og kom nu tilbake. Han stillet sig foran os med en velopdragen tjeners ærbødige holdning. Det var en mand med et utseende, som måtte tiltrække sig opmerksomhed, høi av vekst med sort skjeg og bleke, fine træk.

“Ønsker De, at middagen skal serveres med det samme, sir Henry?”

“Er den færdig?”

“Den skal øieblikkelig være færdig, sir Henry. De finder varmt vand på Deres værelse. Jeg og min hustru vil med glæde blive her, til De er kommet i orden, sir Henry, men De forstår, at der vil trænges et større tjenerhold til et hus som dette under de nye vilkår.”

“Hvilke nye vilkår?”

“Jeg mener bare, at sir Charles Baskerville førte et meget tilbaketrukket liv, så vi kunde tilfredsstille hans fordringer. De vil formodentlig leve mere selskabelig; derfor må husholdningen her forandres.”

“Vil De og Deres hustru forlate mig?”

“Kun hvis det er fuldkommen beleilig for Dem, sir Henry!”

“Men Deres familie har jo været hos os i flere slegtled, ikke sandt? Det vilde bedrøve mig meget at begynde mit liv her med at bryte en gammel familieforbindelse.”

En viss bevægelse kunde spores i Barrymores bleke ansigt.

“Jeg føler det også sådan, og det samme gjør min kone. Men oprigtig talt var vi begge sir Charles meget hengivne; hans død var et hårdt slag og gjorde opholdet her meget pinlig for os. Jeg er ræd, vi aldrig vil komme til at overvinde det og finde os fuldt tilrette igjen på Baskerville herregård.”

“Men hvad agter De da at gjøre?”

“Jeg tviler ikke på, at det skal lykkes os at finde på noget. Sir Charles' ædelmodighed har sikret os de nødvendige midler. Men nu, sir Henry, ønsker De måske, at jeg skal vise Dem Deres værelser.”

Et galleri gik rundt omkring den gamle forhal. En dobbelttrap førte derop. Fra dette midtpunkt gik to lange korridorer gjennem hele bygningen, og fra disse kom man til soveværelserne. Mit eget lå i den samme fløi som sir Henrys og næsten dør i dør med det. Disse værelser så ut til at være meget mere moderne end midtbygningens, og de lyse tapeter og talrike lys bidrog adskillig til at fjerne det triste indtryk, som vi ved vor ankomst havde fåt.

Men spisesalen, som man kom ind i fra forhallen, var mørk og uhyggelig. Det var en lang sal med en litt høiere del, hvor familien sat, skilt fra den lavere del, som var bestemt for de undergivne. I den ene ende fandtes et litet galleri, hvor skalde og sangere før i tiden havde havt sin plads. Sorte bjelker strakte sig over vore hoder med det tilrøkede loft.

Oplyst av skinnet fra blaffende fakler og utstyrt med ældre tiders festlige og brogede pragt kunde den muligens gjøre et lysere indtryk end nu da to sortklædte herrer sat indenfor den lille lysvinkel fra skjermlampen. Der indfandt sig uvilkårlig en stille, trykket stemning. En lang række av forfædre i de forskjelligste dragter fra Elisabeths tid til regenttidens stirret ned på os og skræmte os ved sit tause selskab.

Vi talte litet, og jeg ialfald var glad, da måltidet var over, og vi kunde trække os tilbake til det moderne billardværelse og røke en cigaret.

“Det er virkelig ikke noget særlig koselig sted,” sa sir Henry. “Man kan vel vænne sig til det, men jeg kan ikke sige, jeg endnu føler mig helt hjemme her. Det forundrer mig ikke, at min onkel blev litt egen, når han levet ganske alene på et sted som dette. Hvis De ikke har noget imot det, går vi tilkøis tidlig iaften. Måske vil vi kunne se saken i et behageligere lys imorgen.”

Jeg trak gardinerne tilside, før jeg gik tilsengs, og så ut gjennem vinduet. Det vendte ut til den grønne græsplæn foran huset. På den anden side såes to trægrupper, og man kunde høre, hvorledes vinden rusket og slet i kronerne. Halvmånen viste sig i det samme øieblik i en revne i de drivende skyer. I dens kolde lys så jeg bak trærne en brutt krans av stenknauser og den tungsindige mos lange, lave bølgelinje. Jeg trak gardinerne for med en følelse av, at mit sidste indtryk svarte til de foregående.

Men det var endnu ikke det sidste. Jeg var træt, men kunde ikke sove og lå og kastet mig urolig fra den ene side til den anden. I det fjerne hørtes en klokke slå for hvert kvarter, men forøvrig hvilte hele huset i en dodlignende stilhed.

Pludselig, midt på natten, hørte jeg en klar, tydelig lyd, som ikke kunde tages feil av. Det var en kvindes gråt, en undertrykt, kvalt hulken av et menneske, der pines av en sorg. som det ikke længer er herre over. Jeg satte mig op i sengen og lyttet spændt. Lyden kunde ikke komme langt borte fra. Vedkommende måtte sikkert være i huset. I en halv time blev jeg sittende og lytte med alle nerver spændt, men der hørtes ikke nogen anden lyd end klokkens klemting og efeuens raslen utenfor.

Syvende kapitel.

Familien på Merripit-gården.

Den følgende morgens friske skjønhed bidrog noget til at utviske av vor erindring det kolde og uhyggelige indtryk, som det første bekjendtskab med Baskerville herregård havde efterlatt hos os begge. Da sir Henry og jeg tok plads ved frokostbordet, strømmet sollyset ind gjennem vinduet. Det mørke vægpanel glødet som bronce i de gyldne stråler, og det var ikke let at gjøre sig fortrolig med, at dette var det samme værelse, som havde fyldt os med så sterk uhygge aftenen forut.

“Det er vel os selv og ikke huset, som har skylden!” sa sir Henry. “Vi var trætte og frosne efter kjøreturen. Derfor så vi alt i et mørkt lys. Nu, da vi har hvilt ordentlig ut, tar alt sig meget hyggeligere ut.”

“Men jeg kan ikke tro, det bare skyldtes tom indbildning,” svarte jeg. “Hørte De ikke, at der var en, som gråt og sukket inat; det var vistnok en kvinde?”

“Jo, det er merkelig, jeg indbildte mig virkelig halvt i søvne, at jeg hørte noget slikt. Jeg ventet rolig en stund, men siden hørte jeg ikke mere til det. Jeg tænkte derfor, at det kun havde været en drøm.”

“Men jeg hørte det ganske tydelig. Jeg er sikker på, at det virkelig var en kvindes hulken.”

“Vi må straks skaffe rede derpå.”

Han ringte på klokken og spurte Barrymore, om han kunde gi nogen forklaring. Det forekom mig, som om dennes bleke ansigt blev en smule endnu blekere, da han hørte sin herres spørsmål.

“Der findes bare to kvinder her i huset, sir Henry,” svarte han. “Den ene er bryggerhuspiken, som sover i den anden fløi. Den anden er min kone, men jeg kan svare for, at det ikke var hende, som hulket.”

Men da han sa det, talte han usandhed, for jeg møtte tilfældigvis efter frokosten fru Barrymore i den lange gang. Solen faldt like på hendes ansigt. Det var en tykfalden kvinde, tung og træg i sine bevægelser og med et hårdt, strengt uttryk om munden. Men hendes øine røbet hende. De var røde og stirret på mig bak opsvulmede øienlåg.

Det var altså hende, som havde grætt om natten, og når hun havde gjort det, måtte hendes mand vite det. Men nu havde han jo likefrem utsat sig for opdagelse ved at erklære, at det ikke var så. Hvorfor havde han gjort det? Og hvorfor havde hun grætt så sårt?

Der begyndte allerede at samle sig en atmosfære av hemmelighedsfuldhed og uhygge om denne smukke mand med det bleke ansigt og det sorte skjeg. Det var ham, som først havde opdaget sir Charles' døde legeme, og man havde kun hans ord for alle de omstændigheder, som førte til den gamle mands død.

Var det mulig, at det trods alt var Barrymore, vi havde set i vognen i Regent Street? Skjegget kunde vistnok ha været det samme. Vognmandens beskrivelse tydet på en mindre høi mand, men slikt kan man jo meget let ta feil av.

Hvorledes skulde jeg endelig få dette bragt på det rene? Det første jeg havde at gjøre, måtte åbenbart være at søke poståpneren i Grimpen og få vite, om telegrammet virkelig var overgit Barrymore personlig. Hvordan svaret end blev, vilde jeg ialfald ha noget at melde Sherlock Holmes.

Sir Henry havde en hel del dokumenter, han skulde undersøke efter frokosten. Det passet derfor udmerket for mig at ta en tur imedens. Det blev en vakker spasertur på en fem kilometer langs moen, og jeg kom tilslut frem til en liten landsby, hvori der fandtes to bygninger større end de andre. Det viste sig at være vertshuset og doktor Mortimers hus. Poståpneren, som også var landsbyens kjøbmand, husket udmerket godt telegrammet.

“Naturligvis blev telegrammet overlevert hr. Barrymore aldeles som begjæret.”

“Hvem overleverte det?”

“Min søn der. James, du leverte jo telegrammet til hr. Barrymore på Baskerville herregård i forrige uke?”

“Ja, far, jeg leverte det.”

“I hans egne hænder?” spurte jeg.

“Nei, han var selv oppe på loftet, så jeg kunde ikke gi ham det personlig, men jeg leverte det til fru Barrymore, og hun lovet at gi ham det med det samme.”

“Så De hr. Barrymore?”

“Nei, han var jo oppe på loftet.”

“De så ham ikke. Men hvorledes vet De da, at han var på loftet?”

“Hans egen kone måtte da vite, hvor han var,” svarte poståpneren ærgerlig. “Har han ikke fåt telegrammet? Er der skedd nogen feiltagelse, får hr. Barrymore klage selv.”

Det syntes håbløst at fortsætte undersøkelsen videre; men det var klart, at trods Holmes' list havde vi endnu ikke noget sikkert bevis for, at Barrymore ikke havde været i London hele tiden. Sæt, at det var så, sæt, at den samme mand havde været den sidste, som havde set sir Charles ilive, og den første, som havde vogtet på den nye arving, da han kom tilbake til England. Hvad så? Var han et redskab for andre, eller havde han selv nogen ond hensigt? Hvilken interesse kunde han ha i at forfølge Baskerville-slegten?

Med ett kom jeg til at tænke på den strenge advarsel, som var klippet ut av den ledende artikel i Times. Var det hans verk, eller var det muligens gjort av nogen, som vilde motarbeide hans planer? Den eneste tænkelige bevæggrund var den, som sir Henry selv havde nævnt, at hvis slegten kunde skræmmes bort, vilde Barrymore være sikret et koselig og stadig hjem.

Men en sådan formodning vilde sikkert ikke strække til for at forklare det indviklede og fintspundne net av rænker, som blev vævet om den unge mand. Holmes havde selv sagt, at blandt alle de merkelige saker, han havde havt til undersøkelse, havde endnu ingen været så vanskelig som denne.

Da jeg gik den ensomme grå vei tilbake, håbet jeg inderlig, at min ven snart måtte blive befriet for det, som optok ham i byen, så han selv kunde komme hit og ta denne tunge byrde av ansvar fra mine skuldre.

Pludselig blev jeg i disse tanker avbrutt av en lyd, som om nogen sprang efter mig; en stemme ropte derefter mit navn.

Jeg snudde mig om og ventet at se doktor Mortimer, men til min overraskelse var det en fremmed, som kom efter mig.

Det var en liten, tynd mand med et stramt, glatraket ansigt, blondt hår og magre kinder, mellem tredive og firti år, klædt i en grå dragt og med stråhat. En tynd botaniserkasse hang over hans ene skulder, og i den ene hånd holdt han et grønt sommerfuglenet.

“Jeg håber, De undskylder min dristighed, doktor Watson,” sa han, og kom andpustende hen til mig. “Her på moen er vi likefremme folk og venter ikke, til vi er præsentert. De har muligens hørt mit navn av vor fælles ven Mortimer. Jeg er Stapleton fra Merripit-gården.”

“Deres net og botaniserkasse vilde sagt mig det, for jeg visste, at hr. Stapleton er naturforsker. Men hvordan kunde De kjende mig?”

“Jeg var hos Mortimer, og han viste mig Dem fra vinduet, da De gik forbi. Da vi skulde den samme vei, besluttet jeg at gå efter Dem og forestille mig selv. Jeg håber, at sir Henry Baskerville ikke har havt ondt av reisen?”

“Tak, han befinder sig meget vel.”

“Vi var alle bange for, at han efter sir Charles' uhyggelige død ikke vilde bo her. Det er formeget forlangt av en formuende mand, at han skal komme hit og begrave sig i en avkrok som dette sted, men jeg behøver ikke at fortælle Dem, at det er av meget stor betydning for egnen. Sir Henry nærer ingen overtroisk frygt, antar jeg?”

“Nei, jeg tror ikke det.”

“De har vel hørt beretningen om den fiendtlige hund, som forfølger familien?”

“Ja, jeg har hørt om den.”

“Det er merkelig, hvor lettroende bønderne her er! Alle er nårsomhelst færdige til at sverge på, at de har set et slikt væsen på moen.”

Der lå et smil om læberne, men i hans øine syntes jeg at læse, at han tok det alvorlig.

“Fortællingen herom gjorde et sterkt indtryk på sir Charles, og jeg har ingen tvil om, at den førte til hans sørgelige død.”

“Men hvorledes?”

“Hans nerver var så ophidsede, at synet av hvilkensomhelst hund kunde få en skjæbnesvanger virkning på hans hjertesygdom. Jeg tror, at han virkelig har set noget slikt den sidste aften i alléen. Jeg frygtet, at der skulde tilstøte ham en ulykke, for jeg holdt meget av sir Charles, og jeg visste, at hans hjerte ikke var sterkt.”

“Hvorfra visste De det?”

“Min ven Mortimer havde fortalt mig det.”

“De tror altså, at sir Charles blev forfulgt av en hund, og at han døde av skræk?”

“Kan De finde nogen bedre forklaring?”

“Jeg har ikke opgjort mig nogen mening derom.”

“Har Sherlock Holmes?”

Disse ord tok for et øieblik pusten fra mig, men et blik på min ledsagers smilende, velvillige ansigt og rolige blik viste mig, at han ikke havde tilsigtet nogen overrumpling.

“Det vil ikke nytte noget for os at late, som vi ikke kjender Dem, doktor Watson,” sa han. “Beretningerne om Deres berømte detektiv har også nådd hit til os, og De kunde ikke gjøre ham berømt uten at blive bekjendt selv. Da Mortimer fortalte mig, hvad De het, kunde han ikke negte, hvem De var. Når De er kommet hit, må Sherlock Holmes selvfølgelig også være interessert i saken, og jeg er naturligvis nysgjerrig efter at høre, hvilket syn han har på den.”

“Jeg er bange, jeg ikke kan besvare det spørsmål.”

“Tør jeg spørge, om han vil hædre os med et besøk selv?”

“Han kan for tiden ikke forlate byen. Han har andre saker, som lægger beslag på ham.”

“Hvor kjedelig! Han måtte kunne skaffe litt lys i alt dette, som for os er lutter mørke. Men kan jeg på nogensomhelst måte være Dem til hjælp ved Deres undersøkelse, står jeg til Deres tjeneste. Hvis jeg havde nogensomhelst formodning om arten av Deres mistanke, eller hvorledes De agter at gripe undersøkelsen an, kunde jeg måske allerede nu gi Dem råd eller hjælp.”

“Jeg forsikrer Dem, at jeg er udelukkende her på besøk hos min ven sir Henry, og jeg behøver ingen hjælp.”

“Udmerket,” svarte Stapleton. “Ja, De gjør fuldstændig ret i at være forsigtig og diskret. Jeg beklager, at jeg var påtrængende. Jeg lover Dem, at jeg skal ikke nævne noget mere derom.”

Vi var kommet til et sted, hvor en smal græsbevokset sti tok av fra veien og snodde sig i bugtninger henover moen. En brat, stenet høi lå på høire side; i tidligere dage havde der været et granitbrud. Den del, som vendte mot os, dannet en mørk fjeldskrent, med bregner og bringebær voksende i kløfterne. I det fjerne steg en grålig røksøile op mot himmelen.

“Herfra er det en passelig spasertur langs stien til Merripit-gården,” sa han. “Kanske De har en time tilovers, så kan jeg få den fornøielse at forestille Dem for min søster.”

Min første tanke var, at jeg ikke måtte vike fra sir Henry. Men så husket jeg på den bunke dokumenter, som hans bord var fyldt av. Jeg visste, at jeg ikke kunde hjælpe ham dermed. Og Holmes havde jo uttrykkelig pålagt mig at studere naboerne på moen. Jeg mottok derfor Stapletons indbydelse, og vi drev sammen indover moen.

“Denne mo er et vidunderlig sted,” sa han og så utover det bølgende landskab og de lange grønne forhøininger med de takkete granitkamme, der reiste sig som fantastisk skummende sjøer. “De vil aldrig blive træt av moen. De kan ikke forestille Dem, hvilke sælsomme hemmeligheder den rummer. Den er så vældig og så gold og så hemmelighedsfuld.”

“De kjender den således meget godt?”

“Jeg har bare været her to år. De andre her betragter mig som en nykomling. Vi kom kort tid efter, at sir Charles Baskerville havde slåt sig ned her. Men mine interesser bragte mig til at undersøke alle dele av landet rundt omkring her, og nu tænker jeg, der er få mænd, som kjender det bedre, end jeg gjør.”

“Er det så vanskelig at lære at kjende?”

“Meget vanskelig. Denne store slette i nord der for eksempel, med de besynderlige høidedrag, som raker op av den. Kan De se noget merkelig der?”

“Det måtte være et udmerket sted for et galopridt.”

“Ja, det skulde man uvilkårlig tro, men denne formodning har kostet folk deres liv før denne dag. Kan De se de lysegrønne flekker, som er strødd tæt utover?”

“Ja, jorden ser ut til at være mere frugtbar der end andetsteds.”

Stapleton lo. “Det er den store Grimpenmyr,” sa han. “Et feiltrin der er døden for mennesker og dyr. Det er ikke længere end to dage siden, jeg så en hest gå like ut i den. Den kom aldrig op igjen. Jeg så dens hode en lang stund stikke op av sumpen, men tilslut forsvandt den i dypet. Selv i tørketiden er det farlig at sætte over denne strækning; men efter høstregnet, som nu, er den likefrem skrækkelig. Men jeg kan nu finde frem selv midt inde i den farligste del og komme tilbake. — Men der har vi sandelig atter slik en ulykkelig hest!”

Noget brunt såes ligge og velte sig i det grønne græs. Derpå strakte en lang, krampagtig forstrakt hals sig ret op i veiret, og en rædselsfuld vrinsken lød ut over moen.

Det løp mig koldt nedad ryggen av rædsel, men min ledsager syntes at ha sterkere nerver end jeg.

“Nu er den borte!” sa han. “Myren har tat den. To på to dage og kanske mange flere, for de vænner sig til at gå der i det tørre veir og merker ikke forskjellen, før mosen sluker dem i sit gap. Den store Grimpenmyr er et uhyggelig sted.”

“Men De kan allikevel færdes trygt der?”

“Ja, der er et par stier, som en meget behændig mand kan vove sig ut på. Dem har jeg fundet.”

“Men hvordan har De lyst til at færdes på et så uhyggelig sted?”

“Ser De de høidedragene der bak? De er i virkeligheden øer, som på alle kanter er omgit av den ufremkommelige myr, som har dannet sig om dem i årenes løp. Der kan De finde sjeldne planter og sommerfugle, hvis De forstår at komme til dem.”

“Jeg skal forsøke min lykke en dag.”

Han så på mig med et overrasket ansigt.

“For Guds skyld, tænk ikke på det,” sa han. “Deres blod vilde komme over mit hoved. Jeg forsikrer Dem, De vilde ikke ha den mindste utsigt til at komme levende tilbake. Jeg kan alene gjøre det, fordi jeg har visse merker at gå efter.”

“Men hvad er det?” ropte jeg.

Et langt, lavt, ubeskrivelig uhyggelig, jamrende hyl lød over sletten. Det fyldte hele luften, men det var allikevel umulig at sige, hvor det kom fra. Fra en dump knurren steg det til et dypt brøl for så atter at synke tilbake til en dyster, ildevarslende knurren.

Stapleton betragtet mig med et nysgjerrig uttryk.

“Et forunderlig sted, denne mo,” sa han.

“Men hvad kan det være?”

“Bønderne siger, at det er Baskervillernes hund, som hyler efter sit bytte. Jeg har hørt det et par gange før, men aldrig så tydelig.”

Med en isnende fornemmelse av rædsel så jeg ut over den vældige, bølgende slette med de grønne græs- og sivflekker. Intet levende væsen var at se i hele det vide rum med undtagelse av et par ravne, som skrek høit fra en haug bak os.

“De er jo en dannet mand. De tror da vel ikke på slikt tåpelig snak?” sa jeg. “Hvad mener De, denne besynderlige lyd skriver sig fra?”

“På en myr kan man undertiden høre sælsomme lyd. Det står vel i forbindelse med vandet, som stiger eller falder, eller en anden lignende omstændighed.”

“Nei, nei, det var en levende røst.”

“Kan vel være. Har De nogensinde hørt en heire skrike?”

“Nei aldrig.”

“Det er en meget sjelden fugl — den er næsten utryddet i England nu, men her på moen findes næsten alt mulig. Ja, jeg vilde ikke blive overrasket ved at høre, at det skrik, vi hørte, var den sidste heires.”

“Jeg har aldrig i mit liv hørt noget så uhyggelig og sælsomt.”

“Ja, dette er, når alt kommer til alt, ikke egentlig noget hyggelig sted. Se nedover skrenten der! Hvad tror De, det der er?”

Den bratte skrent var dækket med en hel del grå ringe av sten.

“Hvad er det? Er det sauefolder?”

“Nei, det er vore værdige forfædres hjem. Forhistoriske mennesker levet i stort antal på moen, og da ingen har bodd der siden, finder vi det ordnet på samme måte, som de forlot det. Dette er deres hytter. De er uten tak, men De kan endog se peisen og høisætet, hvis De går indenfor.”

“Men det er jo en hel by. Når var den bebodd?”

“Av neolitiske mennesker. Tiden er ubekjendt.”

“Hvordan levet de?”

“De græsset sit kvæg på disse skrenter, og de lærte at grave frem tin, da broncesverdet trådte istedenfor stenøksen. Ser De den store renden på den like overfor liggende høi? Den er et av de spor, de har efterlatt. Ja, De vil finde adskillige merkelige ting her på moen, doktor Watson. Å, undskyld et øieblik! Det er sikkert en Cyclopides. ”

Et litet insekt havde summet over stien.

Stapleton sprang øieblikkelig efter det og gav sig med største ihærdighed til at forfølge det. Til min skræk fløi det like mot den store myr, men min nye bekjendt lot sig ikke et øieblik stanse. Han sprang fra tue til tue med sit grønne net flagrende i luften, og hans grå dragt og rykvise, siksakformige sprang gjorde ham selv ikke ulik et kjæmpeinsekt.

Jeg stod og fulgte ham med en blanding av beundring for hans usedvanlige lethed og frygt for, at han skulde miste fotfæste i den forræderske myr, da jeg hørte lyden av skridt, og da jeg vendte mig om, så jeg en kvinde like ved mig på stien. Hun var kommet fra den kant, hvor røksøilen viste, at Merripit-gården lå, men moens forhøininger havde skjult hende, indtil hun var like i nærheden.

Jeg kunde ikke være i nogen tvil om, at denne dame var den frøken Stapleton, som jeg havde hørt tale om. Der kunde jo ikke være mange damer her på moen, og jeg erindret nu, at jeg havde hørt hende beskrive som en skjønhed. Denne dame, som nu nærmet sig, var utvilsomt en skjønhed og det en av den mest sjeldne art.

Der kunde ikke tænkes en større motsætning mellem bror og søster. Stapleton havde et mere hverdagsagtig ydre med lyst hår og grå øine, medens hun var mørkere end nogen brunette, jeg har set i England, høi, slank og elegant. Hun havde et stolt, finskåret ansigt, så regelmæssig, at man kunde ha tat hende for kold, havde hun ikke havt den sensible mund, og de vakre, sorte, ildfulde øine. Med sin fuldkomne figur og den elegante dragt måtte hun uvilkårlig gjøre et forunderlig indtryk på denne ensomme mo.

Hendes øine fulgte broren, da jeg vendte mig om; men da hun så det, påskyndte hun sin gang henimot mig. Jeg havde tat min hat av og var netop ifærd med at gjøre en forklarende bemerkning, da hun selv med engang ledet mine tanker i en fuldstændig anden retning.

“Reis tilbake!” sa hun. “Reis øieblikkelig tilbake til London! Øieblikkelig!”

Jeg kunde blot stirre på hende i dum forbauselse. Hendes øine flammet mot mig, og hun stampet utålmodig med foten i jorden.

“Hvorfor skulde jeg reise tilbake?” spurte jeg.

“Det kan jeg ikke forklare Dem.”

Hun talte med dæmpet stemme.

“Gjør for Guds skyld, hvad jeg beder Dem. Reis tilbake og sæt aldrig mere foten på moen.”

“Men jeg er jo netop kommet hit.

“Menneske, menneske!” utbrøt hun. “Kan De ikke forstå, at min advarsel er til Deres eget bedste? Reis tilbake til London! Gjør det straks iaften! De må for enhver pris bort fra dette sted! Hysch! Der kommer min bror! Ikke et ord om, hvad jeg har sagt! Å, De vil vel ikke række mig den orchidé derhenne. Vi har slik en rigdom på orchidéer her på moen, skjønt De naturligvis er kommet for sent på året til at kunne træffe på de smukkeste.”

Stapleton havde opgit jagten og kom nu tilbake ganske rød og forpustet av anstrengelsen.

“Er det dig, Beryl!” sa han; men det forekom mig, som om hans hilsen ikke var bare hjertelig.

“Du er vist svært varm, Jack.”

“Ja, jeg skulde fange en Cyclopides. Den er meget sjelden og findes næsten aldrig her så sent på høsten. Det var rigtig ærgerlig, at jeg skulde gå glip av den.”

Han talte i en likegyldig tone, men hans små lyse øine så ustanselig fra den unge pike til mig.

“Ja, jeg vilde netop sige sir Henry, at det var noget sent for ham nu at se moen i dens hele skjønhed.”

“Hvem tror du denne herre er?”

“Jeg antar, at det må være sir Henry Baskerville.”

“Nei, nei,” sa jeg. “Jeg er bare en ganske almindelig mand, men jeg er en ven av ham. Mit navn er doktor Watson.”

En skygge av skuffelse gik over hendes uttryksfulde ansigt.

“Vi har talt sammen under feilagtige forutsætninger,” sa hun.

“Å, det var vel ikke stor tiden til at tale sammen i,” bemerket hendes bror med de samme spørgende øine.

“Jeg talte i den tro, at doktor Watson skulde bo her og ikke blot var på besøk. Det er naturligvis ganske det samme for ham, om det er tidlig eller sent på året. Men vil De ikke komme og se Merripit-gården?”

En kort spasertur bragte os dit. Det var et trist hus ute på moen. Engang havde det vel været en eller anden stuteprangers gård, i de gode, gamle dage, men nu var huset istandsat og forandret til en moderne bolig. Det var omgit av en frugthave, men trærne var, som de pleier at være der på moen, små og forkrøblede, og hele stedet gjorde et trist indtryk.

Vi blev mottat av en besynderlig utseende, vissen gammel tjener i falmede klær, som syntes at passe til huset. Inde i dette var der derimot store værelser, utstyret med en elegance, hvori jeg syntes at gjenkjende den unge dames smak.

Medens jeg stod i vinduet og så ut over den eiendommelige, granitflekkete mo, som strakte sig uten ende til den fjerneste synskreds, måtte jeg uvilkårlig med forundring spørge mig selv, hvad der kunde ha bragt denne høit dannede mand og den smukke dame til at ta ophold på et slikt sted.

“En underlig plads at vælge, ikke sandt?” sa han som svar på mine tanker. “Og allikevel er vi meget lykkelige her, ikke sandt, Beryl?”

“Meget lykkelige,” svarte hun, men hendes ord havde ingen overbevisende klang.

“Jeg havde en skole,” sa Stapleton. “Det var nord i landet. Skolearbeidet var imidlertid for en mand med mit temperament altfor mekanisk og uinteressant, men jeg satte stor pris på at leve sammen med ungdommen, hjælpe til at befrugte de unge sind og præge dem med min karakter og mine egne idealer. Men skjæbnen var os imot. En alvorlig epidemi utbrøt i skolen, og tre av gutterne døde. Skolen kom sig aldrig efter denne hjemsøkelse, og en stor del av min kapital gik med. Men havde jeg ikke savnet gutternes morsomme selskab, vilde jeg ha kunnet finde mig i min ulykke. Ti med min store forkjærlighed for botanik og zoologi finder jeg her en ubegrænset arbeidsmark, og min søster går likeså fuldt op i naturen som jeg selv. Jeg kunde se på Deres uttryk, at alt dette gik gjennem Deres hode, doktor Watson, da De betragtet moen gjennem vinduet.”

“Det slog mig visselig, at her må være litt ensomt — mindre for Dem måske end for Deres søster.”

“Nei, nei,” sa hun hurtig, “jeg kjeder mig aldrig.”

“Vi har bøker; vi har vore studier, og vi har interessante naboer. Doktor Mortimer er en lærd mand på sit område. Stakkars sir Charles var også en prægtig omgangsfælle. Vi kjendte ham godt og savner ham mere, end jeg kan sige. Mener De, det vilde være påtrængende, om jeg kom i aften for at gjøre sir Henrys bekjendtskab?”

“Det vilde glæde ham overmåde meget.”

“Kanske De vil ha den godhed at nævne for ham, at jeg gjerne ønsker det. Vi må med vore beskedne midler gjøre noget for at gjøre ham opholdet lettere, indtil han får vænnet sig til sine nye omgivelser. Vil De blive med ovenpå og se min samling av Lepidoptera, doktor Watson? Jeg tænker, det er den fuldstændigste i hele det sydvestlige England. Vi kan se dem igjennem, til lunchen blir færdig.”

Men jeg længtet bare efter at komme tilbake til min post. Moens uhygge, den arme hests død, den sælsomme lyd, som var sat i forbindelse med det stygge sagn om Baskervillerne — alt dette havde fyldt mig med uro og tungsind. Til disse mere eller mindre ubestemte indtryk kom så frøken Stapletons bestemte og tydelige advarsel, der var git med så dypt alvor, at der ingen tvil kunde være om, at hun måtte ha en eller anden vægtig grund for sin optræden. Jeg motstod alle opfordringer om at blive til lunch og begav mig straks på tilbakeveien ad den samme sti, på hvilken vi var kommet.

Sandsynligvis må der ha været en benvei for dem, som var kjendt her. Før jeg var kommet til hovedveien, så jeg til min overraskelse frøken Stapleton sitte på en fjeldknaus ved siden av stien. Hendes ansigt blusset nydelig efter anstrengelsen, og hun holdt sig i siden.

“Jeg har sprunget hele tiden for at indhente Dem, doktor Watson,” sa hun. “Jeg fik ikke engang tid til at ta hatten på mig. Jeg må skynde mig tilbake, ellers kunde min bror savne mig; men jeg måtte få sagt Dem, hvor bedrøvet jeg er over den dumme feiltagelse, jeg gjorde, da jeg trodde, at De var sir Henry. Glem endelig, hvad jeg sa; det angår aldeles ikke Dem.”

“Men jeg kan ikke glemme det, frøken Stapleton,” sa jeg. “Jeg er sir Henrys ven, og hans lykke er nøie forbundet med min egen. Sig mig, hvorfor De var så ivrig for, at sir Henry skulde reise tilbake til London?”

“Et kvindeindfald, doktor Watson. Når De lærer mig bedre at kjende, vil De forstå, at jeg ikke altid kan angi grunde for, hvad jeg siger eller gjør.”

“Nei, nei. Jeg husker angsten i Deres stemme. Jeg husker uttrykket i Deres øine. Men, frøken Stapleton, vær kun oprigtig mot mig. Siden jeg kom hit, har jeg havt en fornemmelse, som om der var skygger rundt omkring mig. Livet er aldeles som Grimpenmyren med små grønne flekker overalt, hvori man kan synke ned, medens der ikke findes noget, som kan vise en veien. Sig mig derfor, hvad De mener; jeg skal love at overbringe Deres advarsel til sir Henry.”

Et uttryk av tvilrådighed gled for et øieblik over hendes ansigt; men hendes øine havde atter antat sit faste blik, da hun svarte mig.

“De lægger altfor megen vegt på det, doktor Watson,” sa hun. “Min bror og jeg blev dypt rystet ved sir Charles Baskervilles død. Vi stod ham meget nær. Hans yndlingstur var altid over moen til vort hus. Han var meget trykket av tanken på den skjæbne, som hang truende over hans slegt, og da ulykken kom, var det naturlig, at jeg følte, at der virkelig måtte ligge noget til grund for denne frygt, han havde næret. Jeg blev derfor høist uhyggelig tilmote, da et nyt medlem av slegten kom hit for at bosætte sig her. Jeg følte, at han måtte blive advaret for den fare, han vilde utsætte sig for. Det var alt, jeg ønsket at sige.”

“Men hvori består da denne fare?”

“Har De ikke hørt historien om hunden?”

“Jo, men jeg tror ikke på slikt snak.”

“Men det gjør jeg. Dersom De har nogen indflydelse på sir Henry, må De endelig holde ham borte fra dette sted, som altid har været skjæbnesvangert for hans slegt. Verden er jo så stor. Hvorfor skal han da endelig ville bo på et sted, hvor han er utsat for fare?”

“Netop fordi der er fare. Det er sir Henrys natur. Jeg er bange for, at kan De ikke gi mig nogen mere fyldestgjørende besked end denne, vil det ikke være mulig at få ham til at ta herfra.”

“Jeg kan ikke sige noget mere bestemt, for jeg vet ikke selv noget mere.”

“Jeg vilde gjerne gjøre Dem endnu et spørsmål, frøken Stapleton. Hvis De ikke mente mere end dette, da De først talte til mig, hvorfor vilde De da ikke, at Deres bror skulde høre, hvad De sa? Der er jo ikke noget i, hvad De nu har sagt, som hverken han eller hvilkensomhelst anden ikke kunde høre.”

“Min bror vil endelig ha Baskerville herregård bebodd; han mener, at det vil komme fattigfolk her på moen tilgode. Han vilde blive meget opbragt, hvis han fik vite, at jeg havde sagt noget, som kunde drive sir Henry til at reise bort. Men nu har jeg gjort min pligt og kan ikke sige mere. Jeg må nu gå tilbake, ellers vil han savne mig og mistænke mig for at ha truffet Dem. Farvel!”

Hun vendte sig om og var nogen minutter efter forsvundet mellem stenblokkene, medens jeg, fyldt av en ubeskrivelig angst, fortsatte min vei til Baskerville herregård.

Ottende kapitel.

Doktor Watsons første indberetning.

Fra dette tidspunkt vil jeg herefter følge gangen av begivenhederne ved gjengivelse av mine egne breve til Sherlock Holmes, hvilke nu ligger på bordet foran mig. Et blad mangler, men forøvrig er de fuldstændig, som de blev skrevet, og viser mine følelser og mine mistænksomme indskydelser i øieblikket nøiagtigere, end min erindring — hvor skarp den end er om disse ting — muligens vilde kunne.

Baskerville herregård,

13de oktober.

Min kjære Holmes!

De foregående breve og telegrammer har holdt Dem godt underrettet om alt, som er hændt i denne verdens mest åndsforlatte avkrok. Jo længer man blir her, jo mere blir ens sind påvirket av moens ånd, dens goldhed og dens overvældende uhygge. Når man engang er trængt ind i dens indre, har man latt alle spor av det moderne England bak sig, men samtidig har man bevisstheden om at befinde sig mellem et forhistorisk folks hjem og verker.

Hvor man går, har man rundt omkring disse nu forglemte menneskers huse, deres grave og de anselige stene, som antages at ha betegnet deres templer. Når man betragter deres grå stenhytter på de skrånende skrenter, lar man sin egen tidsalder bak sig, og om man pludselig fik se et skindklædt, håret menneske krype frem av den lave dør og lægge en pil med flintespids på sin buestreng, vilde man føle, at dette vildmenneskes tilstedeværelse her var langt naturligere end ens egen.

Hvor det er merkelig, at de har kunnet leve så tæt på en jordbund som denne, der altid må ha været i høieste grad ufrugtbar. Jeg er ingen arkæolog, men jeg kan tænke mig, at de har været et fredselskende, jaget folkefærd, som var nødt til at nedsætte sig på steder, hvor ingen anden vilde opholde sig.

Men alt dette har ingenting at gjøre med den mission, som De har sendt mig ut i, og det har måske ingensomhelst interesse for en så strengt praktisk mand som Dem. Jeg kan endnu huske, hvor fuldstændig likegyldig De var overfor spørsmålet, om solen bevæget sig rundt jorden eller jorden rundt solen. La mig derfor komme tilbake til de ting, som angår sir Henry Baskerville.

Når De ikke har fåt nogen rapport i de sidste par dage, er grunden dertil kun, at der før nu ikke har været noget at fortælle. Men så indtraf pludselig en meget overraskende begivenhed, som jeg skal beskrive omstændelig i det følgende.

Men først og fremst må jeg holde Dem underrettet om visse andre omstændigheder ved stillingen her. En av disse, hvorom jeg hittil har uttalt mig meget kortfattet, er den rømte fange på moen. Der er nu god grund til at anta, at han har strøket sin vei. Dette er naturligvis en stor trøst for egnens ensomme beboere. Et par uker er allerede gåt, siden hans flugt, og siden har man hverken set eller spurt det mindste til ham. Det er visselig ufattelig, at han havde kunnet holde ut på moen i hele denne tid.

At holde sig skjult vilde imidlertid ingen vanskelighed ha voldt ham. Han vilde finde et udmerket skjulested i hvilkensomhelst av disse stenhytter. Men han vilde ikke ha noget at spise, hvis han ikke tok og slagtet en av sauerne på moen. Folk tror derfor, at han er strøket sin vei, og på de ensomt liggende gårde har man siden sovet tryggere.

Vi er i dette hus fire sterke mænd, så vi kan ta vare på os selv; men jeg må tilstå, at jeg har havt ubehagelige øieblikke, når jeg har tænkt på Stapletons. De lever langt utenfor al hjælp. I huset findes en pike, en gammel tjener, søsteren og broren, og han er ingen særlig sterk mand.

De vilde stå hjælpeløse overfor et vildmenneske som fangen fra Notting Hill, hvis han vilde forsøke at trænge ind hos dem. Sir Henry og jeg var begge ængstelige for dem, og det blev foreslåt, at kusken Perkins skulde gå derover og sove der, men det vilde Stapleton ikke høre noget om.

Det er imidlertid en kjendsgjerning, at vor ven, sir Henry, begynder at vise en øiensynlig interesse for vor smukke nabo. Det er heller ikke noget at undres over, ti tiden blir overmåde lang på dette ensomme sted for en virksom mand som ham, og hun er en meget smuk og bedårende dame. Der er noget tropisk og eksotisk ved hende; hun er i så henseende en merkelig motsætning til hendes kolde, mindre letbevægelige bror.

Man får dog indtryk av, at han også er i besiddelse av større varme, end det ser ut til. Han har sikkert en meget sterk indflydelse på søsteren, for jeg har lagt merke til, at hun stadig ser på ham, når hun taler, som om hun søkte hans billigelse av, hvad hun siger. Han er sikkert meget snild mot hende. Men der er en tør glans i hans øine og et bestemt drag om hans tynde læber, som tyder på en stivnakket og muligens hård natur. De vilde vistnok finde, at han var meget interessant at studere.

Han kom herover for at hilse på sir Henry den første dag, og allerede næste formiddag tok han os begge med for at vise os det sted, hvorfra sagnet om den onde Hugo skal skrive sig. Det blev en lang tur over moen til et sted, som vitterlig er så uhyggelig, at det godt kan ha git støtet til, at nævnte sagn er opståt. Vi fandt en kort dal mellem taggete fjeldknauser, hvorigjennem vi kom til en åpen græsklædt plads.

Midt på denne hævet sig to store stene, der oventil var slitt og tilspidset, så de lignet et eller andet kjæmpedyrs hugtænder. De var fuldstændig i stil med skuepladsen for den gamle tragedie forøvrig.

Sir Henry var meget interessert og spurte Stapleton mere end en gang, om han virkelig trodde på muligheden av nogen overjordisk indgripen i menneskenes anliggender. Han talte ganske likegyldig, men det var åbenbart, at han tok saken meget alvorlig.

Stapleton var meget forsigtig i sine svar, men det var let at skjønne, at han sa mindre, end han ønsket at sige, og at han ikke vilde sige rent ut, hvad han mente, av hensyn til sir Henry. Han fortalte om lignende tilfælde, hvor en familie havde ståt under en ond ånds magt, og da han forlot os, havde vi det indtryk, at han i denne henseende delte den almindelige folketro.

På tilbakeveien blev vi til lunch på Merripitgården. Det var der, sir Henry gjorde frøken Stapletons bekjendtskab. Fra første øieblik, han så hende, syntes han at være sterkt tiltrukket, og jeg skulde ta meget feil, om denne følelse ikke var gjensidig. Han kom atter og atter tilbake til hende under vor samtale på hjemveien, og siden er der neppe gåt nogen dag, uten at vi har set broren eller søsteren. Idag er de her til middag, og der er tale om, at vi skal spise middag hos dem engang i næste uke.

En skulde ha trodd, at et sådant parti vilde være Stapleton meget kjærkomment, men jeg har mere end en gang opdaget et sterkt misbilligende uttryk i hans ansigt, når sir Henry har vist hans søster en eller anden opmerksomhed. Han holder utvilsomt meget av hende og vilde komme til at leve et overmåde ensomt liv uten hende, men det vilde vel være topmålet av egenkjærlighed, hvis han vilde hindre hende fra at gjøre et så glimrende parti.

Dog føler jeg mig overbevist om, at han ikke synes om, at deres bekjendtskab skal gå over til kjærlighed. Og jeg har flere gange lagt merke til, at han har gjort sig umake for, at de ikke skulde komme på tomandshånd.

Deres påbud til mig om aldrig at la sir Henry gå ut alene vil virkelig blive meget besværligere at opfylde, dersom alle de andre vanskeligheder også skulde økes med en kjærlighedshistorie. Den yndest, jeg står i, vilde vist snart synke, hvis jeg i det tilfælde vilde følge Deres ordre bokstavelig.

Forleden dag — torsdag, for at være mere nøiagtig — var doktor Mortimer her til lunch. Han var netop ifærd med at utgrave en kjæmpehaug i Long Down og havde her havt den glæde at finde en forhistorisk hjerneskalle.

Ingen kunde være mere ensidig begeistret end han! Stapletons indfandt sig senere, og den gode doktor tok os efter sir Henrys opfordring med til barlindalléen for at vise os nøiagtig, hvorledes alt foregik hin skjæbnesvangre aften.

Den dystre, lange gang fører gjennem klippede hække, der står som høie mure på begge sider med en smal græskant på hver side av veien. Ved dens ende ligger et gammelt, faldefærdig lysthus. Halvveis nede i alléen tar veien av ut til moen, hvor den gamle herre havde sluppet ned cigarasken. Den er stængt med en hvit trægrind med en klinke. Utenfor ligger den store, øde mo.

Jeg erindret Deres slutninger om tildragelsen og forsøkte i fantasien at forestille mig alt således, som det måtte være hændt: Som den gamle mand stod der ved grinden, så han noget komme henover moen — noget, som skræmte ham slik, at han gik rent fra sans og samling og sprang og sprang, indtil han faldt død om av skræk og utmattelse. Der lå den lange, uhyggelige hvælvede gang, som han flygtet ned gjennem. Og for hvad? For en gjæterhund fra moen? Eller en sort, taus, kjæmpemæssig spøkelseshund? Stod der mennesker bak? Visste måske den bleke, forsigtige Barrymore mere, end han brydde sig om at sige? Alt var uklart og ubestemt, men overalt såes likesom den mørke skygge av en forbrydelse.

Jeg har også møtt en anden nabo, siden jeg sidst skrev. Det er Frankland fra Lafter herregård, som bor en seks kilometers vei syd for os. Det er en ældre mand med et rødt ansigt, hvitt hår og et meget heftig temperament. Hans lidenskab er lovkyndighed, og han har brukt en meget anselig formue på processer. Han procederer bare for at procedere, og han er like rede til at ta hvilket parti det skal være, så der er ikke så underlig, om det er blit ham en kostbar fornøielse.

Undertiden kan han falde på at stænge en vei og negte bygdens folk at benytte den. Til andre tider kan han med egne hænder rive ned en anden mands grind og påstå, at der har været en sti der fra alders tid, og bestride, at eieren kan negte dens benyttelse. Han er en lærd mand i alt, som vedrører grundrettigheder og kommunale love og vedtægter, og sin kundskab benytter han undertiden til gunst for beboerne i Fernworthy og undertiden mot dem. Derfor blir han snart båret i triumf gjennem landsbyens gater, snart brændt in effigie, eftersom han har valgt at ta parti for eller imot.

For øieblikket skal han ha syv saker for retten; de vil sandsynligvis sluke resten av hans formue og gjøre ham uskadelig for fremtiden. Når bortsees fra denne processyke, er han en snild, godslig mand, og jeg nævner ham blot, fordi De uttrykkelig påla mig, at jeg skulde sende Dem en beskrivelse av vore naboer.

Han er nu om dagen optat med en eiendommelig beskjæftigelse. Han er amatørastronom og har et udmerket teleskop, hvormed han ligger hele dagen oppe på taket av sit eget hus og speider utover moen i håb om at få et glimt av den rømte fange.

Dersom han blot vilde indskrænke sin energi hertil, vilde alt være godt og vel; men der går rygter om, at han vil anlæge sak mot doktor Mortimer for at ha åpnet en grav uten de nærmeste pårørendes samtykke, da han gravet op den forhistoriske hjerneskalle fra gravhaugen i Long Down.

Vort liv blir, takket være ham, ikke ensformig. Han forsyner det med den lille komiske tilsætning, som det så høilig trænger.

Jeg har nu redegjort for alt hittil vedkommende den rømte fange, Stapletons, doktor Mortimer og Frankland fra Lafter herregård. Jeg vil nu slutte med det vigtigste og fortælle Dem mere om Barrymores og særlig om den overraskende vending sidste nat.

Først og fremst har vi imidlertid det prøvetelegram, som De sendte fra London for at forvisse Dem om, at Barrymore virkelig befandt sig her. Jeg har allerede forklaret Dem, at poståpnerens forklaring viser, at prøven var uten betydning; vi har ikke fåt noget bevis hverken for det ene eller det andet. Jeg fortalte sir Henry, hvorledes saken forholdt sig, og han lot straks på sin vanlige likefremme måte Barrymore kalde ind og spurte ham, om han havde mottat telegrammet selv.

Barrymore bekræftet dette.

“Leverte budet det i Deres egne hænder?” spurte sir Henry.

Barrymore så overrasket ut og tænkte sig om et øieblik, før han svarte.

“Nei” sa han. “Jeg var oppe på loftet, da budet kom. Min kone bragte det op til mig.”

“Besvarte De det selv?”

“Nei, jeg sa min kone, hvad hun skulde svare, og bad hende gå ned og skrive det.”

Om aftenen kom han av egen drift tilbake til saken.

“Jeg forstår ikke rigtig hensigten med Deres spørsmål i formiddag, sir Henry,” sa han. “Jeg håber, at det ikke skulde betyde, at jeg har gjort noget, hvorved jeg har kunnet forspilde Deres tillid til mig?”

Sir Henry måtte forsikre ham, at det ikke var tilfældet, og fik ham først beroliget ved at forære ham en god del av sine brukte klædningsstykker. Han har nu fåt sig nye klær fra London.

Fru Barrymore interesserer mig meget. Hun er en svær dame, meget indskrænket, i høieste grad respektabel og en smule puritansk. De kan vanskelig tænke Dem et mindre letbevægelig menneske. Men jeg har jo allerede fortalt Dem, at jeg den første nat hørte hende hulke bitterlig, og siden har jeg mere end en gang opdaget spor av tårer i hendes ansigt. En eller anden dyp sorg gnaver bestandig på hendes hjerte. Undertiden spørger jeg mig selv, om det er mindet om en eller anden skyld, som plager hende, og til andre tider mistænker jeg Barrymore for at være en hustyran. Jeg har altid havt en følelse av, at der er noget underlig og tvilsomt ved denne mands karakter, men det som hændte igår nat, har mere end noget andet styrket min mistanke.

I og for sig er det måske en ubetydelig sak. De vet, at jeg ikke sover rigtig godt, og siden jeg begyndte at holde vakt her i dette hus, har min søvn været endnu lettere end ellers. Ved totiden inat vækkedes jeg ved at høre listende skridt forbi mit værelse. Jeg sprang op, åpnet døren og kikket ut. En lang, sort skygge gled ned over gangen. Den kom fra en mand, som gik forsigtig bortover med et lys i hånden. Han var barbenet og kun iført skjorte og benklæder. Jeg kunde ikke se hans skikkelse tydelig, men høiden sa mig, at det var Barrymore. Han gik meget stille og varsomt, og der var noget ubeskrivelig hemmelighedsfuldt og skyldbetynget i hele hans væsen.

Jeg har tidligere omtalt, at gangen avbrytes av en balkon, som går rundt den store forhal, men at den fortsætter på den anden side. Jeg ventet, til han var kommet ut av syne, og fulgte derpå efter ham. Da jeg kom rundt balkonen, var han nådd til enden av den anden gang, og jeg kunde på lysskjæret gjennem den åpne dør se, at han var gåt ind i et av værelserne.

Alle værelser her er uten møbler og ubebodd. Denne vandring forekom mig derfor så meget mere gådefuld. Lysskjæret fra døren holdt sig hele tiden uforandret, som om han skulde stå urørlig. Jeg gled ned gjennem gangen så lydløst, som jeg kunde, og kikket ind gjennem dørsprækken.

Barrymore stod lænet mot karmen med lyset op mot vinduet. Hans profil var halvt vendt mot mig, og hans ansigt syntes stivt av spænding, medens han stirret ut i mørket over moen.

Nogen minutter stod han således og stirret ivrig. Derpå drog han et tungt suk og slukket med en utålmodig bevægelse lyset, jeg skyndte mig øieblikkelig tilbake til mit værelse, og kort efter hørte jeg de samme listende skridt endnu en gang utenfor. Længe efter, da jeg var faldt i en let søvn, hørte jeg en nøkle dreies rundt i en lås etsteds, men jeg kunde ikke avgjøre, hvorfra lyden kom.

Hvad dette betyder, forstår jeg ikke, men der foregår noget hemmelighedsfuldt i dette uhyggelige hus, som vi vel før eller senere kommer tilbunds i. Jeg vil ikke plage Dem med noget forsøk på forklaring, for De bad mig jo udelukkende fortælle Dem kjendsgjerninger. Jeg har havt en lang samtale med sir Henry i formiddag, og vi har nu sammen opgjort vor slagplan på grundlag av mine iagttagelser fra inat. Jeg vil ikke sige noget mere nu, men min næste indberetning vil forhåbentlig blive interessant at læse.

Niende kapitel.

Doktor Watsons anden indberetning.

Baskerville herregård,

15de oktober.

Min kjære Holmes!

Om jeg ikke så mig istand til at sende Dem synderlig nyt herfra i de første dage av mit ophold her, må De vel nu indrømme, at jeg søker at indhente det forsømte, og at begivenhederne nu følger slag i slag. I min sidste indberetning endte jeg med Barrymore ved vinduet, og nu har jeg allerede en hel pose fuld med nyheder, som, hvis jeg ikke tar meget feil, vistnok vil høilig overraske Dem.

Sakerne har tat en vending, som jeg ikke kunde forutse. På visse punkter er der i løpet av de sidste to døgn kommet større klarhed, men på andre er gådefuldheden blit endnu mere uigjennemtrængelig end før. Men jeg vil fortælle Dem alt, så får De selv dømme.

Før frokost morgenen efter den omtalte hændelse gik jeg ned gjennem den nævnte gang og undersøkte det værelse, hvori jeg havde set Barrymore om natten. Vinduet mot vest, hvorigjennem han havde stirret så ivrig, havde, la jeg merke til, en eiendommelighed fremfor alle andre vinduer i huset. Man har herfra den nærmeste utsigt ut over moen. Der er en åpning mellem to trækroner, hvorigjennem man kan se like ned på den, medens man fra alle de andre vinduer kun kan skimte den i det fjerne. Barrymore må altså, da han for sit formål alene kunde benytte dette vindu, ha set efter noget eller nogen ute på moen.

Det var en meget mørk nat, så jeg kan ikke rigtig forstå, hvordan han kunde håbe at se nogen. Det faldt mig ind, at der måtte være en eller anden kjærlighedshistorie med i spillet. Det vilde kunnet forklare hans hemmelighedsfulde opførsel og hans kones uro. Barrymore er en mand med et påfaldende godt utseende, som er vel skikket til at stjæle en landspikes hjerte. Det var meget, som talte for, at min antagelse var rigtig. Den åpning av døren, som jeg havde hørt, da jeg var kommet tilbake til mit værelse om natten, kunde tyde på, at han havde gåt ut til et hemmelig stevnemøte.

Det var min tanke om morgenen, og jeg fortæller Dem omstændelig om min mistanke, hvor ugrundet den end senere har vist sig at være.

Men hvad nu end den virkelige forklaring av Barrymores optræden kunde være, følte jeg, at jeg ikke kunde beholde denne mistanke for mig selv, indtil jeg kunde forklare den. Jeg havde en samtale med sir Henry efter frokosten, og jeg fortalte ham, hvad jeg havde set.

Han blev mindre overrasket, end jeg havde ventet.

Jeg har kjendt til, at Barrymore pleier at gå oppe om natten, og jeg har tænkt at tale til ham om det,” sa han. “To, tre gange har jeg hørt hans skridt, når han er kommet forbi, netop på den tid, De nævnte.”

“Han begir sig måske hver nat til det specielle vindu,” bemerket jeg.

“Måske gjør han det. Hvis det er tilfældet, vil vi kunne bevogte ham og se, hvad han har fore. Jeg undres på, hvad Deres ven Holmes vilde gjøre, om han var her.”

“Jeg går ut fra, at han vilde gjøre netop, hvad De nu antyder,” svarte jeg. “Han vilde gå efter Barrymore og se, hvad han gjorde.”

“Da skal vi gjøre det sammen.”

“Men han kunde høre os.”

“Han hører dårlig. Det må vi naturligvis benytte os av. La os sitte oppe på mit værelse inat og vente, til han kommer forbi.”

Sir Henry gned fornøiet sine hænder. Det var åbenbart, at han hilset dette eventyr som en kjærkommen avveksling i det noget rolige liv på moen.

Sir Henry har sat sig i forbindelse med den arkitekt, som utarbeidet planerne for sir Charles, og med en kontraktør fra London. Vi kan således være forberedt på, at her snart vil blive store forandringer. Tapetserere og møbelhandlere har været her fra Plymouth, og det er åbenbart, at vor ven omgåes med omfattende planer og ikke vil spare nogen møie eller omkostninger for at gjenoprette sin families storhed.

Når huset er ombygget og forsynet med nyt utstyr, mangler der bare en kone for at fuldstændiggjøre det hele. Der er mere end nok, som tyder på, at det ikke vil vare længe, før der kommer en, hvis vedkommende dame selv er villig. Jeg har sjelden set en mand så indtat i en kvinde, som sir Henry er i vor smukke nabo, frøken Stapleton.

Og dog får ikke denne trofaste kjærlighed utvikle sig så rolig, som en kunde ønske, således som forholdene nu er her. Idag for eksempel blev den forstyrret av en uventet hændelse, som har voldt vor ven megen ubehagelighed og ærgrelse.

Efter den nævnte samtale om Barrymore tok sir Henry sin hat og vilde gå ut. Jeg gjorde naturligvis det samme.

“Kommer De også med Watson?” spurte han og så nokså underlig på mig.

“Ja, hvis De skal ut på moen,” svarte jeg.

“Ja, det skal jeg.”

“De vet jo, hvilke instrukser jeg har fåt. Jeg beklager meget at måtte være påtrængende, men De hørte jo selv, hvor alvorlig Holmes påla mig, at jeg ikke måtte forlate Dem, og særlig, at De ikke måtte gå alene ut på moen.”

Sir Henry la sin hånd på min skulder med et alvorlig smil.

“Kjære ven,” sa han, “Holmes forutså dog ikke med al sin visdom visse ting, som er hændt, siden jeg kom hit på moen. De forstår mig nok? Jeg er sikker på, at De vilde være den sidste, som vilde gå i veien for nogen. Jeg må gå ut alene.”

Jeg blev sat i en meget stor forlegenhed. Jeg visste ikke, hvad jeg skulde sige eller gjøre, og før jeg var kommet på det rene med mig selv, havde han tat sin stok og var gåt.

Men da jeg tænkte over saken, havde jeg ordentlig samvittighedsnag for, at jeg under nogetsomhelst påskud havde latt ham ute av syne. Jeg forestilte mig, hvordan mine følelser vilde blive, om jeg måtte vende tilbake til Dem og bekjende, at en ulykke var hændt, fordi jeg ikke havde fulgt Deres instrukser. Jeg forsikrer Dem, at jeg blev het bare ved tanken derpå. Det var muligens endnu ikke forsent til at indhente ham, og jeg begav mig derfor straks avsted i retning av Merripit-gården.

Jeg skyndte mig, alt hvad jeg kunde, men så ikke noget til sir Henry, før jeg kom til det sted, hvor stien hen til moen tar av. Jeg var ræd for, at jeg trods alt ikke var på den rigtige vei, og gik derfor op på en høi, hvorfra jeg havde utsigt over moen. Det var den høi, hvor stenbruddet er.

Herfra opdaget jeg ham straks. Han spaserte henover stien sammen med en dame, som ikke kunde være nogen anden end frøken Stapleton.

Det var klart, at det allerede var kommet til forståelse mellem dem, og at de havde møtt hinanden efter avtale. De drev langsomt henover stien, fordypet i samtale, og jeg så hende gjøre små, raske bevægelser med hænderne, som om det, hun sa, var meget alvorlig, mens han lyttet spændt og et par gange rystet på hodet, som om han var sterkt uenig.

Jeg stod og betragtet dem meget tvilrådig om, hvad jeg skulde gjøre. At gå efter dem og avbryte deres fortrolige samtale vilde være påtrængenhed, men det var jo min pligt ikke at la ham ute av syne et eneste øieblik. At være spion overfor en ven var et avskyelig hverv. Men jeg kunde ikke finde noget bedre at gjøre end at iagtta ham fra høien her og lette min samvittighed ved siden at tilstå for ham, hvad jeg havde gjort. Det er sandt, at jeg vilde ha været for langt borte til at være ham til nogen nytte, om en pludselig fare skulde ha truet ham, men jeg er overbevist om, at De vil være enig med mig i, at situationen var meget vanskelig, og at jeg ikke kunde gjøre mere.

Vor ven sir Henry og damen havde stanset på stien og var nu helt optat av sin samtale, da jeg pludselig opdaget, at jeg ikke var det eneste vidne til deres møte. Noget grønt, som bevæget sig gjennem luften, vakte min opmerksomhed. I næste øieblik så jeg, at det grønne blev båret på en stok av en mand, som bevæget sig mellem bakkerne.

Det var Stapleton med sit sommerfuglenet. Han var langt nærmere de to, end jeg var, og det så ut, som han bevæget sig i retning av dem. I samme øieblik drog sir Henry frøken Stapleton hen til sig. Han la sin arm om hende, men det så for mig ut, som om hun søkte at rive sig løs fra ham og havde ansigtet bortvendt. Han bøiet sit hode ned mot hendes, og hun hævet den ene hånd som til protest.

I næste øieblik så jeg dem pludselig springe fra hinanden og vende sig raskt helt om. Det var Stapleton, som havde overrasket dem. Han sprang i vildt løp mot dem, medens nettet dinglet bak ham. Han gestikulerte heftig og næsten danset i ophidselse foran de to elskende. Hvad dette optrin skulde betyde, kunde jeg ikke forstå, men det forekom mig, at Stapleton skjeldte ut sir Henry, der først søkte at forklare sig, men blev hidsig, da den anden negtet at motta hans forklaring.

Damen stod og hørte på dem begge i overlegen taushed. Tilslut gjorde Stapleton helt om og vinket på en bydende måte til sin søster, som efter et rådvildt blik på sir Henry fulgte med sin bror. Naturforskerens hidsige bevægelser viste, at hans harme også gik ut over hende.

Sir Henry stod et øieblik og så efter dem. Derpå gik han langsomt tilbake med bøiet hode, et tegn på den største nedslagenhed.

Jeg kunde ikke forstå, hvad alt dette skulde betyde, men jeg var meget skamfuld over at ha været vidne til et så intimt optrin uten min vens vidende. Jeg sprang derfor ned fra høien og ilte sir Henry imøte ved dens fot.

Hans ansigt blusset av ophidselse, og hans bryn var rynket; han så ut som en, der ikke vet sin arme råd med, hvad han skal gjøre.

“Hallo, Watson! Hvor er De dukket op fra?” spurte han. “Det vil da vel ikke sige, at De trods alt kom efter mig?”

Jeg fortalte ham alt: at jeg havde fundet det umulig at blive hjemme, at jeg havde gåt efter ham, og hvorledes jeg havde været vidne til alt, som siden var hændt.

Et øieblik flammet hans øine mot mig, men min oprigtighed avvæbnet hans harme, og tilsidst brast han i en forresten høist bedrøvelig latter.

“En skulde jo tro, at en kunde være for sig selv på et sted som dette, og så ser det i stedet ut, som om hele befolkningen på disse kanter har været ute for at se mig fri — og det blev nok et temmelig uheldig frieri også! Hvor havde De fåt plads?”

“Jeg stod oppe på høien der.”

“Helt oppe i fjerde logerad! Men hendes bror havde fåt en udmerket plads i første parket. Så De ham komme like på os?”

“Ja.”

“Har De nogensinde fåt det indtryk av hendes bror, at han ikke er rigtig vel bevaret?”

“Nei, jeg kan ikke sige, jeg har gjort det.”

“Det tør jeg ikke sige længer. Jeg har altid trodd, at han var vel bevaret nok, før idag, men nu kan jeg fortælle Dem, at enten han eller jeg bør puttes i tvangstrøie. Hvad går der av mig? De har jo nu været en tid sammen med mig, Watson. Sig mig derfor likefrem: Er der noget, som behøvet at være iveien for, at jeg kunde blive en god egtemand for en kvinde, som jeg elsket?”

“Nei, det skulde jeg mene.”

“Han kan ikke indvende noget mot min sociale stilling, så det må altså være noget ved min person, han har så meget imot. Hvad kan det være? Jeg har aldrig gjort et menneske mindste fortræd, såvidt jeg vet. Men han vilde ikke engang såmeget som la mig røre ved hendes fingerspidser.”

“Sa han det?”

“Det og mere til. Jeg kan sige Dem, Watson, jeg har bare kjendt hende disse få uker; men fra den første stund av følte jeg, at hun var skapt for mig, og hun — ja, hun var også lykkelig, når vi var sammen, det er jeg aldeles overbevist om. Der kan være et uttryk i en kvindes øine, som taler tydeligere end ord. Men han har aldrig latt os træffe hinanden, og først idag fandt jeg en leilighed til at snakke et par ord med hende. Hun var glad over at kunne træffe mig, men hun kom ikke for at tale om kjærlighed, og hun vilde heller ikke ha tillatt mig at tale derom, hvis hun havde kunnet forhindre det. Hun kom som altid tilbake til, at dette var et farlig sted, og at hun aldrig vilde blive lykkelig, før jeg var kommet herfra. Jeg sa hende, at siden jeg havde truffet hende, havde jeg ingen hast med at reise, og at hvis hun endelig vilde ha mig bort, var den eneste måte at opnå det på at reise med mig. Jeg bad om hendes hånd, men før hun fik svare. kom hendes bror styrtende over os som en gal mand. Han var kridhvit av raseri, og de lyse øine skjøt lyn. Hvad tillot jeg mig overfor den unge dame? Hvordan kunde jeg vove at vise hende en opmerksomhed, som var hende imot? Trodde jeg kanske, at jeg kunde gjøre, hvad jeg vilde, fordi jeg var en adelsmand? Havde han ikke været hendes bror, skulde jeg ha forståt at svare ham bedre. Men nu, da han var det, sa jeg ham, at mine følelser overfor hans søster var sådanne, at jeg ikke skammet mig over dem, og at jeg håbet, at hun vilde vise mig den ære at blive min hustru! Det gjorde åbenbart ikke saken bedre; jeg mistet selv tålmodigheden og svarte ham noget heftigere, end jeg måske burde ha gjort, siden hun var tilstede. Det endte så tilslut med, at han tok hende med sig og gik, og der står nu jeg uten at vite hverken ut eller ind.

Kan De sige mig, Watson, hvad alt dette skal betyde, vil De gjøre mig en tjeneste, som jeg aldrig kan håbe at gjengjælde.”

Jeg forsøkte et par forklaringer, men i virkeligheden var det hele mig en gåte. Vor vens sociale stilling, hans formue, hans alder, hans karakter og hans utseende — alt til hans fordel, og jeg vet ikke noget, som taler mot ham, når undtages den uhyggelige skjæbne, som forfølger hans slegt. At hans anholdelse om hendes hånd skulde blive avvist så barskt, uten hensyn til den unge dames eget ønske, og at hun bøiet sig derfor uten protest, er høist merkelig.

Men alle vore gisninger i denne henseende var unødige. Stapleton kom selv over på et besøk samme aften. Han kom for at gjøre sir Henry en undskyldning for sin uhøflige optræden om formiddagen og havde en lang samtale på tomandshånd med ham. Resultatet av denne blev, at de blev fuldstændig forsonet, og at vi som bekræftelse herpå skal til middag i Merripit-gården næste fredag.

“Jeg vil ikke sige, at han ikke kan være besynderlig undertiden,” sa sir Henry. “Jeg kan ikke glemme uttrykket i hans øine, da han kom springende mot mig i formiddag, men jeg må tilstå, at ingen kunde gjøre en smukkere undskyldning, end han har gjort.”

“Gav han nogen forklaring av sin optræden?”

“Hans søster er hele hans liv,” siger han. “Det er naturlig nok, og jeg er glad for, at han sætter sådan pris på hende. De har altid været sammen, og han har efter sin egen fortælling altid været en meget ensom mand uten andet selskab end hende, så at han syntes, det var forfærdelig for ham at miste hende. Han havde ikke forståt, sa han, at jeg havde fattet hengivenhed for hende, men da han så med sine egne øine, at det virkelig var så, og at hun kunde blive tat fra ham, var det et så hårdt slag for ham, at han en stund ikke var herre over, hvad han sa eller gjorde. Han var meget bedrøvet for, hvad der var skedd, og han erkjendte, hvor tåpelig og egenkjærlig det var av ham at tænke sig, at han kunde beholde en så smuk kvinde som søsteren for sig selv hele livet. Når hun skulde forlate ham, så han heller, at hun kom til en nabo som mig, end til nogen anden. Men under alle omstændigheder var det et hårdt slag for ham, og det vilde ta nogen tid, før han kunde komme sig helt efter det. Han vilde opgi enhver motstand fra sin side, hvis jeg vilde love at la saken hvile i tre måneder og nøie mig med i mellemtiden at dyrke søsterens venskab uten at kræve hendes kjærlighed. Det lovet jeg, og således står altså saken nu.”

En av vore små hemmeligheder er altså nu opklaret. Det er ialfald noget at være kommet tilbunds et sted i denne myr, hvori vi hittil har vasset. Vi vet nu, hvorfor Stapleton så med misbilligelse på sin søsters beiler, selv når beileren var en så attråværdig mand som sir Henry, og dermed går jeg over til en anden tråd, som jeg har trukket ut av floken, den gådefulde hulken om natten, fru Barrymores forgrætte ansigt og Barrymores hemmelige vandring til vinduet mot vest.

Ønsk mig tillykke, kjære Holmes, og sig, at jeg ikke har skuffet Dem som Deres utsending, at De ikke angrer den tillid, De viste mig, da De sendte mig hit. Alt dette er blit opklaret ved en nats arbeide.

Jeg siger “ved en nats arbeide”, men i virkeligheden var det ved to nætters arbeide, for den første blev helt spildt. Jeg sat oppe sammen med sir Henry på hans værelse næsten helt til klokken tre om morgenen, men vi hørte ingen lyd av nogen slags.

Det var en høist kjedsommelig tørn, og det endte med, at vi begge to sovnet i vore stole. Heldigvis tapte vi derfor ikke modet, men besluttet at gjøre et nyt forsøk. Næste nat skrudde vi lampen ned og sat og røkte cigaretter. Vi var så stille som mulig. Det var utrolig, hvor langsomt timerne snek sig frem, men vi holdt ut med den samme tålmodige interesse, med hvilken jægeren betragter den fælde, hvori han håber, at byttet må gå.

Klokken blev ett, og den blev to. Vi havde nær for anden gang git det op i fortvilelse, da vi pludselig begge satte os opreist i vore stole med alle sanser skarpt spændte. Vi havde hørt lyden av skridt utenfor. Vi hørte nogen liste sig varsomt forbi, indtil lyden døde bort i det fjerne. Sir Henry åpnet forsigtig døren, og vi fulgte efter. Vor mand var allerede kommet rundt galleriet, og gangen lå i fuldstændig mørke. Vi stjal os forsigtig fremover. Vi kom netop i rette tid til at få et glimt av den høie skikkelse med det sorte skjeg og de runde skuldre, der listet sig på tåspidserne ned gjennem gangen.

Han gik ind av den samme dør som forleden. Dørkarmen tegnet sig skarpt i skinnet fra lyset, medens en gul lysbølge skjøt sig tvers igjennem det dype mørke i gangen. Vi nærmet os så forsigtig som mulig, idet vi følte os for med foten for hvert skridt, før vi vovet at træde på gulvet med hele vor vegt. Vi havde været så forsigtige at trække støvlerne av os, men det knirket og knaket allikevel i de gamle planker for hvert skridt. Undertiden forekom det os umulig, at han ikke skulde høre os komme. Men heldigvis er han næsten døv, og nu var han helt optat av, hvad han havde fore. Da vi tilslut var kommet hen til døren og kikket ind gjennem den, fandt vi ham sammenhuket foran vinduet med lyset i den ene hånd; det hvite, spændte ansigt var presset mot ruten, aldeles som jeg havde set ham for to nætter siden.

Vi havde ikke lagt nogen felttogsplan, men sir Henry er en mand, for hvem den like vei altid falder naturligst. Han gik derfor ret ind i værelset. Barrymore sprang op med et tungt støn og stod skjælvende og ganske gråblek i ansigtet foran os. Hans mørke øine lyste i det hvite ansigt og stirret fulde av rædsel og forbauselse fra den ene til den anden.

“Hvad gjør De her, Barrymore?”

“Ingenting, sir Henry.”

Han var i så sterkt oprør, at han næsten ikke kunde tale, og skyggerne fra det skjælvende lys danset op og ned.

“Det var bare vinduet. Jeg går hver nat rundt og ser efter, om der er lukket ordentlig.”

“Også i tredje etage?”

“Ja, sir Henry, jeg ser efter alle vinduerne.”

“Hør her, Barrymore,” sa Henry strengt. “Vi har nu sat os fore, at vi skal se at få sandheden ut av Dem. Det er derfor bedst, at De siger alt jo før jo heller. Fortæl nu og lyv ikke! Hvad gjorde De ved det vindu?”

Han så fuldstændig hjælpeløs på os og vred sine hænder som en mand, der ikke vet, hvad han skal gjøre.

“Jeg gjorde ikke noget ondt, sir Henry. Jeg holdt bare et lys op foran vinduet.”

“Og hvorfor gjorde De det?”

“Spørg mig ikke, sir Henry — spørg mig ikke! Jeg gir Dem mit ord på, at det er en hemmelighed, som jeg ikke er herre over. Jeg kan ikke sige, hvad det er. Hvis det bare angik mig selv, vilde jeg straks fortælle Dem alt.”

En pludselig tanke faldt mig ind, og jeg tok lyset fra vinduet, hvor han havde sat det.

“Han må ha brukt det som et signal,” sa jeg. “La os se, om der kommer noget svar.”

Jeg holdt lyset på samme måte, som han havde gjort, og stirret ut i den mørke nat. Jeg kunde svakt skimte de sorte trægrupper og moens lysere flate. Månen var nemlig dækket av skyerne. Jeg utstøtte uvilkårlig et triumferende rop; et yndt, gult lys brøt pludselig gjennem det mørke slør, og dets glød tegnet sig skarpt midt i vinduets sorte ramme.

“Se der!” utbrøt jeg.

“Nei, nei, det er ingenting, aldeles ingenting. Jeg forsikrer Dem,” avbrøt Barrymore.

“Bevæg lyset tversover vinduet, Watson,” sa sir Henry.

“Se, det andet bevæger sig også! Vil De endnu negte, slyngel, at det er et signal? Snak ut. Hvad er dette for et komplot, og hvem er Deres forbundne derute?”

Mandens ansigt antok pludselig et utfordrende uttryk.

“Det er min sak. Det vedkommer Dem ikke. Jeg har ingenting at sige Dem.”

“Nuvel, så forlater De min tjeneste øieblikkelig.”

“Godt, sir Henry. Når jeg må, så må jeg.”

“De har Deres avsked. De burde virkelig skamme Dem. Deres familie har levet sammen med min i over hundrede år under dette tak, og her finder jeg Dem midt oppe i et skjendig komplot mot mig.”

“Nei, nei, sir Henry! Ikke mot Dem!”

Dette blev sagt av en kvindelig stemme, og fru Barrymore viste sig ved døren endnu blekere og mere forskrækket end sin mand. Hendes svære figur i sjal og et skjørt vilde ha virket mere komisk, hvis rædselen i hendes ansigt ikke havde været så overvældende.

“Vi må reise, Elise. Dette er slutten på det. Nu kan du pakke vore ting,” sa Barrymore.

“Å, John, John, har jeg bragt dette over dig? Det er min skyld, sir Henry, min skyld altsammen. Han har gjort alt bare for min skyld, fordi jeg bad ham om det.”

“Snak ut da! Hvad skal alt dette betyde?”

“Min ulykkelige bror holder på at dø av sult ute på moen. Vi kan ikke la ham omkomme like utenfor vor egen dør. Lyset er et signal til ham om, at der er gjort istand mat til ham, og lyset derute skal vise, hvorhen den skal bringes.”

“Deres bror er altså —?”

“Den rømte fange, sir Henry, forbryderen Selden.”

“Så er det, sir Henry,” sa Barrymore. “Jeg sa, at det ikke var min hemmelighed, og at jeg ikke kunde fortælle Dem den. Men nu har De hørt, hvordan sammenhængen er, at om det er et komplot, så er det ialfald ikke rettet mot Dem.”

Dette var således forklaringen til hans hemmelighedsfulde utflugter om natten og lyset i vinduet. Sir Henry og jeg stirret begge forbauset på fru Barrymore. Var det mulig, at denne indskrænkede, respektable kone kunde være av samme blod som en av de mest berygdede forbrydere i hele landet.

“Ja sir Henry, mit navn var Selden, og han er en yngre bror av mig. Vi skjæmte ham rent bort, da han var gut, og lot ham få sin egen vilje i alt, så han tilslut kom til at tænke, at verden var indrettet bare for hans fornøielse, og at han kunde gjøre, hvad han vilde. Da han blev ældre, kom han i dårlig selskab, og djævelen fik mere og mere magt over ham, indtil han tilslut knuste min mors hjerte og drog skjendsel over vort navn. Fra forbrydelse til forbrydelse sank han lavere og lavere, og det er alene Guds barmhjertighed, som har reddet ham fra skafottet. For mig har han altid vedblit at være den lille krøltop, som jeg havde passet og lekt med som ældre søster. Han brøt ut av fængslet, fordi han visste, at jeg var her og ikke vilde negte at hjælpe ham. Så kom han hit en nat, utslitt og halvdød av sult, og med politiet i hælene. Hvad kunde vi gjøre? Vi mottok ham, gav ham mat og sørget for ham. Så kom De tilbake, sir Henry. Min bror trodde da, at han vilde være sikrere ute på moen end noget andet sted, indtil det første opstyr efter rømningen var over. Han skjulte sig derfor derute. Men hveranden nat forvisset vi os om, at han fremdeles var der, ved at sætte et lys i vinduet, og når vi fik svar, gik min mand ut til ham med noget brød og kjød. Hver dag håbet vi, at han skulde være tat bort, men sålænge han var her, kunde vi ikke svigte ham. Det er den hele sandhed, såsandt jeg er en ærlig kristen kone, og hvis der er noget at lægge nogen tillast, er skylden ikke min mands, men min, for hvem han har gjort alt dette.”

Fru Barrymore havde talt med overbevisende alvor.

“Er dette sandt, Barrymore?”

“Ja, sir Henry, hvert ord er sandt.”

“Godt. Jeg kan ikke bebreide Dem, at De har støttet Deres egen hustru. Glem, hvad jeg har sagt. Gå nu ind til Dem selv, så skal vi tales videre herom imorgen.”

Da de var gåt, så vi atter ut av vinduet. Sir Henry havde åpnet det, og den kolde nattevind slog os i møte. Langt borte i det mørke fjerne lyste endnu det lille, gule lyspunkt.

“Det er merkelig, at han vover det,” sa sir Henry.

“Lyset må være stillet således, at det blot kan sees herfra,” svarte jeg.

“Høist sandsynlig. Hvor langt tror De, det er?”

“Ute ved den kløftede klippeskrent, skulde jeg anta.”

“Altså ikke mere end en kilometer eller to herfra.”

“Nei, neppe det engang.”

“Ja, det kan ikke være meget langt herfra, siden Barrymore kunde skaffe ham mat derut. Og nu ligger den skurk og lurer bak lyset. Watson, jeg vil ut og fakke den mand.”

Den samme tanke havde faldt mig ind. Det var ikke så, at Barrymores havde gjort os til delagtige i sin fortrolighed. Deres hemmelighed var fravristet dem. Manden var en fare for samfundet, en forvorpen skurk, for hvem der ikke var nogen undskyldning eller kunde kræves nogen skånsomhed. Vi vilde alene gjøre vor pligt, når vi benyttet denne leilighed til at bringe ham tilbake til et sted, hvor han ikke mere kunde gjøre nogen skade. Med hans brutale og voldsomme natur vilde andre komme til at undgjælde, hvis vi nu holdt os tilbake. Vore naboer, Stapletons, kunde jo, hvilken nat det var, blive overfaldt av ham. Sandsynligvis var det også tanken herpå, som gjorde sir Henry så ivrig på eventyret.

“Jeg går med,” svarte jeg.

“Hent Deres revolver, og ta på Dem støvlerne. Jo hurtigere vi kommer avsted, desto bedre. Manden kan slukke lyset og fjerne sig.”

Fem minutter efter var vi utenfor og begav os avsted på vor ekspedition. Vi stormet gjennem de mørke buskadser, hvor man kun hørte høstvindens tunge klage og de faldende blades raslen. Natteluften var tung av en fugtig, råtten stank. Av og til dukket månen frem for et øieblik; men tætte skybunker drev over himmelen, og da vi kom ut på moen, begyndte det at regne let. Lyset brændte fremdeles rolig foran os.

“Er De bevæbnet?” spurte jeg.

“Jeg har en revolver.”

“Vi må se at komme like ind på ham; det skal være en rigtig desperat fyr. Vi må overraske ham og få ham i vor magt, før han får gjort motstand.”

“Hvad vilde Holmes sige til dette, Watson?” sa sir Henry. “Hvad var det han sa om de mørkets timer, da det ondes magt er størst?”

Som til svar på hans ord lød pludselig ute fra den vældige mos uhyggelige øde det sælsomme hyl, som jeg allerede havde hørt ved bredden av den store Grimpenmyr. Det blev båret av vinden gjennem nattestilheden, — en lang, dyp lyd, som steg til et hyl for at dø hen som en uhyggelig klage. Atter og atter lød det og fyldte hele luften med sin gjennemtrængende, vilde trusel.

Sir Henry grep mig i armen, og hans ansigt lyste hvitt gjennem mørket.

“Hvad i himmelens navn kan dette være, Watson?”

“Jeg vet ikke. Det er en lyd, man hører her på moen. Jeg har hørt den én gang før.”

Lyden døde bort, og alt blev stilt. Vi stod og lyttet spændt, men intet hørtes.

“Watson,” sa sir Henry, “det var en hund, som ulte.”

Blodet blev koldt i mine årer, for der var noget brustent ved hans stemme, som vidnet om den rædsel, han var blit betat av.

“Hvad kalder de denne lyd?” spurte han.

“Hvem?”

“Folk omkring her.”

“Å, de er yderst uvidende. Hvad kan det interessere Dem at vite, hvad folk kalder den?”

“Jo, fortæl mig, Watson, hvad de siger.”

Jeg nølte, men det var umulig at undgå spørsmålet.

“Folk siger, at det er hunden fra Baskerville, som uler.”

Han sukket tungt og taug en stund.

“Ja, en hund var det,” sa han endelig. “Men lyden syntes at komme langt borte fra.”

“Det er vanskelig at sige, hvor den kom fra.”

“Den steg og faldt med vinden. Er ikke den store Grimpenmyr på den kant?”

“Jo, den er.”

“Ja, det er sikkert derfra. Kom nu, Watson! Tror De selv, at det var en hund? Jeg er ikke et barn. De behøver ikke at være bange for at sige sandheden.”

“Stapleton var sammen med mig, da jeg sidst hørte lyden. Han sa, at den måtte skrive sig fra en eller anden fremmed fugl.”

“Nei, nei, det var en hund. Kan der virkelig være noget sandt i alle disse historier? Er det mulig, at jeg virkelig trues av noget så uhyggelig. De kan da ikke tro det, Watson?”

“Nei, nei!”

“Det var let at le av det i London, men det er en anden ting at stå her i mørke natten på moen og høre en slik lyd som denne. Og min onkel! Der var jo spor efter en hund ved siden av ham, der han blev fundet. Alt stemmer. Jeg tror ikke, at jeg er nogen kujon, Watson, men denne lyd fik mit blod til at isne. Føl, hvor iskold min hånd er.”

“Det vil gå over til imorgen.”

“Jeg er bange, jeg aldrig kan få dette hyl ut av mit hode. Hvad mener De, vi bør gjøre nu?”

“Skal vi gå tilbake?”

“Nei, på ingen måte. Vi er gåt ut for at fakke manden, og det vil vi gjøre. Vi er ute efter en fange, og selv har vi efter al sandsynlighed en helvedeshund i hælene på os. Kom bare! Selv om avgrundens magter var løs på moen, lar vi os ikke stanse.”

Vi famlet os langsomt frem i mørket, medens de taggete høidedrag fortonet sig svakt rundt omkring os, og det smale, gule lys vedblev at brænde foran. Der er ikke noget, som kan være mere skuffende end avstanden fra et lys i en belgmørk nat; undertiden syntes lysskinnet at være langt borte i synskredsen, og undertiden så det ut, som om det bare var nogen skridt fra os. Men tilslut kunde vi se, hvorfra det kom, og da skjønte vi, at vi virkelig var meget nær det.

Lyset var anbragt i en spræk i bergvæggen; som dækket det på begge sider, så at det var beskyttet mot vinden, og hindret det fra at sees fra nogen anden kant end den, hvori Baskerville herregård lå. En svær granitblok skjulte os, da vi nærmet os. Vi krøp bak den og iagttok herfra lyset. Det gjorde et sælsomt indtryk at se dette ene lys brænde her midt ute på moen, medens der ikke kunde opdages noget spor av liv i dets nær hed. Det eneste, som kunde sees, var bare denne rette, gule flamme og skinnet fra den på bergvæggen på begge sider.

“Hvad skal vi nu gjøre?” hvisket sir Henry.

“Vente her. Han kan ikke være langt borte fra lyset. La os se, om vi ikke kan få et skimt av ham.”

Jeg havde ikke uttalt disse ord, før vi begge så ham. Over den bergvæg, hvor lyset brændte i en spræk, tegnet sig pludselig et ondt, voksgult ansigt, et strækkelig, dyrisk ansigt med alle merker av de værste lidenskaber. Uvasket og smudsig med stivt, strittende skjeg og med langt, pjusket hår kunde det godt ha tilhørt et av disse gamle vildmennesker, som engang bodde i stenhytterne her. Lyset nedenunder gav gjenskin i de små, forslagne øine, som stirret vildt til høire og venstre gjennem mørket, og han mindet fuldstændig om et lurende vildt dyr, som har hørt jægerens skridt. Hans mistanke var åbenbart vakt ved en eller anden ting. Barrymore havde muligens et privat signal, som vi ikke havde git, eller manden må ha havt en anden grund til at tro, at ikke alt var, som det burde være. Jeg kunde læse rædselen i hans skurkefjæs. Hvert øieblik kunde han slukke lyset ut og forsvinde i mørket.

Jeg sprang derfor øieblikkelig frem og sir Henry fulgte efter. I samme øieblik utstøtte fangen en ed og veltet ned en svær sten, som knustes mot granitblokken, der havde dækket os. Jeg fik et glimt av hans korte, undersætsige, sterkbyggede skikkelse, da han sprang op og tok flugten.

Ved et heldig sammentræf brøt månen i samme øieblik gjennem skyerne. Vi ilte op på toppen av bakkeskrenten og så derfra fangen storme av alle livsens kræfter nedad den anden side, hoppende over stenene i hans vei med en gemses lethed. Et heldig skud av min revolver kunde ha stanset ham, men jeg havde kun medbragt den for at forsvare mig selv, hvis jeg blev angrepet, og ikke for at skyte en flygtende, ubevæbnet mand.

Vi var begge udmerkede løpere og i god forfatning, men vi indså snart, at vi ingen utsigt havde til at indhente ham. En lang tid kunde vi følge ham i måneskinnet, indtil han kun blev som en liten flek, der bevæget sig raskt mellem stenblokkene på en fjern bergskråning. Vi sprang og sprang, indtil vi var fuldstændig utmaset, men avstanden mellem os og ham blev stadig større og større. Endelig stanset vi og satte os andpustne på to store stene, medens vi så ham forsvinde i det fjerne.

Imidlertid indtraf en høist merkelig og uventet ting.

Vi havde reist os og skulde gå hjem, da vi fandt at måtte opgi den håbløse jagt. Månen såes lavt nede til høire, og mot dens sølvrand tegnet sig skarpt skikkelsen av en mand. Jeg så den tydelig som en sort elfenbensstatue på klippekammen.

De må ikke tro, at det var nogen feiltagelse, Holmes. Jeg kan forsikre Dem, at jeg aldrig i mit liv har set noget tydeligere. Såvidt jeg kunde se, var det en høi, tynd mand. Han stod med benene litt fra hinanden, armene overkors og hodet bøiet, som om han var hensunken i betragtninger av det vældige øde av myr og sten, som lå utbredt foran ham. Det må ha været dette skrækkelige steds egen ånd. Det var ikke fangen. Denne mand befandt sig langt fra det sted, hvor den anden var forsvundet. Det var også en meget høiere mand.

Med et utbrud av overraskelse vilde jeg vise sir Henry ham, men i det samme jeg skulde gripe hans arm, var skikkelsen forsvundet. Klippekammens øvre del avskar fremdeles den nedre del av månen, men på toppen var ikke mere noget spor efter den tause, ubevægelige skikkelse.

Jeg ønsket at gå derhen og undersøke saken nærmere, men det var et godt stykke borte. Sir Henrys nerver dirret endnu efter det uhyggelige hyl, som havde gjenkaldt erindringen om det uheldsvangre slegtssagn, og han var ikke oplagt til nye eventyr. Kan havde ikke set den ensomme skikkelse og havde ikke den samme uhyggelige fornemmelse; som dens sælsomme utseende og bydende holdning havde fyldt mig med.

“Det var naturligvis en politimand,” sa han. “Der har jo været fuldt op av dem på moen her, siden fangen rømte.”

Hans forklaring kan muligens være rigtig, men jeg skulde helst se den bedre bestyrket. Idag agter vi at meddele beboerne i Princetown, hvor de bør søke efter deres forsvundne mand, men det er ikke let at forsone sig med, at vi ikke allerede har bragt ham med som vor fange.

Her har De den sidste nats hændelser, og De må indrømme, kjære Holmes, at jeg holder Dem godt underrettet. Meget av, hvad jeg fortæller, er naturligvis ganske likegyldig, men jeg føler dog, at det er sikrest at meddele Dem alt, så får De selv vælge, hvad De bedst kan bruke. Vi gjør vistnok nogen fremgang. Hvad Barrymores angår, har vi nu bragt på det rene, hvad bevæggrundene har været til deres påfaldende optræden. Det har kastet adskillig lys over situationen.

Det er moen med dens hemmeligheder og sælsomme indvånere, som er og blir like uudgrundelig som før. Måske vil jeg i mit næste brev også kunne kaste noget mere lys herover. Bedst av alt vilde det dog være, om De selv kunde komme herned.

Tiende kapitel.

Utdrag av doktor Watsons dagbog

Hittil har jeg kunnet gjengi vore oplevelser efter de indberetninger, som jeg i den første tid sendte Sherlock Holmes.

Men nu er jeg kommet til et punkt i min fortælling, hvor jeg må opgi denne fremgangsmåte og atter stole mere på min hukommelse. Heldigvis vil dog den dagbog, som jeg dengang førte, yde mig nogen støtte.

Et par utdrag av den vil nu føre mig frem til en række optrin, som i sine mindste enkeltheder står uutslettelig fæstet i min erindring. Jeg fortsætter nu fra morgenen efter vor uheldige jagt på den rømte fange og vore merkelige oplevelser på moen.

16de oktober: En uhyggelig, tåkefuld dag med silregn. Huset er indhyllet i bølgende tåkemasser, som av og til letter og viser moens golde omrids med tynde sølvårer nedover høidedragenes sider og de fjerne stenblokke blinkende, når lyset falder på deres våte overflate. Det er trist både inde og ute. Sir Henry har fåt et mørkt tilbakefald efter nattens ophidselser. Selv føler jeg det, som om der hvilte en tung byrde på mit hjerte, og jeg har en fornemmelse av en stadig truende fare, som er så meget frygteligere, som jeg ikke kan gjøre mig selv rede for, hvori den består.

Og skulde der ikke være grund til at ha en slik følelse, når jeg tænker på den lange række av hændelser, som alle har tydet på, at en eller anden uhyggelig magt driver sit spil omkring os. Først har vi den ældre Baskervilles død, hvorunder slegtssagnet så nøiagtig gik i opfyldelse, og så har vi bøndernes fortællinger om det sælsomme væsen, som stadig viser sig på moen.

Jeg har med egne øren hørt en lyd, som lignet en hunds ul i det fjerne. Det er utrolig, umulig, at det skulde kunne være nogetsomhelst overnaturlig. En overnaturlig hund, som efterlater virkelige fotspor og fylder luften med sine hyl, er utænkelig. Stapleton kan henfalde til en slik overtro. Mortimer likeså. Men hvis jeg overhodet har noget, er det sund sans, og intet kan få mig til at tro noget slikt. Skulde jeg det, måtte jeg stille mig selv i klasse med disse stakkars bønder, som ikke kan nøie sig bare med en sint hund, men også må utstyre den med gloende helvedesild lysende ut av mund og øine. Holmes vilde ikke høre på slike fantasterier, og jeg er hans medarbeider.

Men kjendsgjerninger er kjendsgjerninger, og jeg har to gange hørt denne lyd på moen. Det kunde jo tænkes, at der gik en svær hund løs derute; det vilde næsten kunne forklare alt. Men hvor skulde den ligge skjult henne, hvor fik den sin føde, hvor kunde den komme fra, og hvorav kom det, at aldrig nogen så den om dagen? Man må indrømme, at en naturlig forklaring frembød næsten likeså mange vanskeligheder som den anden.

Og bortset fra hunden har vi spionen i London, manden i vognen, og brevet, hvori sir Henry blev advaret for moen. Dette var ialfald virkelig, men det kunde jo likeså godt være sendt av en ven som av en fiende. Hvor var den ven eller fiende nu? Var han fremdeles i London, eller havde han fulgt os hit? Kunde han — kunde han være den fremmede, som jeg havde set på klippekammen?

Jeg har vistnok bare set dette ene glimt av ham, men jeg skulde gjerne sverge på, at det ikke var nogen av dem, jeg har set i omegnen her. Skikkelsen var meget høiere end Stapleton og meget tyndere end Frankland. Det kunde muligens ha været Barrymore, men ham havde vi forlatt hjemme på Baskerville herregård, og jeg er sikker på, at han ikke havde kunnet følge efter os. En fremmed lurer altså efter os her som i London. Vi har ikke kunnet blive ham kvit. Kunde jeg bare få tak i den mand, vilde vi sikkerlig se alle vanskeligheder klaret. Derfor må jeg nu opbyde al min energi med dette mål for øie.

Min første tanke var at meddele sir Henry mine planer. Men jeg besluttet, og jeg tror, det var det klokeste, at handle på egen hånd og tale så litet som mulig til nogen anden. Sir Henry er taus og adspredt. Hans nerver er blit alvorlig rystet ved den lyd derute på moen. Jeg vil ikke sige noget for ikke at øke hans uro, men handle helt på egen hånd.

Vi havde et litet optrin efter frokosten idag. Barrymore utbad sig en samtale med sir Henry, og de lukket sig inde en stund. Jeg sat ute i billardværelset, hvor jeg mere end en gang hørte lyden av stemmer, som hævedes, og jeg kunde således udmerket godt gjøre mig op en mening om, hvad gjenstanden for deres samtale var.

Efter en stunds forløp åpnet sir Henry døren og ropte på mig.

“Barrymore mener, at han har noget at beklage sig over,” sa han. “Han synes, at det ikke var hæderlig gjort av os at sætte efter hans svoger, når han av egen fri vilje havde røbet os hemmeligheden.”

Barrymore stod meget blek, men overordentlig rolig foran os.

“Jeg har måske forivret mig noget,” sa han, “og må i så fald bede Dem om undskyldning. Men jeg kan ikke negte, at jeg blev meget overrasket, da jeg hørte, at mine herrer kom tilbake imorges, og jeg fik vite, at dere havde været ute efter Selden. Det ulykkelige menneske har mere end nok at kjæmpe med, uten at jeg skal lægge sten til byrden.”

“Dersom De havde meddelt os det av Deres egen fri vilje, vilde det ha været en anden sak,” sa sir Henry. “Men De fortalte os, eller rettere, Deres kone fortalte os det først, da De var tvunget til at gjøre det, og De ingen anden utvei havde til at redde Dem selv.”

“Jeg trodde virkelig ikke, at De, sir Henry, vilde ha benyttet Dem derav.”

“Manden er jo en fare for samfundet. Der ligger ensomme huse bortover moen, og det er et menneske, som ikke vilde betænke sig på nogetsomhelst. Man behøver bare at få et glimt av ham for at se det. Stapletons hus for eksempel. Der er jo bare ham selv til at forsvare det. Ingen kan være tryg, før denne mand igjen er bak lås og lukke.”

“Han vil ikke bryte ind i noget hus, det kan jeg gi Dem mit æresord på. Han vil aldrig mere plage nogen i dette land. Om nogen dage vil de nødvendige foranstaltninger være truffet, og han vil da befinde sig på veien til Sydafrika. Men, sir Henry, jeg beder Dem, De må for Guds skyld ikke la politiet få kundskab om, at han befinder sig på moen. Det har opgit at søke ham der, og nu kan han være der i ro, til skibet er færdig. De kan ikke gi nogen underretning om ham, uten at De også bringer mig og min hustru i forlegenhed.”

“Hvad mener De, Watson?”

Jeg trak på skuldrene. “Når han var vel ute av landet, vilde skatyderne befries for en byrde.”

“Men hvilken sikkerhed har man for, at han ikke overfalder nogen?”

“Han vil ikke gjøre noget så tåpelig, sir Henry. Vi har forsynet ham med alt, han kan trænge. At begå en forbrydelse vilde jo blot være at røbe sit skjulested.”

“Det er sandt,” sa sir Henry. “Godt, Barrymore — — —”

“Gud velsigne Dem, sir Henry; jeg takker Dem av mit hele hjerte! Min kone vilde ikke ha kunnet overleve det, hvis han var blit fakket igjen.”

“Jeg er bange, vi hjælper en slyngel, Watson. Men efter hvad vi har hørt, synes jeg, at jeg ikke kan forråde manden. De kan gå, Barrymore.”

Denne gik med nogen få, avbrutte ord til tak, men stanset pludselig og kom tvilrådig tilbake.

“De har været så god mot os, sir Henry, at jeg skulde ønske at kunne gjøre det bedste for Dem til gjengjæld. Der er noget, jeg vet, sir Henry, og jeg burde kanske ha sagt det før; men jeg opdaget det først længe efter undersøkelsen. Jeg har endnu ikke sagt et ord om det til noget menneske i verden. Det angår sir Charles' død.”

Sir Henry og jeg sprang begge op.

“Vet De, hvordan han kom avdage?”

“Nei, det vet jeg ikke.”

“Hvad da?”

“Jeg vet, hvorfor han var går til porten den aften. Det var for at møte en kvinde.”

“For at møte en kvinde? Han!”

“Ja, sir Henry.”

“Og denne kvindes navn?”

“Jeg kan ikke opgi Dem navnet, sir Henry, men jeg kan sige Dem forbokstaverne. Det var L. L.”

“Hvordan kan De vite dette, Barrymore?”

“Jo, sir Henry, Deres onkel havde mottat et brev den morgen. Han fik gjerne en hel del breve, for han var en bekjendt mand og almindelig kjendt for sit gode hjertelag, så at alle, som var i forlegenhed, var glade ved at kunne henvende sig til ham. Men denne morgen kom der tilfeldigvis bare dette ene brev. Jeg la derfor særlig merke til det. Det var fra Coombe Tracey, og adressen var skrevet med en kvindes hånd.”

“Og så?”

“Jeg tænkte ikke mere over saken, og vilde heller ikke siden ha gjort det, havde ikke min kone været. For nogen dage siden skulde hun gjøre rent i sir Charles' arbeidsværelse. Da fandt hun levningerne av et brændt brev bak kaminristen. Den største del av det var forkullet, men et litet stykke, den nederste del av en side var uskadt, og skriften kunde endnu såvidt læses. Det så ut til at være en efterskrift og var sålydende: Kjære, vær så god at brænde dette brev, så sandt De er en gentleman, og vær ved porten klokken 10.” Under læstes bokstaverne L. L.”

“Har De det papirstykke?”

“Nei, det smuldret fuldstændig sammen, da vi tok i det.”

“Havde sir Charles mottat andre breve med samme håndskrift?”

“Jeg la ikke synderlig merke til hans breve. Jeg vilde heller ikke ha fæstet mig ved dette, hvis det ikke var kommet alene.”

“De har ingen mening om, hvem denne L. L. kan være?”

“Nei, sir Henry. Ikke mere end De. Men jeg tænker mig, at hvis det kunde oplyses, hvem denne L. L. er, vilde man kunne få vite mere om sir Charles' død.”

“Jeg kan ikke forstå, Barrymore, hvordan De kunde komme til at fortie denne vigtige ting.”

“Det var umiddelbart efter, at vi var kommet op i vore egne forlegenheder. Og vi holdt begge meget av sir Charles, som havde gjort så meget for os. At rippe op i dette kunde ikke ha hjulpet vor stakkels herre, og det er altid bedst at være varsom, når en kvinde er med i spillet. Selv de bedste av os — — —”

“De trodde, at det kunde skade hans rygte?”

“Ja, jeg trodde ikke, at der kunde komme noget godt ut av det. Men nu, da De har været så god mot os, vilde jeg synes, at det ikke vilde være hæderlig handlet av mig, hvis jeg ikke fortalte Dem alt, jeg visste om saken.”

“Godt, Barrymore, De kan gå.”

Da han var ute av døren, vendte sir Henry sig til mig.

“Nu, Watson, hvad mener De om denne nye oplysning?”

“Den synes at gjøre mørket endnu mere uigjennemtrængelig end før.”

“Det er også min mening. Men kunde vi bare komme på spor efter denne L. L., så vilde alt opklares. Vi har ialfald vundet så meget, at vi nu vet, at der er nogen, som sitter inde med oplysninger, bare vi kan finde vedkommende. Hvad mener De, vi skal gjøre?”

“La Holmes straks få underretning om alt. Det vil gi ham den nøkle, han har søkt. Jeg skulde ta meget feil, om han ikke da straks kommer hit.”

Jeg gik like ind på mit værelse og skrev ned en indberetning til Holmes om samtalen samme morgen. Det var åbenbart, at han havde været meget flittig i det sidste; de meddelelser, jeg mottok fra Baker Street, var både få og kortfattede uten nogensomhelst bemerkninger om de oplysninger, som jeg havde sendt, og næsten ikke en hentydning til mit hverv. Han er sikkert fuldstændig optat av injurieprocessen. Men denne nye omstændighed må bestemt vække hans opmerksomhed og fornye hans interesse. Jeg ønsker bare at han var her.

17de oktober: I hele dag har regnet strømmet ned, raslet i efeuen og dryppet fra taket. Jeg måtte tænke på den rømte fange, som var uten ly ute på den kolde, uhyggelige mo. Stakkars menneske! Hvilke forbrydelser han end har begåt, har han dog også måttet bøte hårdt for dem. Og siden måtte jeg tænke på den anden — ansigtet i vognen, skikkelsen mot månen. Var han også ute i denne syndflod — den hemmelighedsfulde vakt, den mørkets mand?

Om ettermiddagen tok jeg min regnkappe på og vandret langt ut på den opbløtte mo. Regnet pisket mig i ansigtet, og vinden hvinte i mine øren. Gud hjælpe dem, som er ute på den store myr nu; selv det faste land er blit et morads. Jeg fandt den sorte klippekam, hvor jeg havde set den ensomme skikkelse, og fra dens taggete top kunde jeg nu selv se utover de dystre strækninger nedenunder. Regnbyger drev over den rødbrune flate, og tunge, blyfarvede skyer hang lavt over landskabet eller bugtet sig i grå ringe om de fantastiske høidedrag.

I en åpning tilvenstre, halvt skjult av tåken, hævet sig i det fjerne over trærne de to tynde tårne på Baskerville herregård. Det var det eneste vidnesbyrd om menneskelig liv, som jeg kunde opdage, med undtagelse av de forhistoriske hytter, som lå tæt strødd utover høideskrenterne. Derimot var der intet spor at se efter den sælsomme skikkelse, som jeg havde set på dette sted to nætter før.

Da jeg gik tilbake, blev jeg indhentet av doktor Mortimer, som kom kjørende i sin gig ad en dårlig vei fra en liten gård Foulmine i utkanten av moen. Han havde været meget opmerksom mot os, og der er neppe gåt en dag, uten at han har været på Baskerville herregård for at høre om vort befindende. Han vilde endelig, at jeg skulde ta plads ved siden av ham, og kjørte mig hjem. Han var meget bedrøvet over, at hans hund var forsvundet. Den var sprunget ut på moen og var siden ikke kommet tilbake. Jeg trøstet ham, så godt jeg kunde, men jeg måtte tænke på hesten i Grimpenmyren og har ikke synderlig håb om, at han vil få se sin hund igjen.

“Jeg antar, doktor Mortimer,” sa jeg, medens vi skranglet frem over den dårlige vei, “at der ikke findes mange mennesker her omkring, som De ikke kjender.”

“Jeg kjender dem alle, antar jeg.”

“Kan De sige mig, om der findes nogen kvinde, hvis forbokstaver er L. L.?”

Han tænkte sig om en stund.

“Nei,” sa han. “Her findes nogen tatere og arbeidsfolk, som jeg ikke kjender, men blandt forpagterne eller de konditonerte familier findes der ikke nogen, hvis navne begynder med disse bokstaver. Jo, vent litt,” vedblev han efter en stunds forløp. “Laura Lyons — hendes forbokstaver er jo L. L. —, men hun bor i Coombe Tracey.”

“Hvem er det?” spurte jeg.

“Hun er datter av Frankland.”

“Hvad? Den gamle Frankland?”

“Javist. Hun blev gift med en kunstner ved navn Lyons, som var her ute på moen for at ta skisser. Det viste sig siden, at det var en dårlig kar, og det endte med, at han forlot hende. Efter hvad jeg har hørt, kan skylden dog ikke bare tillægges den ene part. Hendes far vilde ikke ha noget mere med hende at gjøre, fordi hun havde giftet sig uten hans samtykke, og sandsynligvis vel også av andre grunde. Så mellem den gamle og den unge synder havde den unge kvinde det derfor rigtig ondt.”

“Hvordan har hun det nu?”

“Jeg antar, at gamle Frankland gir hende nogen understøttelse, men meget kan det ikke blive, for hans egne affærer står temmelig dårlig. Men hvor meget hun end havde fortjent det, kunde man ikke la hende gå helt i hundene. Hendes historie blev kjendt, og forskjellige av de herboende gjorde noget for at sikre hende et hæderlig underhold. Stapleton og sir Charles gjorde sit. Jeg bidrog også en smule selv. Meningen var at sætte hende i stand til at begynde med maskinskrivning.”

Han vilde vite, hvorfor jeg havde spurt, men det lykkedes mig at tilfredsstille hans nysgjerrighed uten at fortælle ham formeget. Vi har jo ingen grund til at indvie nogen i disse affærer. Imorgen vil jeg ta til Coombe Tracey, og kan jeg bare træffe denne fru Laura Lyons med det mindre gode rygte, vil vi være kommet et langt stykke på vei til at få opklaret et led i denne lange række mysterier.

Jeg måtte utvikle en slanges snildhed, og da Mortimers spørsmål begyndte at blive nærgående, spurte jeg ham som ganske tilfeldig, av hvilken type Franklands hjerneskal var. Siden var der på hele turen ikke tale om andet end skallevidenskab. Jeg har ikke været sammen med Sherlock Holmes i årevis for ingenting.

Der er foruten dette kun en ting, som fortjener at nævnes fra denne stormfulde uhyggelige dag. Det er min samtale med Barrymore, hvorved jeg skaffet mig endnu et godt kort på hånden, som kan utspilles, når tiden kommer.

Mortimer var blit hos os til middag, og han og sir Henry spilte kort efterpå. Barrymore bragte mig kaffe ind i biblioteket, hvor jeg benyttet anledningen til at stille ham en del spørsmål.

“Nu,” spurte jeg, “er Deres svoger tat bort, eller holder han sig fremdeles skjult derute?”

“Jeg vet ikke, doktor Watson. Jeg håber for Guds skyld, at han er tat bort, for os har han bare bragt i forlegenhed. Jeg har ikke hørt noget fra ham, siden jeg sidst satte ut mat til ham, og det er nu tre dage siden.”

“Så De ham da?”

“Nei, men maten var borte, da jeg næste gang kom den vei.”

“Han var der altså?”

“Man skulde tro det, hvis ikke den anden mand havde tat den.”

Jeg havde ført kaffekoppen halvt op til mine læber og stirret på Barrymore.

“De vet altså, at der er en anden mand?”

“Ja, der er en anden mand på moen.”

“Har De set ham?”

“Nei, hr. doktor.”

“Hvordan kan De da vite, at han er der?”

“Selden fortalte mig om ham for en ukes tid siden. Han skjuler sig også, men, såvidt jeg kan skjønne, er det ikke nogen rømt fange. Det er ikke noget hyggelig at vite dette, doktor Watson, jeg må sige, jeg liker det ikke.”

Han talte pludselig med lidenskabelig alvor.

“Hør her, Barrymore. Jeg har ingensomhelst interesse i dette uten for Deres herres skyld. Jeg er kun kommet hit for at stå ham bi. Sig mig nu likefrem, hvad er det, De ikke liker?”

Barrymore betænkte sig et øieblik, som om han angret sit utbrud eller fandt det vanskelig at finde ord for sine tanker.

“Alt dette, som foregår her,” svarte han tilslut og slog ut med hånden mot det regnfulde vindu, som vendte ut til moen. “Jeg vil sverge på, at her spilles falskt spil et eller andet sted og brygges på en eller anden ondskab. Jeg skulde blive meget glad, når jeg kunde se sir Henry på vei tilbake til London.”

“Men hvorfor er De så urolig?”

“Tænk på sir Charles' død! — Den var uhyggelig nok, trods alt der blev sagt av de folk, der foretok likskuet. Og lyden på moen om natten. Der findes ikke en mand, som vilde gå over den efter mørkets frembrud, om man betalte ham aldrig så meget for det. Og denne fremmede, som nu ligger skjult derute og lurer og venter! Hvad venter han på? Hvad skal det betyde? Det betyder ikke noget godt for nogen av navnet Baskerville, og jeg vil blive meget glad, når sir Henrys nye tjenerpersonale kan overta Baskerville herregård, og jeg kan komme ut av det altsammen.”

“Men kan De fortælle mig noget om denne fremmede?” spurte jeg. “Hvad sa Selden? Visste han, hvor han skjulte sig, eller hvad han gjorde?”

“Han havde set ham et par gange, men han er yderst forsigtig og røber sig ikke. Først trodde han, at det var en politimand, men han fandt snart ut, at der var noget eget ved ham. Det var en dannet mand, såvidt han kunde forstå, men han kunde ikke finde ut, hvad han gjorde.”

“Men hvor sa han, at han holdt til?”

“I de gamle huse på høideskrenten — stenhytterne, hvor folk bodde i gamle dage.”

“Men hvor fik han mat fra?”

“Selden havde fundet ut, at han har en gut, som bringer alt, han behøver. Han går vist til Coombe Tracey og henter det.”

“Godt, Barrymore. Vi må tale mere sammen herom senere.”

Da Barrymore var gåt, gik jeg over til det mørke vindu og stirret gjennem ruten ut på de drivende skyer og trærne, hvis kroner svinget frem og tilbake i vinden. Det er en uhyggelig aften inde, og hvad må den ikke så være i en stenhytte ute på moen? Hvilket lidenskabelig hat kan drive et menneske til at ligge og lure på et sådant sted på en sådan tid? Hvilket mål kan han ha sat sig, som nødvendiggjør slikt? I den hytte på moen synes kjernen at måtte findes i den gåte, som nu har pint mig så længe. Jeg lover, at der skal ikke gå en dag til, før jeg har gjort alt, som står i menneskelig magt, for at trænge tilbunds i denne hemmelighed.

Ellevte kapitel.

Manden på klippekammen.

Det utdrag af min dagbog, som dannet indholdet av foregående kapitel, har bragt min fortælling frem til den 18de oktober, et tidspunkt, da disse merkelige begivenheder begyndte at utvikle sig meget raskt mot deres forfærdelige avslutning. De nærmeste dages hændelser er uutslettelig præget i min erindring, og jeg kan fortælle dem uten at ty til de optegnelser, jeg samtidig gjorde.

Jeg begynder med dagen efter, at jeg havde konstatert to kjendsgjerninger, som var av stor vigtighed — den ene, at fru Laura Lyons fra Coombe Tracey havde skrevet til sir Charles Baskerville og sat ham stævne netop på det sted og til den tid, da han fandt sin død — den anden, at manden, som lå på lur ute på moen, holdt til i de gamle stenhytter derute.

Da, jeg havde slåt fast disse to kjendsgjerninger, følte jeg med mig selv, at enten måtte min fornuft eller mit mod svigte mig, hvis jeg nu ikke skulde kunne bringe mere lys i saken.

Jeg havde ingen anledning til at fortælle sir Henry, hvad jeg havde fåt vite om fru Lyons aftenen før. Doktor Mortimer blev nemlig hos os og spilte kort med ham til sent på aftenen. Ved frokostbordet meddelte jeg ham min opdagelse og spurte, om han vilde ledsage mig til Coombe Tracey. Først var han meget ivrig for at blive med, men efter nærmere overveielse fandt vi begge, at utbyttet måske vilde blive bedre, hvis jeg reiste alene derhen.

Jo mere formel visitten var, jo mindre oplysninger fik vi måske. Sir Henry blev derfor hjemme, og jeg tok avsted alene, men jeg forlot ham ikke med ganske god samvittighed.

Da jeg nådde Coombe Tracey, lot jeg Perkins ta vare på hestene og begyndte selv at søke at få greie på den dame, som jeg skulde besøke, og der var ingen vanskelighed at finde hendes bolig.

Hun bodde midt i byen og meget smukt. En pike viste mig uten ophævelser like ind i stuen.

Ved min indtrædelse reiste en dame, der sat foran en Remington-skrivemaskine, sig op og bød mig velkommen med et indtagende smil.

Dette forsvandt imidlertid, da hun forstod, at jeg var hende fremmed. Hun satte sig ned igjen og spurte mig, hvad jeg ønsket.

Det første indtryk av fru Lyons var, at hun var en usedvanlig skjønhed.

Hendes øine og hår var av samme rike, nøttebrune farve; kinderne var sterkt fregnede, men deres sjeldne rødme mindet om svovlrosens skjær. Det første indtryk var beundring. Men det næste var kritik. Der var noget iveien med ansigtet, noget grovt i uttrykket, en viss hårdhed i blikket og noget vekt ved munden, som skjæmte helhedsindtrykket. I øieblikket var jeg mig alene bevisst, at jeg stod overfor en meget smuk dame, og at hun havde spurt mig om grunden til mit besøk. Først nu gik det op for mig, hvor yderst vanskelig mit hverv var.

“Jeg har den fornøielse at kjende Deres far,” sa jeg.

Det var en klodset indledning, og hun lot mig forstå det.

“Min far og jeg har ingenting med hinanden at gjøre,” sa hun. “Jeg skylder ham ikke noget, og hans venner er ikke mine. Havde ikke sir Charles været og enkelte andre mennesker med hjertelag, vilde jeg været død av sult, uten at min far havde bekymret sig om det.”

“Jeg er kommet her for at tale med Dem om avdøde sir Charles Baskerville.”

Fregnerne trådte skarpere frem i fru Lyons ansigt.

“Hvad kan jeg meddele Dem om ham?” sa hun, medens hendes fingre spilte nervøst over skrivemaskinens tangenter.

“De kjendte ham, ikke sandt?”

“Jeg har allerede sagt, at han var meget god mot mig, og jeg skylder ham meget. Når jeg nu kan underholde mig selv, skyldes det for en væsentlig del den interesse, han viste mig i min ulykkelige stilling.”

“Vekslet De nogensinde breve med ham?”

Hun så raskt op med et misfornøiet glimt i sine nøttebrune øine.

“Hvad er hensigten med disse spørsmål?” spurte hun skarpt.

“Hensigten er at undgå en offentlig skandale. Det er bedre, at jeg spørger Dem, end at saken skulde behandles uten vor kontrol.”

Hun taug; hendes ansigt var meget blekt. Endelig så hun op med noget på engang likeglad og utfordrende i sit uttryk.

“Godt, jeg skal svare,” sa hun. “Hvad er det, De vil spørge mig om?”

“Vekslet De nogensinde breve med sir Charles?”

“Jeg skrev vistnok til ham et par gange for at takke ham for hans taktfuldhed og ædelmodighed.”

“Husker De, når disse breve blev skrevet?”

“Nei.”

“Har De nogensinde talt med ham?”

“Ja, et par gange, når han var i Coombe Tracey. Han var forresten meget reservert og foretrak at gjøre godt i stilhed.”

“Men når De så ham så sjelden og skrev så sjelden, hvordan kunde han da kjende Deres forhold, så han kunde hjælpe Dem, som De siger, at han har gjort?”

På dette spørsmål havde hun straks svar på rede hånd.

“Der var en del mænd, som kjendte min ulykkelige skjæbne og slog sig sammen om at hjælpe mig. Den ene av disse var Stapleton, en nabo og nær ven av sir Charles Baskerville. Han var ualmindelig snild, og det var gjennem ham, at sir Charles lærte mine forhold at kjende.”

Jeg visste fra før, at sir Charles ved forskjellige anledninger havde benyttet Stapleton som mellemmand ved sin godgjørenhed, og jeg fandt derfor fru Lyons forklaring meget troværdig.

“Skrev De nogensinde til sir Charles og bad ham møte Dem?” fortsatte jeg.

Fru Lyons rødmet og svarte fornærmet:

“Dette er virkelig et høist merkelig spørsmål.”

“Det gjør mig meget ondt, fru Lyons, men jeg må gjenta det.”

“Jeg kan kun svare — naturligvis ikke.”

“Ikke samme dag, sir Charles døde?”

Rødmen vek i samme øieblik fra hendes ansigt. Hun var med ett blit blek som et lik. Hendes tørre læber kunde ikke fremstamme det “nei”, som jeg snarere så end hørte.

“Deres hukommelse må visselig svigte Dem,” sa jeg. “Jeg vil endog kunne gjengi en sætning av Deres brev for Dem. Den lød: “Kjære, vær så god at brænde dette brev, så sandt De er en gentleman, og vær ved porten kl 10”.”

Det så ut, som om hun skulde besvime, men i næste øieblik opbød hun sin yderste kraft og blev atter herre over sig selv.

“Gives der da virkelig ikke noget sådant som en gentleman,” hvisket hun.

“De gjør sir Charles uret. Han brændte brevet. Men undertiden kan et brev læses, også efterat det er brændt. De indrømmer altså nu, at De skrev det?”

“Ja,” svarte hun og gav sin ophidsede stemning luft i en strøm av ord. “Ja, jeg skrev det. Hvorfor skulde jeg negte det? Jeg har ingen grund til at skamme mig over det. Jeg vilde ha ham til at hjælpe mig. Jeg trodde, at hvis jeg kunde få en samtale med ham, vilde han gjøre det. Derfor bad jeg ham møte mig.”

“Men hvorfor på en sådan tid?”

“Fordi jeg netop havde fåt vite, at han skulde reise til London næste dag og vilde blive borte i måneder. Der var særegne forhold, som gjorde, at jeg ikke kunde komme dit tidligere.”

“Men hvorfor valgte De et møte i haven? Hvorfor gik De ikke til hans hjem?”

“Synes De, en dame kan gå alene til en ugift mands hjem på en sådan tid?”

“Hvad hændte der så, da De kom dit?”

“Jeg gik aldrig dit.”

“Fru Lyons!”

“Nei, jeg sverger Dem til ved alt, som er mig hellig. Jeg gik aldrig dit. Der kom noget i veien.”

“Hvad da?”

“Det er en privat sak. Det kan jeg ikke fortælle.”

“Men De tilstår altså, at De havde sat sir Charles stævne til den samme tid og på det samme sted, hvor han fandt sin død, men De negter, at De indfandt Dem selv?”

“Ja.”

Jeg krydseksaminerte hende atter og atter, men jeg kunde ikke komme videre med hende end til dette punkt.

“Fru Lyons,” sa jeg, da jeg reiste mig efter denne lange og litet tilfredsstillende samtale, “De har tat et meget stort ansvar på Dem og stiller Dem selv i en meget uheldig stilling, når De ikke vil fortælle åpent og fuldt ut alt, De vet. Hvis jeg er nødsaget til at påkalde politiets hjælp, må De indse, hvor sterkt De er kompromittert. Når De er ganske uskyldig, hvorfor negtet De da først, at De havde skrevet til sir Charles Baskerville den dag?”

“Fordi jeg var bange for, at det vilde blive lagt ut på en falsk måte, og at jeg vilde blive indblandet i en skandale.”

“Men hvorfor bad De så indtrængende om, at sir Charles Baskerville skulde ødelægge Deres brev?”

“Når De har læst brevet, må De forstå det.”

“Jeg sa ikke, at jeg har læst hele brevet.”

“De citerte jo noget av det.”

“Jeg citerte efterskriften. Brevet var, som jeg sa, blit brændt, og det var ikke længer læselig. Nu spørger jeg Dem igjen, hvorfor De så indtrængende bad om, at sir Charles skulde ødelægge dette brev, som han mottog på sin dødsdag?”

“Det er en fuldstændig privat sak.”

“Så meget større grund har De til at undgå en offentlig undersøkelse.”

“Jeg skal da fortælle det. Hvis De har hørt noget om mit ulykkelige liv, vil De vite, at jeg blev meget tidlig gift og meget snart kom til at angre det.”

“Jeg har hørt så vidt.”

“Mit liv har været en uavbrutt forfølgelse av en mand, som jeg avskyr. Han har loven på sin side, og hver dag kan jeg stå overfor den mulighed, at han vil tvinge mig til at leve med sig. Dengang jeg skrev dette brev til sir Charles Baskerville, havde jeg fåt vite, at der var en mulighed for at gjenvinde min frihed, hvis jeg kunde skaffe en sum penge. Det var for mig alt — sjælefred, lykke, selvagtelse — alt. Jeg kjendte sir Charles Baskervilles ædelmodighed, og jeg tænkte, at hvis han fik høre min historie fra mine egne læber, vilde han hjælpe mig.”

“Hvorfor gik De da ikke?”

“Fordi jeg i mellemtiden fik hjælp fra en anden kant.”

“Hvorfor skrev De da ikke til sir Charles og forklarte ham dette?”

“Jeg vilde også ha gjort det, hvis jeg ikke havde set av aviserne næste morgen, at han var død.”

Der var virkelig sammenhæng i hendes fremstilling, og alle mine spørsmål kunde ikke rokke den. Jeg havde ikke andet at gjøre end at søke at finde ut, om hun virkelig havde tat skridt til at få skilsmisse fra sin mand på eller omkring det tidspunkt, da den sørgelige tildragelse fandt sted.

Det var usandsynlig, at hun vilde vove at sige, at hun ikke havde været ved Baskerville herregård, hvis hun virkelig havde været der, for hun måtte ha kjørt dit, og hun kunde ikke vendt tilbake til Coombe Tracey før tidlig på morgensiden. En sådan tur kunde ikke være holdt hemmelig. Det var derfor sandsynligst, at hun havde talt sandt eller ialfald delvis sandt.

Jeg var ikke kommet målet nærmere og vendte skuffet tilbake. Atter havde jeg støtt hodet mot denne mur, som syntes at krydse hvert spor, som jeg prøvet at følge for at komme til målet for min sendelse.

Dog — jo mere jeg tænkte på fru Lyons' ansigt og hendes optræden, jo sterkere følte jeg, at der var noget, som hun fordulgte for mig. Hvorfor skulde hun blive så blek? Hvorfor skulde hun vægre sig for enhver tilståelse, indtil den blev hende avtvunget? Hvorfor skulde hun ha været så forbeholden, dengang ulykken fandt sted? Grunden hertil kunde ikke være så uskyldig, som hun vilde ha mig til at tro. Men for øieblikket kunde jeg ikke komme videre i denne retning, men måtte vende tilbake til det andet spor, som måtte søkes mellem stenhytterne på moen.

At søke mellem stenhytterne var noget ubestemt. Det forstod jeg, da jeg kjørte tilbake og la merke til, hvorledes høi efter høi bar spor efter forhistoriske mennesker. Barrymore havde blot angit, at den fremmede holdt til i en av disse forlatte hytter, og mange hundreder av dem findes spredt vidt og bredt utover moen. Men jeg havde jo min egen erfaring til retledning. Jeg havde set manden selv på klippekammen. Denne måtte således blive midtpunktet for mine undersøkelser. Derfra måtte jeg undersøke hver eneste hytte på hele moen, indtil jeg traf på den rette.

Hvis den fremmede fandtes i en av dem, skulde jeg få ut av ham, om det så gjaldt ved hjælp av en revolver, hvem han var, og hvorfor han havde fulgt os så længe i hælene. Han kunde nok slippe fra os i Regent Street, men det vilde ikke være så let for ham her på den ensomme mo. Men fandt jeg hytten, og den fremmede ikke var der, måtte jeg blive der, indtil han kom tilbake, hvor længe jeg så end måtte vente. Holmes havde tapt hans spor i London. Det vilde virkelig blive en triumf for mig, hvis jeg kunde fakke ham, når min mester ikke havde magtet det.

Lykken havde atter og atter været mot os under denne undersøkelse, men nu stod den tilslut mig bi. Og denne gode lykkes budbringer var ingen anden end Frankland, som med sit grå skjeg og røde ansigt stod utenfor sin haveport, der førte ut til landeveien, ad hvilken jeg kom.

“Goddag, doktor Watson,” ropte han i usedvanlig godt humør, “De må sandelig la Deres heste hvile sig litt. Kom ind og ta Dem et glas vin og ønsk mig tillykke.”

Mine følelser mot ham var langt fra venlige, efter hvad jeg havde hørt om hans opførsel mot datteren, men jeg vilde gjerne ha sendt Perkins og vognen hjem, og leiligheden var god. Jeg steg ut og lot sir Henry hilse, at jeg vilde komme over til middag. Jeg fulgte derpå med Frankland ind i spisestuen.

“Det er en vigtig dag for mig, doktor Watson, en av de bedste i mit liv,” utbrøt han med mange grimaser. “Jeg har fåt bragt to ting på det rene. Jeg skal lære folk på disse kanter, at lov er lov, og at der er en mand, som ikke er bange for at påkalde lovens hjælp. Jeg har fåt slåt fast, at folk har ret til vei tvers gjennem Middletons park, kun hundrede meter fra hans egen gatedør. Hvad siger De til det? Vi skal lære disse storkarer, at de ikke kan trampe på den menige mands rettigheder. Desuten har jeg fåt stængt skogen, hvor folk fra Fernworthy pleiet at holde til og more sig. Disse forbandede mennesker indbilder sig vist, at der ingen eiendomsret er; de mener, at de kan sværme om, hvor de finder for godt, med sine flasker og sit papir. Begge saker er nu pådømt, doktor Watson, og begge er faldt ut til gunst for mig. Jeg har ikke havt en slik dag, siden jeg fik dømt John Morland for ulovlig indtrængen på anden mands eiendom, skjønt han jaget på egen mark.”

“Hvordan ialverden kunde De få gjort det?”

“Det bør De læse! Det er umaken værd at læse. Saken Frankland mot Morland. Den kostet mig to hundrede pund, men vandt den gjorde jeg.”

“Havde De nogen nytte av det?”

“Nei, aldeles ikke. Jeg er stolt av, at jeg ikke havde nogen personlig interesse i saken. Jeg handler udelukkende under følelsen av min pligt mot samfundet. Jeg har ingen tvil om, at folk her i Fernworthy vil brænde mig in effigie inat. Jeg sa til politiet, sidst de gjorde det, at der måtte sættes en stopper for slike stygge optrin. Men politiet her på landet er i en skandaløs forfatning; det har ikke ydet mig den beskyttelse, som jeg kunde forlange. Saken Frankland mot Regina vil henlede publikums opmerksomhed på dette forhold. Jeg sa dem, at de nok vilde få grund til at angre sin opførsel mot mig, og mine ord er allerede gåt i opfyldelse.”

“Hvorledes det?” spurte jeg.

Den gamle mand antok en meget vidende mine.

“Jo, jeg kunde fortælle dem, hvad de holder på at dø av nysgjerrighed efter at få vite. Men intet kunde bevæge mig til at hjælpe de slyngler på nogensomhelst måte.”

Jeg havde længe søkt et eller andet påskud for at blive fri for hans snak, men nu fik jeg lyst til at høre mere. Jeg havde set nok av den gamle synders stivsindede karakter til at forstå, at ethvert tegn på interesse vilde være det sikreste middel til at stanse hans fortrolige meddelelser.

“En eller anden krypskytterhistorie formodentlig,” sa jeg så likegyldig som mulig.

“Ha, ha, hr. doktor, det er nok noget meget vigtigere end som så! Hvad siger De om fangen på moen?”

Det kvak i mig.

“De vil vel ikke sige, at De vet, hvor han er?” sa jeg.

“Jeg vet kanske ikke netop på en prik, hvor han er, men jeg er ganske sikker på, at jeg kunde hjælpe politiet til at få tak i ham. Har det aldrig slåt Dem, at hvis man vil opdage, hvor han er, må man finde ut, hvor han får sin mat fra? Så kan man følge sporet videre.”

Han begyndte at nærme sig sandheden på en høist uhyggelig måte.

“Naturligvis,” svarte jeg; “men hvordan vet De, at han er på moen?”

“Jeg vet det, fordi jeg med mine egne øine har set den, som bringer ham mat.”

Jeg begyndte at blive urolig for Barrymore. Det var en alvorlig sak at være i denne ondskabsfulde stivnakkes vold. Men hans næste bemerkning tok en tung byrde fra mit sind.

“De vil nok blive forundret, når De hører, at et barn bringer ham mat. Jeg kan hver dag se det gjennem min kikkert, som jeg har oppe på mit tak. Barnet kommer gående ad den samme sti bestandig på den samme tid, og hvem skulde det vel gå til uten til fangen?”

Her var jeg virkelig heldig! Men jeg lot, som om det ikke interesserte mig det mindste. Et barn! Barrymore havde fortalt, at vor ukjendte mand blev skaffet det nødvendige av en gut. Frankland var kommet på spor efter ham, ikke efter den rømte fange. Kunde jeg få ham til at meddele, hvad han visste, vilde det spare mig en lang og besværlig undersøkelse. Men jeg vilde åbenbart komme længst med mistro og likegyldighed.

“Jeg vilde finde det høist sandsynligere, at det var søn av en av sauegjæterne, som bærer middagsmat til sin far.”

Det mindste tegn til motsigelse bragte den gamle selvhersker i fyr og flamme. Hans øine lyste ondskabsfuldt mot mig, og hans grå bakkenbarter strittet som veirhårene på en opirret kat.

“Ser De den sorte klippekam derborte?” ropte han og pekte utover den vidtstrakte mo. “Ser De den lave høi nedenunder med tornebuskene? Det er den mest stenete plet av hele moen. Er det et sted, hvor en gjæter vilde slå sig ned? Deres mening er så urimelig som vel mulig.”

Jeg svarte spakt, at jeg havde talt uten at kjende alle de nærmere omstændigheder. Han likte, at jeg gav mig så let, og vedblev med sin fortrolighed.

“Jeg har virkelig gode grunde for min mening. Jeg har set gutten atter og atter med knyttet. Hver dag og ofte to gange om dagen har jeg — men vent et øieblik, doktor Watson, tar jeg feil, eller er der ikke netop nu noget, som bevæger sig på skråningen derborte?”

Det var langt borte, men jeg kunde klart se en liten mørk plet mot det grønne og grå.

“Kom her, kom!” ropte Frankland og styrtet op ad trappen, der førte ovenpå. “Nu kan De se med Deres egne øine og dømme selv.”

Den vældige kikkert stod på et stillas på det flate hustak.

Frankland satte øiet ind til den og ropte fornøiet:

“Skynd Dem, doktor Watson, skynd Dem, før han forsvinder!”

Jo, der var han. Det var sikkert nok, at det var den lille gut med knyttet hængende over skulderen, som slæpte sig op over høien. Da han var kommet op på toppen, kunde jeg et øieblik se den pjaltete skikkelse tegne sig skarpt mot den blå himmel. Han så sig rundt med et flygtig og stjålent blik som en, der er bange for at blive forfulgt.

Så forsvandt han på den anden side av høien.

“Nu, havde jeg ret?”

“Jo ganske sikkert. Det er nok en gut, som later til at ha et hemmelig erende.”

“Og hvad det erende er, måtte selv en landsbykonstabel kunne gjette. Men ikke et eneste ord skal de høre fra mig, og De må også forpligte Dem til ikke at røbe noget., doktor Watson. Ikke et eneste ord, forstår De?”

“Som De ønsker.”

“De har behandlet mig skammelig. Når de nærmere omstændigheder blir kjendt i saken Frankland mot Regina, tænker jeg, der vil gå en indignationens bølge over hele landet. Ingenting kunde allikevel bevæge mig til at hjælpe politiet på nogen måte. For det kunde disse slyngler gjerne ha brændt mig selv istedenfor mit billede. Men De vil da ikke gå? De må hjælpe mig at tømme en flaske i anledning av dagen.”

Men jeg motstod alle hans opfordringer, og det lykkedes mig at overtale ham til ikke at følge mig hjem, hvilket han først havde tænkt at gjøre.

Jeg fulgte veien, så længe han kunde se mig; derpå tok jeg tvers over moen og la kursen mot den stenete høide, som den lille gut var forsvundet bakom. Alting gik nu, som jeg bedst kunde ønske det, og jeg lovet mig selv, at jeg ikke ved mangel på energi eller utholdenhed skulde forspilde den chance, som min gode skjæbne havde lagt i min vei.

Solen holdt allerede på at gå ned, da jeg nådde toppen av høien, og de lange skråninger under mig lå gyldengrønne på den ene side og grå på den anden. I synsranden lå et lag av dis, hvorav de fantastiske former av Belliver og Vixen klippekammer raket op. Ikke en lyd hørtes, intet bevæget sig i det vide rum. En stor grå fugl fløi høit gjennem luften. Den og jeg syntes at være de eneste levende væsener mellem den vældige himmelhvæiving og ødet under. Det golde landskab, følelsen av ensomhed, det hemmelighedsfulde og hastverket i mit forehavende fyldte mig med en ildevarslende, gysende fornemmelse.

Gutten kunde nu ikke sees nogetsteds. Men nedenunder mig i en sænkning mellem høiene lå en kreds av de gamle stenhytter, og midt inde mellem dem lå der en, som havde såvidt tilbake av taket, at det kunde yde nogen beskyttelse mot veiret. Hjertet hoppet i mit bryst, da jeg opdaget den. Dette måtte være den hule, hvori den fremmede holdt til. Endelig stod jeg på tærskelen til hans skjulested; hans hemmelighed var inden min rækkevidde.

Jeg nærmet mig stenhytten med samme forsigtighed som Stapleton, når han med sit net listet sig over en sommerfugl, som havde slåt sig ned, og jeg kunde straks til min glæde se, at den virkelig havde været benyttet til bolig. En smal sti, som næsten ikke kunde sees, førte mellem stenblokkene frem til den forfaldne åpning, der gjorde tjeneste som dør.

Indenfor hørtes ikke en lyd. Den ukjendte mand lå gjerne på lur derinde, eller kanske listet han sig om på moen. Mine nerver dirret av spænding ved følelsen av det eventyrlige i stillingen.

Jeg kastet cigaretten fra mig, grep fast om revolveren, gik raskt hen til døren og kikket ind.

Hytten var tom, men der var tegn nok, som viste, at jeg ikke var på feilagtig spor. Det var sikkert nok, at det var her, manden holdt til:

Et par tepper, rullet ind i en regnkappe, lå på den samme stenhelle, hvorpå det forhistoriske menneske engang havde sovet. På et primitivt ildsted såes aske efter ild. Ved siden derav stod en del kokeredskaber og et spand halvfuldt av vand.

En haug tomme blikbokser viste, at hytten havde været bebodd i nogen tid, og da mine øine havde vænnet sig bedre til det vekslende lys. opdaget jeg i en krok en pande og en halvfuld flaske med brændevin. En flat sten midt i hytten tjente som bord, og på dette lå et litet knytte, utvilsomt det samme, som jeg gjennem kikkerten havde set den lille gut bære på skulderen. Det indeholdt et brød, en boks med hermetisk nedlagt tunge og to bokser med syltede ferskener.

Da jeg havde lagt knyttet på sin plads igjen, efter at ha undersøkt dets indhold, blev jeg yderlig spændt, da jeg så, at der ved siden av knyttet lå en beskrevet papirlap.

Jeg tok den straks op og læste følgende, som var klodset nedrablet med en blyant:

“Doktor Watson er reist til Coombe Tracey.”

Jeg blev stående et øieblik med papiret i hånden, medens jeg søkte at finde ut, hvad meningen med denne korte melding kunde være.

Det var altså mig og ikke sir Henry, som blev bevogtet av denne mand. Han havde ikke fulgt mig selv, men han havde latt en anden — den lille gut kanske — passe på mig, og dette var hans melding. Sandsynligvis havde jeg ikke rørt mig av stedet, siden jeg kom hit på moen, uten at det var iagttat og meldt. Jeg havde stadig denne følelse av en usynlig magt, et fint net, som med usedvanlig dygtighed og sluhed blev trukket omkring os. Men det blev gjort så fint, at en først i aller yderste øieblik selv merket, at en var indviklet i maskerne.

Når jeg havde fundet én melding, kunde der vel kanske findes flere slike. Jeg undersøkte hytten. Men der var ikke et spor at opdage av nogetsomhelst sådant; heller ikke kunde jeg finde noget, som kunde gi mig en mening om, hvad slags menneske det var, som levet på dette merkelige sted, og hvorfor han gjorde det. Det eneste, jeg kunde slutte mig til, var, at han måtte leve et meget spartansk liv og bryde sig litet om livets hygge og velvære. Når jeg tænkte på det voldsomme regnveir, man ofte havde her, og så det åpne tak, forstod jeg, hvor sterkt og urokkelig det forsæt måtte være, som havde kunnet holde ham på dette ugjestmilde sted. Var han fiende, eller var han måske vor beskyttende engel? Jeg lovet mig selv, at jeg ikke vilde forlate hytten, før jeg havde bragt dette på det rene.

Solen utenfor var kommet lavt på himmelen, og den vestlige himmelrand strålte i purpur og guld. Gjenskinnet kastedes tilbake i røde flaker fra Grimpenmyrens småpytter i det fjerne. Man kunde se de to tårne på Baskerville herregård, og røkbanker viste langt ute, hvor landsbyen Grimpen lå. Mellem de to lå Stapletons hus bak høidedraget.

Alt var mildt, bløtt og fredelig i den gyldne lysning fra solnedgangen. Men skjønt jeg så al denne skjønhed, følte min sjæl dog ikke noget av naturens fred, men bævet i ubestemte anelser for det møte, som hvert øieblik måtte bringe nærmere. Med spændte nerver, men fast og bestemt i mit forsæt, sat jeg i hyttens mørke bakgrund og ventet tålmodig på, at dens indehaver skulde komme.

Endelig hørte jeg ham. Langt borte lød fotslagene på stengrunden, de kom nærmere og nærmere.

Jeg trak mig tilbake i den mørkeste krok med revolveren i halvspænd; jeg besluttet ikke at røbe mig selv, før jeg havde havt leilighed til at se noget av den fremmede. Der blev en lang pause, som viste, at han var stanset. Så begyndte atter fottrinene at nærme sig, og en skygge faldt ind gjennem hyttens åpning.

“For en deilig aften, min kjære Watson,” sa en velkjendt stemme. “Jeg tænker, De vil ha det bedre herute end inde i hytten.”

Tolvte kapitel.

Dødsfaldet på moen.

For et øieblik eller to blev jeg sittende åndeløs. Jeg kunde ikke tro mine egne øren.

Endelig kom jeg dog til mig selv og kunde tale. Det var, som om en knugende byrde av ansvar var tat fra mig. Denne kolde, skarpe stemme med dens ironiske klang kunde bare tilhøre et eneste menneske i verden.

“Holmes!” utbrøt jeg.

“Kom ut,” sa han, “men vær endelig forsigtig med revolveren.”

Da jeg kom ut, sat han på en sten like utenfor. Hans grå øine spilte av munterhed, da han så mit forbausede utseende. Han var tynd og medtat, men like kvik og agtpågiven som sedvanlig. Det glatrakede ansigt var brunet av solen og veirbitt av vinden. I sin lette sommerdragt lignet han en anden turist, og med den katteagtige trang til personlig properhed, som var en av hans karakteristiske egenskaber, havde han sørget for, at hans hud var likeså velpleiet og hans skjortebryst likeså fuldkomment, som om han havde været i Baker Street.

“Jeg har aldrig i mit liv været så glad over at møte nogen,” sa jeg og rystet hans hånd.

“Eller mere overrasket, hvad?”

“Ja, jeg må indrømme, at jeg er det.”

“Overraskelsen var ikke bare på Deres side, kan jeg forsikre Dem. Jeg havde ingen anelse om, at De havde opdaget mit opholdssted for anledningen, endnu mindre om, at De var derinde, før jeg var kommet et snes skridt fra indgangen.”

“Mine fotspor formentlig?”

“Nei, Watson. Jeg er bange for, at jeg ikke kunde påta mig at gjenkjende Deres fotspor blandt alverdens. Men hvis De virkelig for alvor vil vildlede mig, må De kjøpe Deres tobak et andet sted. Når jeg ser en cigaretstump merket Bradley, Oxford Street, vet jeg straks, at min ven Watson er i nærheden. Den ligger der ved siden av stien. De kastet den vel fra Dem i det yderste øieblik, da De stormet ind i den tomme hytte?”

“Netop.”

“Jeg tænkte også det. Og da jeg kjendte Deres beundringsværdige utholdenhet, var jeg sikker på, at De sat her med en revolver i hånden og ventet på, at hulens indvåner skulde komme tilbake. De trodde altså, at jeg var forbryderen?”

“Jeg visste ikke, hvem De var, men jeg var fast besluttet på at finde det ut.”

“Udmerket, Watson! Men hvorledes opdaget De, at jeg var her? De så mig måske den nat, De var ute på jagt efter den rømte fange, da jeg var så uforsigtig at stille mig med den opgående måne like i ryggen.”

“Ja, jeg så Dem dengang.”

“Og siden har De vel ransaket alle hytterne, indtil De kom hit?”

“Nei. Deres gut var blit lagt merke til, og det førte mig på sporet.”

“Den gamle herre med kikkerten formodentlig. Jeg kunde ikke forstå, hvad det var, da jeg første gang så lyset blinke i kikkertens linse.”

Han reiste sig og kastet et blik ind i hytten.

“Jeg ser, at Cartwright har bragt mig litt ny forsyning. Men hvad betyr denne seddel? De har altså været i Coombe Tracey?”

“Ja.”

“For at træffe fru Laura Lyons?

“Netop.”

“Vi har åbenbart drevet vore undersøkelser ganske paralelt. Når vi slår vore resultater sammen, tænker jeg, vi skal komme til fuld klarhed i saken.”

“Jeg er hjertelig glad over, at De er her. Hemmelighedsfuldheden ved denne sak og ansvaret begyndte at blive mere, end mine nerver kunde tåle. Men i alverdens navn, hvorledes kom De hit, og hvad har De gjort her? Jeg trodde, at De var i Baker Street og var fuldt optat av injuriesaken.”

“Det var netop det, jeg ønsket, De skulde tro.”

“De bruker mig, men De stoler altså ikke på mig,” svarte jeg litt bittert. “Jeg trodde, at jeg havde fortjent noget bedre av Dem, Holmes.”

“Min kjære ven, De har været til uvurderlig nytte for mig i denne som i så mange andre saker. De må undskylde, om det kan se ut, som om jeg havde ført Dem bak lyset. Det var virkelig for Deres egen skyld, at jeg gjorde det. Men da jeg forstod, hvilken fare De var utsat for, tok jeg her ned for selv at undersøke saken. Havde jeg været her sammen med sir Henry og Dem, er det klart, at jeg vilde ha set saken på samme måte som I, og min nærværelse vilde ha advaret vore meget farlige motstandere, så de vilde ha været på sin post. Men som det nu er, har jeg kunnet gjøre, hvad jeg muligens ikke havde kunnet, hvis jeg havde bodd på Baskerville herregård; jeg har kunnet vedblive at være en ubekjendt faktor i den hele sak, beredt til at kaste mig avgjørende ind i det kritiske øieblik.”

“Men hvorfor lot De mig ikke vite noget?”

“Om De havde fåt vite noget, kunde det kun ha hjulpet os til, at jeg blev røbet. De vilde havt noget at fortælle mig, eller De vilde, snild som De er, sørget for at sende mig et eller andet, og derved kunde vi ha løpet en stor fare. Jeg tok med mig Cartwright, De mindes gutten fra budkontoret. Han har skaffet mig det lille, jeg har havt nødig — litt mat og en ren snip. Hvad kan man mere ønske sig. Han stillet et par skarpe øine og et par kvikke ben til min rådighed, og begge dele har været av uvurderlig nytte.”

“Mine indberetninger har altså bare været rent bortkastet arbeide.”

Min stemme skalv ved tanken på den møie, men også stolthed, de havde skaffet mig, da jeg skrev dem.

Holmes tok en bunke papirer op av lommen.

“Her er Deres rapporter, min kjære Watson; De kan selv se, at de har været flittig benyttet. Jeg havde truffet en udmerket ordning, så de kun blev en dag forsinket på veien. Jeg må komplimentere Dem i høieste grad for den iver og kløkt, som De har vist i denne yderst vanskelige sak.”

Jeg havde endnu ikke helt overvundet indtrykket av det bedrag, som var øvet mot mig, men Holmes' varme ros satte mig atter i godt humør. Jeg følte også i mit hjerte, at han havde ret i, hvad han sa, og at det sikkerlig var bedst for opnåelsen av vort øiemed, at jeg ikke havde havt nogen kundskab om, at han befandt sig her på moen.

“Det er godt,” sa han, da han så skyggen svinde fra mit ansigt. “Fortæl mig nu, hvad resultatet blev av Deres besøk hos fru Laura Lyons; — det var ikke vanskelig at gjette, at De var tat dit for at træffe hende, for jeg er allerede på det rene med, at hun er den eneste i Coombe Tracey, som vil kunne blive os til nogen nytte i denne sak. Havde ikke De tat dit idag, havde jeg sandsynligvis gjort det imorgen.”

Solen var gåt ned, og tusmørket begyndte at sænke sig over moen. Luften var blit kold, og vi gik ind i hytten for at få det litt varmere. Medens vi sat her i dobbeltlyset, fortalte jeg Holmes om min samtale med fru Lyons. Han var så interessert, at jeg måtte gjenta flere ting to gange, før han gav sig tilfreds.

“Dette er yderst vigtig,” sa han, da jeg havde endt min beretning. “Det utfylder et hul i denne overmåde vigtige sak, som jeg hittil ikke havde kunnet forklare. De har måske lagt merke til, at der består et nært forhold mellem denne dame og Stapleton?”

“Nei, det har jeg ikke visst noget om.”

“Derom kan der ikke være nogen tvil. De skriver til hinanden, og der er en fuldstændig forståelse meilem dem. Vi har her fåt et meget kraftig våben. Dersom jeg bare kunde bruke det til at fjerne hans kone — — —”

“Hans kone?”

“Jeg vil nu gi Dem en del nye oplysninger til gjengjæld for, hvad De alt har git mig. Den dame, som her går for frøken Stapleton, er i virkeligheden hans hustru.”

“Men ialverden, Holmes! Er De sikker på, hvad De siger? Hvorledes kunde han da ha tillatt sir Henry at blive forelsket i hende?”

“Sir Henrys forelskelse kan jo ikke skade nogen anden end sir Henry selv. Han passet omhyggelig på, at sir Henry ikke fik leilighed til at lægge sin forelskelse for dagen; det så De jo selv. Jeg gjentar, at denne dame er hans hustru og ikke hans søster.”

“Men hvorfor har han da grepet til dette utspekulerte bedrag?”

“Fordi han indså, at hun vilde kunne blive ham til langt mere nytte som fri kvinde.”

Al min instinktmæssige mistanke, som jeg hittil ikke havde uttalt, samlet sig nu om naturforskeren. I denne følelsesløse, bleke mand med stråhatten og sommerfuglenettet begyndte jeg at se noget forfærdelig, et væsen med en uendelig tålmodighed og utholdenhed, med et smilende ansigt og en morders hjerte.

“Det er altså ham, som er vor fiende? Det var ham, som fulgte efter os i London?”

“Så tyder jeg gåten.”

“Og advarslen — den må altså være kommet fra hende!”

“Netop.”

Gjennem det mørke, jeg så længe havde befundet mig i, begyndte jeg nu halvt at se, halvt at ane en nederdrægtighed uten like.

“Men er De sikker herpå, Holmes? Hvordan kan De vite, at hun er hans kone?”

“Fordi han selv forglemte sig så meget, dengang De først traf ham, at han meddelte Dem en del sandfærdige oplysninger om sit liv. Jeg er sikker på, at han har angret det sterkt mange gange siden. Han var engang skolebestyrer i det nordlige England. Nu vet De, der findes visse skolekontorer, hvor man kan skaffe sig oplysninger om alle, som har tilhørt lærerstanden. Efter at ha anstillet nogen undersøkelser bragte jeg på det rene, at en skole var lukket under mindre hyggelige forhold, og at eieren — hvad han het, kan jo være det samme — var forsvundet med sin kone. Beskrivelsen stemte. Da jeg så også erfarte, at vedkommende havde været entomolog, var jeg ikke længer i tvil om den virkelige sammenhæng.”

Mørket begyndte at spredes, men endnu var meget uopklaret.

“Men hvis denne kvinde virkelig er hans hustru, hvilken rolle spiller så fru Laura Lyons i saken?” spurte jeg.

“Det er netop et av de punkter, som De ved Deres undersøkelser selv har bidraget til at kaste lys over. Deres samtale med denne dame har opklaret adskillig. Jeg havde ingen kundskab om den påtænkte skilsmisse mellem hende og hendes mand. Hun trodde, at Stapleton var ugift og regnet naturligvis på at blive hans hustru.”

“Men når hun nu får sandheden at vite?” spurte jeg.

“Da må vi kunne drage nytte av hende. Vi må begge to besøke hende allerede imorgen. Men tror De ikke, at De blir forlænge borte? Deres plads skulde være på Baskerville herregård.”

Det sidste røde skjær var svundet i vest, og natten begyndte at sænke sig over moen. Nogen få svakt funklende stjerner såes på den blå himmel.

“Et sidste spørsmål, Holmes,” sa jeg og reiste mig. “Vi to behøver vel ikke længer holde noget hemmelig for hinanden. Hvad er meningen med alt dette? Hvad er hans mål?”

Holmes svarte lavt: “Det er mord, Watson, mord med koldt overlæg. Men spørg mig ikke om mere. Jeg spinder mit garn fastere og fastere om ham, som han selv spinder sit omkring sir Henry; — ved Deres hjælp er han nu også næsten i min magt. Vi løper kun en eneste fare. Han kunde slå slaget, førend vi er færdige til kampen.”

“Om et par dage vil alt være rede, men indtil da må De våke omhyggelig over sir Henry, som en mor passer sit barn. — Ja, jeg havde allerhelst set, at De aldeles ikke havde forlatt sir Henry idag, om end Deres hverv her fuldt gav Dem ret hertil. — Hysch!”

Et forfærdelig skrik, et langt rædselens og angstens hyl avbrøt den dype stilhed på moen. Blodet frøs til is i mine årer, da jeg hørte det.

“For himmelens skyld, hvad kan det være?” utbrøt jeg.

Holmes var sprunget op. Jeg så hans mørke kjæmpeskikkelse tegne sig skarpt i indgangen til hytten. Han stod foroverbøiet med fremstrakt hode og stirret ut i mørket.

“Stille, stille!” hvisket han.

Skriket var kommet langt bortefra, men det var så gjennemtrængende, at det hørtes meget godt. Det gjentok sig og syntes at komme nærmere og tilta i styrke.

“Hvorfra kommer det?” hvisket Holmes, og jeg hørte på hans dirrende stemme, at selv denne stålsatte mand var rystet til det inderste i sin sjæl. “Hvorfra kan det komme, Watson?”

“Derborte fra, skulde jeg tro,” svarte jeg og pekte ut i mørket.

“Nei, det må komme derfra!”

Det uhyggelige skrik skar atter gjennem den stille nat, nu høiere og nærmere end nogensinde før. Og en ny lyd blandet sig med det, et dumpt, truende hyl, som faldt og steg lik havets brusen.

“Hunden,” utbrøt Holmes. “Kom, Watson, kom! La os for himmelens skyld ikke komme for sent.”

Han sprang av alle kræfter bortover moen, og jeg fulgte efter. Men i dette øieblik hørtes som fra et sted like foran os et sidste fortvilet skrik, og derpå fulgte et tungt klask.

Vi stanset og lyttet. Men der hørtes ikke en lyd i den stille nat.

Jeg så, at Holmes tok sig for panden, som om han vilde samle sine tanker. Han stampet utålmodig med foten i jorden.

“Han har overrumplet os, Watson. Vi kommer for sent.”

“Nei, nei, det kan ikke være mulig.”

“Det var jo bare dumt av mig at vente. Og nu kan De selv se, Watson, hvad følgen er av at forlate sin post! Men skulde det værste være hændt, skal vi hevne ham!”

Vi ilte blindt avsted gjennem mørket, snublet over stene og banet os vei gjennem de tætte buskadser, opad skrenter og ned gjennem kløfter, hele tiden ret frem i den retning, hvorfra de rædselsfulde skrik var kommet.

Holmes så sig ivrig omkring, men moen hvilte i tæt mørke, og intet bevæget sig på dens golde overflate.

“Kan De se noget?”

“Nei.”

“Men hvad er det?”

Lyden av et svakt suk havde nådd vort øre. Nu hørte vi det igjen på venstre side av os. En lodret fjeldvæg heldet her utover en med stenblokke oversådd flate. Mellem stenene såes en mørk, uregelmæssig gjenstand. Da vi kom nærmere, begyndte den at anta en bestemt form. Tilslut viste det sig, at det var en mand, som lå næsegrus i en forfærdelig forvreden stilling. Skikkelsen gjorde et så sælsomt indtryk, at det var vanskelig at forestille sig, at det suk, vi havde hørt, havde været hans sidste åndedræt. Ingen lyd, ingen bevægelse kunde spores længere.

Holmes la sin hånd på ham, men tok den straks til sig igjen med et utbrud av rædsel. Lysskjæret fra en fyrstikke faldt i det samme på hans blodplettede fingre og på offerets knuste hjerneskalle, hvorfra blodet var flytt ut i en stor, uhyggelig pøl. Og det faldt på noget andet, som fyldte vore hjerter med sorg — sir Henry Baskervilles legeme.

Ingen av os havde glemt den eiendommelige dragt, han havde havt den første morgen, vi traf ham i Baker Street. Vi fik et eneste glimt av den, og fyrstikken sluknet, som håbet var sluknet i vore sjæle.

Holmes drog et dypt suk, og hans ansigt lyste kridhvitt gjennem mørket.

“For et udyr! for et udyr!” utbrøt jeg og vred fortvilet hænderne. “Jeg vil aldrig tilgi mig selv, at jeg forlot ham.”

“Jeg er nok mere at bebreide end De, Watson. Jeg har sat hans liv på spil bare for at skaffe et rigtig smukt bevismateriale. Det er det værste, jeg endnu har været utsat for. Men hvordan kunde jeg vite, hvordan kunde jeg vite, at han efter alle mine advarsler vilde vove sit liv ved at begi sig alene ut på moen.”

“At vi skulde høre hans skrik — disse forfærdelige skrik — og ikke kunne hjælpe ham! Men hvor er dette udyr av en hund, som drev ham i døden? Det ligger vel i dette øieblik på lur et eller andet sted mellem klipperne her. Og Stapleton, hvor er han? Han skal stå til ansvar for denne udåd.”

“Ja, det skal han. Det skal jeg sørge for. Onkel og nevø begge myrdet; den ene blev skræmt tildøde bare ved synet av udyret, som han tok for et overnaturlig væsen, og den anden blev drevet like i døden under sin vilde flugt for at redde sig fra det! Men nu gjælder det at bevise forbindelsen mellem ham og udyret. Når vi undtar, hvad vi har hørt, kan vi jo ikke engang sverge på, at der virkelig eksisterer noget sådant væsen. Sir Henrys død skyldes åbenbart et fald. Men med Guds hjælp skal den gode mand, hvor slu han end er, være i min magt, før endnu en dag er gåt tilende.”

Med sorg og harme i vore hjerter stod vi på hver vor side av det mishandlede legeme, overvældet av denne pludselige og uoprettelige ulykke, som skulde blive en så sørgelig avslutning på vore langvarige og opslitende anstrengelser. Da månen atter kom op, klatret vi op på toppen av den klippeavsats, som vor stakkars ven havde faldt utover. Fra det høieste punkt her kunde vi se utover moen. Langt borte i retning av Grimpen skinte et enlig lys. Det kunde bare komme fra Stapletons ensomme hus. Med en bitter forbandelse truet jeg med næven mot det og sa:

“Hvorfor ikke ta ham med det samme?”

“Vi er ikke færdige endnu. Den mand er forsigtigere og mere slu, end nogen aner. Det kommer forøvrig ikke an på, hvad vi vet, men på, hvad vi kan bevise. Gjør vi et eneste feilgrep, kan uslingen let undslippe os.”

“Hvad kan vi så gjøre?”

“Vi vil få mere end nok at gjøre imorgen. Inat kan vi blot opfylde vor sidste pligt mot vor stakkars ven.”

Vi banet os vei nedad den bratte skrent og gik tilbake til liket, hvis omrids tegnet sig mørke og bestemte mot de sølvglinsende stene. Synet av de forfærdelig vredne lemmer gjorde et uendelig uhyggelig indtryk på mig, og mine øine fyldtes med tårer.

“Vi må sende bud efter hjælp, Holmes! Vi kan ikke bære ham hele veien til Baskerville herregård. Men for himmelens skyld, De er da vel ikke blit gal?”

Han havde bøiet sig ned over liket og utstøtt et skrik. Med ett gjorde han et høit kast, sprang op, danset rundt, lo og grep min hånd. Kunde det virkelig være min reserverte, koldblodige ven? Denne livlige umiddelbarhed havde han ialfald hittil forståt at dække godt.

“Han har skjeg; han har skjeg! Den mand der har skjeg!”

“Skjeg!”

“Det er ikke sir Henry — det er min nabo, den rømte fange!”

Med feberagtig hast snudde vi liket helt om, og skjegget tegnet sig tydelig og bestemt i det kolde, klare måneskin. Den lave pande og de indsunkne, dyriske øine kunde ikke efterlate nogensomhelst tvil. Det var virkelig det samme ansigt, som havde stirret på mig over klippen i skjæret fra lyset, den rømte fange Seldens ansigt.

I samme øieblik var alt mig klart. Jeg erindret, at sir Henry havde fortalt mig, at han havde skjænket Barrymore sine gamle klær. Barrymore havde benyttet sig derav for at hjælpe Selden til at flygte. Støvlerne, skjorten, kappen, alt havde tilhørt sir Henry. Hans skjæbne var sørgelig nok, men denne mand havde da ialfald fortjent døden efter sit lands love. Jeg fortalte Holmes, hvordan sammenhængen var, og mit hjerte strømmet over av taknemmelighed og glæde.

“Klæderne har altså været skyld i denne stakkars mands død,” sa han. “Det er klart, at hunden er blit ledet på sporet ved en anden av sir Henrys ting — sandsynligvis den støvle, som forsvandt i hotellet —; hunden har så jaget ham like i døden. Der er imidlertid en besynderlighed. Hvordan kunde Selden i mørket vite, at hunden var efter ham?”

“Han hørte den.”

“At høre en hund på moen vilde ikke hos en så hærdet mand som denne fange fremkalde et slikt rædselsanfald, at han vilde utsætte sig for at blive fakket ved at skrike i vilden sky om hjælp. Da han skrek, må han ha sprunget et langt stykke, efterat han havde opdaget, at hunden var efter ham. Men hvordan kunde han vite det?”

“For mig er det en større gåte, hvorfor denne hund — forutsat, at alle gisninger er rigtige.”

“Jeg forutsætter ingenting.”

“Men hvorfor skulde hunden være løs netop inat. Jeg antar, at den ikke bestandig går løs om på moen. Stapleton vilde ikke slippe den løs, hvis han ikke havde grund til at anta, at sir Henry var der.”

“Den vanskelighed, jeg nævnte, er den værste at opklare. Det vil vistnok ikke vare så længe, før vi får en forklaring på den av Dem nævnte, men min vil sandsynligvis bestandig blive en uløst gåte. Men spørsmålet er nu, hvad skal vi gjøre med dette ulykkelige menneskes lik? Vi kan ikke la det blive liggende her til bytte for ravn og ræv.”

“Jeg tænker, det er bedst, at vi lægger det i en av hytterne, indtil vi kan få underrettet politiet.”

“De har ret. Vi to må vel i forening kunne bære det så langt. Men hvem kommer der, Watson? Der har vi manden selv, ved alt som er forunderlig og dumdristig! Ikke et ord om vor mistanke, ikke et ord, ellers slår alle mine planer fuldstændig klik.”

En skikkelse kom gående over moen henimot os. Jeg kunde se den matrøde glød av hans cigar. Månen skinte på ham, og jeg kunde av hans skikkelse og lette gang straks forstå, at det var naturforskeren.

Da han opdaget os, stanset han først et øieblik, men kom så like hen til os.

“Er De, doktor Watson, her? Det var virkelig den sidste mand, jeg havde ventet at træffe her på moen på denne tid. Men kjære Dem, hvad er det. Er nogen kommet tilskade? Det er da vel ikke vor ven, sir Henry?”

Han trængte sig frem bak mig og lænet sig ned over den døde mand. Jeg hørte ham trække pusten tungt og langt, og cigaren faldt ut av hans hånd.

“Hvem er det?” stammet han.

“Det er Selden, fangen, som rømte fra Princetown.”

Stapleton vendte et forstyrret utseende ansigt mot os, men ved en yderste anspændelse av sine kræfter lykkedes det ham at blive herre over sin forfærdelse og skuffelse. Han så skarpt fra Holmes til mig

“For en skrækkelig hændelse! Hvorledes gik det for sig?”

“Det ser ut, som om han har knækket nakken ved at falde utover fjeldskrenten. Min ven og jeg kom vandrende over moen, da vi pludselig hørte et skrik.”

“Jeg hørte også et skrik. Det var derfor, jeg kom herut. Jeg var ængstelig for sir Henry.”

“Hvorfor netop for sir Henry?” Jeg kunde ikke la være at spørge.

“Jeg havde ventet, at han skulde komme over til os. Da han ikke kom, blev jeg forundret og naturligvis ængstelig for, at der kunde være tilstøtt ham noget, da jeg hørte skrikene ute på moen. Hørte De forresten noget andet end skrikene?” spurte han, idet hans øine atter vandret fra mit ansigt til Holmes'.

“Nei,” svarte Holmes, “gjorde De?”

“Nei.”

“Hvad mener De da?”

“Å, De kjender jo disse historier, som går blandt bønderne her om en spøkelseshund. Den skal av og til kunne høres herute på moen. Jeg undredes på, om der var merket noget slikt nu.”

“Nei, vi hørte ikke noget slikt,” sa jeg.

“Og hvad mener De om dette stakkars menneskes død?”

“Der kan ikke være nogen tvil om, at angst for at blive fakket drev ham like i døden. Han har flygtet som en forrykt mand over moen og tilslut faldt ned her og knækket nakken.”

“Ja, det er vel den rimeligste forklaring,” sa Stapleton med et lettelsens suk. “Ialfald synes det mig så. Men hvad mener De derom, hr. Sherlock Holmes?”

Min ven bukket høflig.

“De er ikke længe om at kjende folk igjen,” sa denne.

“Vi har ventet Dem her, siden doktor Watson kom hit. De er kommet midt op i en sørgelig tragedie.”

“Ja, jeg er virkelig det. Jeg tviler ikke på, at min vens forklaring er rigtig. Jeg kommer til at ta et ubehagelig minde med mig tilbake til London imorgen.”

“De reiser altså tilbake imorgen?”

“Ja, jeg har tænkt det.”

“Jeg håber, at De ved Deres besøk har havt anledning til at bringe litt lys over alle de hemmelighedsfulde hændelser, som har sat os i så stor uro.”

Holmes trak på skuldrene.

“Man kan ikke bestandig være så heldig som man ønsker. En opdager må kun nøie sig med virkelige kjendsgjerninger, han kan ikke slå sig til ro med sagn og rygter. Denne sak har ikke skaffet mig nogen glæde.”

Min ven talte på sin mest oprigtige og likefremme måte. Stapleton lyttet spændt til hans ord. Derpå vendte han sig om til mig.

“Jeg vilde foreslå, at vi bragte det ulykkelige menneske hjem til mig, men min søster vilde blive så ræd, at jeg ikke finder det rigtig at gjøre det. Jeg tænker, at hvis vi breder noget over ansigtet, vil liket ligge trygt her til imorgen.”

Og sådan blev det. Holmes og jeg avslog Stapletons indbydelse. Vi forlot naturforskeren, og da vi kastet et blik tilbake, så vi hans skikkelse bevæge sig langsomt over den vide mo.

“For nerver den mand har! Hvordan han kunde beherske sig, da han opdaget, at en anden mand var blit et offer for hans anslag. Man skulde jo ha ventet, at han var blit fuldstændig lamslåt. Jeg sa Dem i London, Watson, og jeg gjentar det nu, at vi aldrig har havt en farligere motstander.”

“Det var kjedelig, at han skulde se Dem.”

“Jeg syntes også det først. Men det var ikke mulig at undgå det.”

“Hvilken virkning tror De, det vil ha på hans planer, at han nu vet, at De er her?”

“Det vil gjøre ham mere forsigtig eller drive ham til straks at ta et fortvilet skridt. Som de fleste flinke forbrydere har han vel altfor stor tro på sin egen dygtighed og indbilder sig, at han har narret os fuldstændig.”

“Hvorfor kan vi ikke arrestere ham med det samme?”

“Min kjære Watson, De er født til en handlingens mand. Deres første indskydelse er altid at gjøre noget energisk. Men sæt nu, at vi lot ham arrestere inat, hvor meget længere vilde vi vel være kommet dermed? Vi vilde ikke kunne skaffe noget bevis mot ham. Det er denne djævelske listigheden ved det. Dersom han handlet gjennem et menneskelig væsen, kunde vi altid skaffe bevis mot ham, men selv om det lykkedes os at bringe for dagen denne kjæmpehund, vilde det ikke hjælpe os det mindste til at få lagt strikken om dens herres hals.”

“Men der er da nok til at fælde ham?”

“Ikke en skygge av bevis engang — bare gisninger og antagelser. Vi vilde blive ledd ut av retten, hvis vi kom med en slik historie og ikke mere av bevis.”

“Men sir Charles Baskervilles død?”

“Han blev fundet død, uten at der var det mindste spor av vold på liket. De og jeg vet, at han døde av rædsel, og vi vet også, hvad han blev skræmt av; men hvorledes skal vi kunne overbevise tolv dumme jurymænd derom? Hvilke spor er der efter denne hund? Hvor er merkerne efter dens tænder? Naturligvis biter ikke en hund i et lik, og sir Charles var død, før bestet kom over ham. Men alt dette må vi bevise, og det er vi ikke istand til.”

“Men nu inat da?”

“Vi er ikke kommet synderlig længer nu. Der var jo heller ikke nu nogen direkte forbindelse mellem hunden og denne mands død. Vi har jo aldrig set hunden. Vi hørte den, men vi kan jo ikke bevise, at den forfulgte denne mands spor. Der kan ikke påvises nogensomhelst fornuftig bevæggrund. Nei, min gode ven, vi må forsone os med den kjendsgjerning, at vi endnu savner tilstrækkelige beviser, men at det vil lønne møien at utsætte os for enhversomhelst fare for at skaffe dem.”

“Hvordan har De tænkt at gjøre det?”

“Jeg sætter stort håb til, hvad fru Laura Lyons kan gjøre for os, når hun får se saken således, som den virkelig er. Jeg har også en egen plan. Før dagen er til ende, håber jeg at være ovenpå.”

Jeg kunde ikke få mere ut av ham. Han fulgte med, optat av sine tanker, helt til indgangen av Baskerville herregård.

“Går De med ind?”

“Ja, jeg indser ikke, at der er nogen grund til at holde mig skjult længere. Men et ord tilslut, Watson! Sig ingenting til sir Henry om hunden. La ham tro, at Seldens død er foregåt, som Stapleton vilde ha os til at tro. Han vil da være mindre nervøs, når han skal undergå den store prøve imorgen; husker jeg ikke feil, har De vist i Deres indberetning omtalt, at han imorgen skal til middag med disse mennesker.”

“Ja, jeg skal også være med.”

“Da må De sende avbud; han må gå alene. Det lar sig vist let ordne. Vi kommer nok forsent til middag idag, men til gjengjæld tænker jeg, vi begge ikke har noget imot at spise litt tilaftens.”

Trettende kapitel.

Garnene trækkes sammen.

Sir Henry Baskerville blev mere glad end overrasket ved synet av Sherlock Holmes, ti han havde i nogen dage allerede ventet, at begivenhederne nu havde artet sig således, at de vilde tvinge ham herned fra London.

Han satte dog store øine, da han så, at min ven ikke havde det mindste reisetøi, og ikke gav nogensomhest forklaring av, hvorfor han ikke havde det.

Vi skaffet ham straks alt fornødent, og ved det sildige aftensmåltid meddelte vi sir Henry så meget om vore oplevelser, som vi fandt det ønskelig at la ham få vite. Men først måtte jeg opfylde den ubehagelige pligt at underrette Barrymore og hans hustru om Seldens død. For ham var budskabet vistnok en ublandet trøst, men hun græt sårt i sit forklæde. For alle andre havde han kun været det brutale menneske, halvt et dyr og halvt en djævel, men for hende vedblev han bestandig at være den lille viltre gut, som hun mindedes fra dengang, hun selv var en liten pike, barnet, som havde klynget sig til hende. Slet må også den mand være, som ikke har en kvinde til at sørge over sig.

“Jeg har gåt her i huset og sturet hele dagen, siden Watson reiste imorges,” sa sir Henry. “Jeg synes virkelig, jeg fortjener ros, fordi jeg har holdt mit løfte. Hvis jeg ikke havde lovet, at jeg ikke skulde gå ut alene, vilde jeg ha kunnet tilbringe en langt hyggeligere aften, for jeg fik bud fra Stapletons om at komme over til dem.”

“Jeg tviler ikke på, at De vilde havt det hyggeligere,” sa Holmes tørt. “Forresten antar jeg, De ikke vil sætte synderlig pris på at høre, at vi har begrætt Dem som død; vi trodde, at De havde knækket nakken.”

Sir Henry satte store øine.

“Hvad mener De?”

“Den ulykkelige fange var iført Deres klæder. Jeg er bange for, at den tjener, som har git ham dem, vil få ubehageligheder med politiet.”

“Det er ikke sandsynlig. Der var, såvidt jeg vet, ingen særlige merker på dem.”

“Det er heldig for ham, ja det er virkelig heldig for jer alle, for I har alle været på den vrange side av loven i denne sak. Jeg er ikke sikker på, om ikke min første pligt som en samvittighedsfuld detektiv burde være at arrestere hele huset. Watsons indberetninger er meget kompromitterende dokumenter.”

“Men hvordan går det med saken?” spurte sir Henry. “Har De fåt nogen rede på virvaret? Jeg tror ikke, Watson og jeg er blit synderlig klokere, siden vi kom hit.”

“Jeg tænker, at jeg skal blive istand til at skaffe Dem større klarhed over stillingen om ikke lang tid. Det har været en yderlig vanskelig og indviklet sak. Der er endnu adskillige punkter, som vi ikke har fåt opklaret, men det skal nok lykkes.”

“Vi har oplevet en ting, som Watson naturligvis alt har fortalt Dem. Vi hørte hunden ute på moen, så jeg kan selv sverge på, at alt ikke er bare overtro. Jeg havde adskillig befatning med slike derborte i vesten, og jeg vet, at det er en hund, når jeg hører en. Dersom De kan få bugt med den hund og lagt den i lænke, vil jeg ikke betænke mig på at avlægge ed på, at De er den største av alle detektiver.”

“Hvis De vil hjælpe mig, tænker jeg nok, jeg skal klare den.”

“Jeg er villig til at gjøre, hvad De ønsker.”

“Godt! men jeg må da også be Dem gjøre, hvad jeg befaler Dem, uten nogensinde at spørge om grunden.”

“Som De selv ønsker.”

“Hvis De vil gjøre det, tænker jeg, der er gode utsigter til, at vor gåte snart vil blive løst. Jeg er ikke i mindste tvil om — — —”

Han stanset pludselig og stirret ivrig op i luften over mit hode. Lysskjæret fra lampen faldt like på hans ansigt, og dette havde et så spændt og ubevægelig uttryk, at det kunde være tat like fra en egte klassisk statue, en legemliggjørelse av selve den speidende årvåkenhed.

“Hvad er det?” utbrøt vi begge.

Jeg kunde se, da han atter så ned, at han betvang en indre bevægelse. Hans ansigt var fremdeles rolig, men i hans øine lyste en triumferende fryd.

“Undskyld en kjenders beundring,” sa han, og slog med hånden ut mot portrætrækken på væggen like overfor. “Watson påstår, at jeg ikke skjønner mig det mindste på kunst, men det er bare skinsyke, fordi vi ikke deler opfatning. Dette er virkelig en smuk række portrætter.”

“Det glæder mig at høre Dem sige det,” sa sir Henry, og så med en viss overraskelse på min ven. “Jeg gjør ikke fordring på at forstå mig synderlig på kunst; jeg er sikker på, at jeg vilde bedømme en hest eller en okse bedre end et maleri. Men jeg trodde ikke, at De kunde finde tid til at beskjæftige Dem med denslags.”

“Jeg forstår, hvad der er godt, når jeg ser det, og det gjør jeg her. Det der er en Kneller, det kan jeg sverge på, den damen der i blå silke; den stolte herremand med parykken må være en Reynolds. Alle disse er vel familieportrætter.”

“Ja, allesammen.”

“Vet De navnene på dem?”

“Barrymore har lært mig dem, og nu tænker jeg, jeg kan dem godt.”

“Hvem er han med kikkerten?

“Det er admiral Baskerville, som tjente under Rodney i Vestindien. Han der med den blå frakke og papirrullen er William Baskerville, som var komitéformand i underhuset under Pitt.”

“Og denne kavaler like mot mig — med den sorte fløilsdragt og kniplingerne?”

“Ja, De har al ret til at få vite, hvem han er. Det er nemlig ham, som er ophavsmanden til al ulykken, den onde Hugo, som indførte Baskervillernes hund i familien. Han glemmes nok ikke så snart.”

Jeg betragtet portrættet med interesse og ikke uten overraskelse.

“Ja,” sa Holmes, “han ser vistnok yderst rolig og sagtmodig ut, men der lurer en djævel i øinene. Jeg vilde ha malt ham som en kraftigere og mere brutal mand.”

“Der er ingen tvil om egtheden. Navn og datum, 1647, står på baksiden.”

Holmes sa ikke stort mere, men billedet av den gamle hugav øvet åbenbart en merkelig tiltrækning på ham, og hans øine var under hele måltidet uavbrutt fæstet på det. Først efterat sir Henry havde begit sig ind på sit værelse, kunde jeg forstå, i hvilken retning hans tanker gik. Med lyset i hånden førte han mig tilbake til den store festsal og pekte her på det av tidens tand merkede portræt på væggen.

“Kan De se noget der?”

Jeg så på den brede, fjærbesatte hat, de bølgende lokker, den hvite kniplingskrave og det lange, alvorlige ansigt, som var indrammet derav. Uttrykket var ikke egentlig brutalt, men det var stivt, hårdt og alvorlig; en fast mund med tynde læber og kolde, fanatiske øine.

“Ligner det nogen, De kjender?”

“Der er noget av sir Henry i kjævens form,” svarte jeg.

“Kan hænde en svak mindelse, men vent et øieblik!”

Han stod op på en stol, holdt lyset op i sin venstre hånd og la den høire i en bue over den svære hat og lokkerne.

“Gud i himmelen!” utbrøt jeg i største forfærdelse.

Stapletons ansigt trådte frem av rammen.

“Så, De også kan se det nu. Mine øine er opøvet i at undersøke ansigter, og jeg fæster mig ikke ved deres ydre utstyr. Det er den første betingelse for at være en opdager, at en må kunne gjennemskue forklædningen.”

“Men dette er jo rent merkværdig. Det er jo hans portræt.”

“Ja, det er et interessant eksempel på en atavisme, som synes at være både legemlig og åndelig. Et studium av familieportrætter er tilstrækkelig til at omvende en til læren om reinkarnationen[1]. Stapleton er en Baskerville, det er klart.”

“Med planer om at optræde som arving?”

“Netop denne hændelse med maleriet her har forsynet os med et av de led i beviskjeden, vi allermest savnet. Nu har vi ham, Watson, nu har vi ham, og jeg tør sverge på, at han skal sprælle i vort garn likeså hjælpeløs som en av hans egne sommerfugle inden imorgen aften. En nål, en kork og et kort, og vi indlemmer ham i samlingen i Baker Street!”

Han vendte sig om og brast i latter. Jeg har ikke ofte hørt ham le, men det har bestandig varslet ilde for nogen.

Jeg var tidlig oppe næste morgen, men Holmes havde ståt op endda tidligere; medens jeg klædte mig på, så jeg ham komme spaserende opover veien.

“Ja, vi får nok vor dag fuldt besat idag,” bemerket han og gned sine hænder i glæde over, at der endelig kunde handles. “Alle garn er nu på sin plads, og vi har begyndt at drage dem ind. Før dagen er tilende, vil det vise sig, om vi har fåt vor svære, spidskjævete gjedde i garnet, eller om det er lykkedes den at slippe gjennem maskerne.”

“Har De alt været ute på moen?”

“Jeg har sendt en rapport fra Grimpen til Princetown om Seldens død. Jeg håber, at jeg kan love, at ingen av jer skal blive uleiliget i den anledning. Jeg har også sat mig i forbindelse med min trofaste Cartwright, som sikkerlig vilde have git sig til at sture utenfor min hytte som en hund ved sin herres grav, hvis jeg ikke havde underrettet ham om, at jeg var i god behold.”

“Hvad skal det næste skridt blive?”

“Vi må tale med sir Henry. Der er han jo.”

“God morgen, Holmes,” sa sir Henry. “De minder mig om en general, som planlægger et slag sammen med sin stabschef.”

“Ja, det er netop, hvad jeg gjør. Watson utbad sig nærmere ordre.”

“Det samme gjør jeg.

“Godt. De er, efter hvad jeg hører, indbudt til at spise middag hos Stapletons iaften?”

Jeg håber, at De også blir med. Det er meget gjestfri folk, og jeg er sikker på, at de vilde blive meget glad, om De kom.”

Jeg er ræd for, at Watson og jeg må reise til London.”

“Til London!”

“Ja, jeg tror, at vi vil være til mere nytte der for øieblikket.”

Sir Henry blev påfaldende lang i ansigtet.

“Jeg håbet, at De var kommet for at hjælpe mig ut av denne affære. Baskerville herregård og moen er ikke egentlig nogen hyggelige steder, når en er alene.”

“Kjære sir Henry, De må stole blindt på mig og gjøre nøiagtig, som jeg siger Dem. Sig Deres venner, at vi med glæde vilde ha været med Dem, men at presserende forretninger nødsaget os til at reise til London. Vi håber imidlertid at komme snart tilbake til Devonshire. De må ikke glemme at sige dem det.”

“Nei, når De endelig vil det således — —”

“Vi har ikke noget valg.”

Jeg så på sir Henrys rynkede bryn, at han var meget støtt. Han opfattet det hele, som om vi svigtet ham.

“Når ønsker De at reise?” spurte han koldt.

“Straks efter frokost. Vi skal kjøre til Coombe Tracey, men Watson vil la sine saker blive igjen her til pant på, at han vil komme tilbake. Watson, vil De skrive et par ord til Stapleton og sige ham, at De beklager, at De ikke kan komme.”

“Jeg har stor lyst til at reise til London sammen med Dem,” sa sir Henry. “Hvorfor skal jeg blive alene tilbake her?”

“Fordi det er Deres pligt. Og De har git mig Deres ord på, at De vilde gjøre, som jeg sa; nu siger jeg, at De må blive her.”

“Nuvel, så får jeg blive her da!”

“Jeg har en ting til at sige Dem. De må kjøre til Merripit-gården. Men send Deres vogn tilbake og la dem få vite, at De vil gå hjem igjen.”

“Over moen?”

“Ja.”

“Men det er jo det, De så mange gange uttrykkelig har advaret mig mot?”

“Denne gang kan De trygt gjøre det. Hvis jeg ikke stolte så meget på Deres mod og uforfærdethed, vilde jeg ikke råde Dem dertil, men det er av den største vigtighed, at De gjør det.”

“Så vil jeg gjøre det.”

“Men hvis De sætter pris på Deres liv, må De ikke gjøre nogen avstikker til nogen kant, men følge stien fra Merripit-gården bent frem til Grimpenveien. Det er jo den nærmeste vei hjem.”

“Jeg vil gjøre fuldstændig, som De siger.”

“Godt. Jeg skulde gjerne ville komme avsted så snart som mulig efter frokost, så vi kunde komme til London iaften.”

Jeg var meget forbauset over dette program, skjønt jeg husket, at Holmes havde sagt til Stapleton aftenen forut, at hans besøk her blot vilde vare til næste dag. Det havde dog ikke faldt mig ind, at han vilde, jeg skulde følge med ham, og jeg kunde heller ikke forstå, hvordan vi begge kunde være fraværende i et øieblik, som han selv anså for kritisk. Men jeg havde jo intet andet at gjøre end at lystre blindt. Vi tok farvel med vor ven, og et par timer efter var vi ved stationen i Coombe Tracey, hvor vi sendte hesten og vognen tilbake. En liten gut ventet på platformen.

“Er der nogen ordre, hr. Holmes?”

“Du må ta med dette tog til London, Cartwright. Ved ankomsten dit skal du sende et telegram til sir Henry Baskerville i mit navn og sige, at hvis han finder den lommebog, som jeg har mistet, må han sende den med posten til Baker Street.”

“Ja, hr. Holmes.”

“Og spørg inde på stationen, om der er telegram til mig.”

Gutten vendte tilbake med et telegram, som Holmes rakte mig.

Det lød således :

“Mottat telegram. Kommer med undertegnet arrestordre. Ankommer 5.40.

Lestrade.”

“Dette er svar på mit telegram imorges. Han er den flinkeste specialist, jeg kjender, og vi kan komme til at behøve hans hjælp. For øieblikket kan vi ikke anvende tiden bedre end at gå til Deres veninde fru Laura Lyons.”

Hans slagplan begyndte at blive forståelig. Han vilde benytte sir Henry til at få Stapleton til at tro, at vi virkelig var reist, medens vi vilde vende tilbake, når det var sandsynlig, at vi vilde trænges. Når sir Henry omtalte telegrammet fra London hos Stapletons, måtte deres sidste mistanke fjernes. Jeg syntes derfor allerede at kunne se, hvorledes garnet blev trukket tættere rundt den farlige fisk.

Fru Laura Lyons var på sit kontor. Sherlock Holmes åpnet samtalen med en oprigtighed og likefremhed, som syntes at overrumple hende fuldstændig.

“Jeg holder på med en undersøkelse av de nærmere omstændigheder ved sir Charles Baskervilles død,” sa han. “Min ven, doktor Watson, har fortalt mig, hvad De har meddelt ham om den sak, og hvad De har holdt tilbake.”

“Hvad jeg har holdt tilbake?” spurte hun mistroisk.

“De har tilståt, at De bad sir Charles Baskerville møte Dem ved porten klokken ti om aftenen. Vi vet. at han døde der ved det nævnte klokkeslet. De har lagt skjul på, hvilken forbindelse der er mellem disse begivenheder.”

“Der er ikke nogen forbindelse.”

“Da må det virkelig være et merkelig sammentræf! Men jeg tænker, vi allikevel skal påvise en forbindelse. Jeg vil være fuldstændig oprigtig mot Dem, fru Lyons. Vi antar, at her foreligger et mord, og beviserne vender sig såvel mot Deres ven, hr. Stapleton, som mot hans hustru.”

“Hans hustru!” ropte hun.

“Ja, det er ikke længer nogen hemmelighed. Den kvinde, som har gåt for at være hans søster, er i virkeligheden hans hustru.”

Fru Lyons havde atter sat sig ned. Hun grep fat i stolarmene, og jeg så, at de røde negle blev hvite under hendes faste grep.

“Hans hustru,” gjentok hun. “Hans hustru! Han var jo ikke gift.”

Sherlock Holmes trak på skuldrene.

“Bevis det! Bevis det! Kan De bevise det – – –!”

Den flammende glød i hendes øine sa mere end ord.

“Jeg er kommet for at gjøre det,” sa Holmes og tok en hel del papirer op av lommen. “Her er et fotografi av parret, tat i New York for fire år siden. Bakpå står “hr. og fru Vandeleur”, men det vil ikke være Dem vanskelig at gjenkjende ham, heller ikke fruen, dersom De har set hende. Her er tre beskrivelser, skrevet av troværdige vidner, av hr. og fru Vandeleur, som den gang eiet St. Olivers privatskole. Læs dem og se, om De kan være i nogen tvil om, at det virkelig er disse folk.”

Hun kastet et blik på dem og så op med en fortvilet kvindes næsten stivnede ansigt.

“Hr. Holmes,” sa hun, “denne mand havde tilbudt mig egteskab, hvis jeg kunde blive skilt fra min mand. Han har løiet for mig, den skurk, løiet på alle optænkelige måter. Der har ikke været et sandt ord i alt, han har sagt mig. Men hvorfor? Jeg indbildte mig, at det alt skedde for min egen skyld. Men nu forstår jeg, at jeg bare har været et redskab i hans hånd. Hvorfor skulde jeg holde mit løfte til ham, som aldrig har holdt noget av alle sine løfter til mig? Hvorfor skal jeg forsøke at værge ham mot følgerne av hans onde gjerninger? Spørg mig om, hvad De vil; jeg skal ikke lægge skjul på noget. Men en ting kan jeg sverge på, og det er, at da jeg skrev det brev, havde jeg ingen anelse om, at det kunde føre til noget ondt for den gamle herre, som havde været den ven, der var mest snild imot mig av alle.”

“Jeg tror Dem fuldt ut, fru Lyons,” sa Sherlock Holmes. “Det må være meget pinlig for Dem at tale om disse ting. Det vil måske falde Dem lettere, når jeg fortæller Dem, hvad der hændte. De kan jo rette mig, hvis jeg begår nogen feiltagelse. Det var Stapleton, som tilskyndet Dem til at sende brevet?”

“Han dikterte det.”

“Jeg antar, at han som grund anførte, at sir Charles vilde hjælpe Dem til at bestride omkostningerne ved Deres skilsmisse.”

“Netop.”

“Og da De havde sendt brevet, frarådet han Dem at gå til møtet.”

“Han sa, at det vilde såre hans selvfølelse, at nogen anden mand skulde yde penge til et sådant formål, og om han var en fattig mand, vilde han dog ofre sin sidste skilling for at fjerne de hindringer, som skilte os.”

“Han synes at være en meget konsekvent karakter. Og siden hørte De ikke noget, før De læste beretningen om dødsfaldet i aviserne?”

“Nei.”

“Og han lot Dem sverge, at De ikke skulde sige noget om Deres påtænkte møte med sir Charles?”

“Ja, det gjorde han. Han sa, at dødsfaldet var meget mystisk, og at jeg sikkert vilde blive mistænkt, dersom der kom noget ut om det. Derfor skræmte han mig til at forholde mig taus.”

“Selvfølgelig. Men De havde Deres egne tanker om dette?”

Hun slog øinene ned og det varte litt, førend hun svarte:

“Jeg kjendte ham,” sa hun. “Men hvis han havde holdt sit ord, skulde jeg også ha holdt mit.”

“Jeg tror, at når alt kommer til alt, kan De takke til, at De er sluppet sa heldig,” sa Sherlock Holmes. “De har havt hans skjæbne i Deres hånd; dette visste han og tiltrods herfor lever De. De har i nogen måneder vandret meget nær avgrundens rand. Vi må nu sige farvel, fru Lyons, men De vil sandsynligvis meget snart høre fra os.”

“Vor sak begynder nu at avrundes; den ene vanskelighed efter den anden svinder,” sa Holmes, medens vi stod og ventet på hurtigtoget fra London. “Om kort tid håber jeg at kunne gi en sammenhængende beretning om en av de merkeligste og mest opsigtsvækkende forbrydelser, som den vor tid kjender. Folk, der studerer kriminalhistorien, vil erindre et tilsvarende tilfælde i Grodno i Lillerusland i året 66, og desuten har vi Andersons myrderier i Nord-Karolina, men denne sak har enkelte sider, som er ganske særegne for den. Endnu har vi dog ikke fuldt bevis mot skurken. Men det skulde forundre mig meget, om ikke alt vil blive opklaret, før vi går tilsengs iaften.”

Hurtigtoget fra London kom brusende ind på stationen, og en liten smidig mand, der lignet en buldog, kom springende ut av en førsteklasses kupé. Vi trykket begge hans hånd, og jeg så på den ærbødige måte, hvorpå Lestrade betragtet min ledsager, at han havde lært en god del siden de dage, da de først begyndte at arbeide sammen. Jeg kunde godt huske, hvor overlegent han som praktisk mand dengang stilte sig til den andens teoretiserende fremgangsmåter.

“Noget nyt av interesse?”

“Den vanskeligste sak, vi har havt på mange år,” svarte Holmes. “Vi har endnu to timer igjen, før vi behøver at ta herfra. Jeg tænker, vi nytter tiden til at spise middag. Siden skal De få Dem en frisk tur i Dartmoors rene natteluft. Den vil rense Deres hals for al Londonertåken. Har De aldrig været her før? Godt, De kommer ikke til at glemme det første besøk så snart, tænker jeg.”

Fotnote

1)

Gjenlegemliggjørelse.

Fjortende kapitel.

Hunden fra Baskerville

Sherlock Holmes havde den feil — om man overhodet kan kalde det en feil —, at han var høist utilbøielig til at indvie nogen anden fuldt i sine planer før netop i det øieblik, da de skulde fuldbyrdes. Delvis kom det naturligvis av hans egen myndige natur; han likte godt at beherske og overraske sine omgivelser. Delvis stod det vel også i forbindelse med den professionelle forsigtighed, der tilsa ham ikke at spilde nogen chance.

Det kunde dog ofte være meget tirrende for dem, som skulde være hans medarbeidere og hjælpere.

Jeg havde ofte lidt under det, men aldrig mere end på denne lange kjøretur i mørket. Vi stod like foran den store avgjørelse, vi skulde endelig slå det sidste slag, men Holmes havde endnu ikke sagt noget og jeg kunde bare gjette mig til, hvad hans plan var. Mine nerver var spændt i den høieste forventning, da den kolde vind i vore ansigter og de belgmørke, øde vidder på begge sider av den smale vei sa mig, at vi atter var kommet tilbake på moen. Hvert skridt av hestene og hver omdreining av vognhjulene førte os eventyrets avslutning nærmere.

Vi havde leiet en vogn, og den fremmede kusks nærværelse la bånd på vor samtale. Vi måtte derfor indskrænke os til at passiare om likegyldige ting, skjønt vore nerver var spændt i den sterkeste bevægelse og forventning. Efter denne unaturlige beherskelse var det en stor lettelse for mig, da vi endelig passerte Franklands hus, og jeg visste, at vi nu begyndte at nærme os Baskerville herregård og skuepladsen for den forestående begivenhed. Vi kjørte ikke op til indgangsdøren, men ned til porten, som førte ut til moen. Kusken fik sin betaling og kjørte straks tilbake til Coombe Tracey, medens vi begav os tilfots påvei til Merripitgården.

“Har De revolver, Lestrade?”

Den lille detektiv smilte.

“Jeg har altid en baklomme på mine benklæder, og i baklommen er der bestandig en revolver.”

“Vel! Jeg og min ven er også forberedt på alle eventualiteter.”

“De er temmelig forbeholden, hr. Holmes. Hvilket vildt er det, det gjælder nu?”

“Et ventende vildt!”

“Det er sandelig ikke noget hyggelig ventested,” sa detektiven og fór gysende sammen ved synet av de uhyggelige, stupbratte skrenter og det svære tåkehav, som lå over Grimpenmyren.

“Jeg kan se lys i et hus foran os.”

“Det er Merripit-gården, vort mål. Jeg må bede Dem gå på tærne og bare hviske.”

Vi bevæget os forsigtig fremover veien, som om vort mål skulde være dette hus, men da vi var kommet i en avstand av omkring et par hundrede meter fra det, stanset Holmes os.

“La os blive her,” sa han. “Her har vi et udmerket skjulested, hvor ingen kan se os.”

“Skal vi vente her?”

“Ja, vi lægger os i bakhold her. Gå ind i hulen der, Lestrade. De har jo været inde i huset, Watson? Kan De sige, hvordan værelserne ligger? De vinduer der med gitter foran, — hvad er det for et værelse?”

“Jeg tænker, det er kjøkkenvinduerne.”

“Og det andet, hvorfra det lyser så sterkt?”

“Det er sikkert spisestuen.”

“Rullegardinerne er rullet op. De vet bedst, hvordan terrænget er. Kryp forsigtig, men for himmelens skyld la dem ikke merke, at de er bevogtet.”

Jeg listet mig på tåspidserne nedover stien og stanset bak den lave havemur. Ved at snike mig langs denne nådde jeg frem til et sted, hvorfra jeg, da gardinerne var trukket fra, kunde se like ind gjennem vinduet.

I værelset fandtes bare to mænd, sir Henry Baskerville og Stapleton. Jeg kunde se dem i profil, som de sat på hver sin side av bordet. Begge røkte cigarer, og kaffe og vin stod foran dem. Stapleton talte meget ivrig, men sir Henry så blek og adspredt ut. Måske tanken på den ensomme vandring over den berygtede mo trykket ham. Medens jeg stod og betragtet dem, reiste Stapleton sig og forlot værelset. Sir Henry fyldte sit glas og lænet sig tilbake i stolen, dampende på sin cigar.

Jeg hørte det knirke i en dør og lyden av fottrin i gruset. Skridtene fulgte gangen på den anden side av havemuren, hvorunder jeg stod skjult.

Jeg kikket over denne og så naturforskeren stå utenfor døren til et lysthus i en krok av haven. En nøkle blev dreiet om i en lås, og da han gik ind, hørtes en underlig larm, som om nogen blev slåt.

Han var bare et minut eller to derinde; derpå hørte jeg nøklen dreies om i låsen. Han gik forbi mig og ind i huset igjen.

Der så jeg ham slutte sig til sin gjest, og jeg listet mig derpå tilbake til det sted, hvor mine kamerater ventet på mig, for at fortælle dem, hvad jeg havde iagttat.

“Er ikke damen der, siger De, Watson?” spurte Holmes, da jeg havde endt min fortælling.

“Nei.”

“Hvor kan hun da være; der er jo ikke noget lys at se i noget av værelserne. Det lyser bare i kjøkkenet.”

“Jeg kan ikke forstå, hvor hun er?”

Jeg har allerede fortalt, at der lå en tæt, hvit tåke over Grimpenmyren. Den drev langsomt henover til os og la sig i en tæt og tydelig banke som en mur. I månelyset tok den sig fuldstændig ut som et glitrende snefjeld med fjeldknauserne i det fjerne rakende som høie tårne op av dens masser. Holmes' blik var rettet på tåkebanken, og han mumlet utålmodig, medens han fulgte dens drift:

“Den kommer hitover, Watson.”

“Har det noget at sige?”

“Særdeles meget. Det er den eneste ting i verden, som kunde bringe forstyrrelse i mine planer. Han kan ikke blive meget længe nu. Klokken er alt ti. Vort held og hans liv kan avhænge av, at han kommer ut, før tåken når stien.”

Der, hvor vi var, var det endnu en vakker aften med klar himmel. Stjernerne blinket kolde og strålende, medens halvmånen badet hele scenen i et bløtt, ubestemmelig lys. Foran os lå det mørke hus. Dets tak og oprakende skorstene tegnet sig skarpt mot den sølvblanke himmel. Fra vinduerne i første etage faldt det gyldne lys i brede strimer tvers over haven og ut på moen. Et av dem forsvandt pludselig. Tjenerne havde forlatt kjøkkenet. Nu var bare lampen i spisestuen tilbake, hvor de to mænd, den mordlystne vert og den intet anende gjest, sat med sine cigarer og passiarte.

For hvert minut kom den hvite, uldne masse, som dækket den ene halvdel av moen, nærmere og nærmere til huset. De første tynde utløpere nådde allerede ind i det gyldne skjær fra det oplyste vindu. Den borterste del av havemuren var alt usynlig, og trærne raket op av bølgende hvite dampe. Medens vi stod og betragtet dette syn, begyndte tåken allerede at trænge sig rundt begge husets hjørner og la sig om det i en tæt bunke, hvorpå anden etage og taket fløt som et underlig skib på et hav med drivende skyer.

Holmes slog heftig med hånden på fjeldvæggen foran os og stampet i jorden av utålmodighed.

“Kommer han ikke ut inden et kvarter, kommer stien til at blive dækket av tåke. Om en time vil vi ikke være istand til at se en håndsbred fra os.”

“Skal vi gå længere tilbake til et høiere sted?”

“Ja, jeg tror det blir bedst.”

Da tåkeskyen kom krypende fremover, rykket vi tilbake for den, indtil vi var kommet et langt stykke bort fra huset, men dette tætte, hvite tåkeslør, over hvis øvre del månen bredte sit sølvskjær, vedblev at sige langsomt, men ubarmhjertig frem.

“Vi kommer for langt bort,” sa Holmes. “Vi tør ikke utsætte os for, at han blir overmandet, førend han når os. Derfor må vi holde os her, vi nu er.”

Han kastet sig ned, la øret til jorden og lyttet.

“Gud være lovet, nu kommer han vist!”

Lyden av raske skridt avbrøt stilheden på moen. Vi la os ned mellem stenene og stirret spændt på den skinnende sølvbanke foran os. Skridtene blev nu tydeligere, og gjennem tåken kom som frem bak et gardin den mand, vi ventet på. Han så sig overrasket omkring, da han kom ut i den stjerneklare aften. Så kom han gående raskt langs stien, passerte like forbi, hvor vi lå, og fortsatte opover den lange skråning bak os. Medens han vandret videre, så han sig stadig omkring som en mand, der ikke er tryg.

“Stille!” hvisket Holmes, og jeg hørte det skarpe klik av en revolver, som spændtes. “Nu kommer det!”

Der hørtes en sælsom, taslende lyd inde fra hjertet av de bølgende tåkemasser. Tåken var bare et halvt hundrede meter fra det sted, hvor vi lå, og alle tre stirret vi ind i den, uvisse om, hvad rædselfuldt der vilde komme frem av den. Jeg lå ved siden av Holmes og betragtet et øieblik hans ansigt. Det var blekt og stolt; han øine flammet i månelyset. Men pludselig stirret han i den høieste forfærdelse ret ut med halvåpen mund. Lestrade satte i det samme i et rædselsskrik og kastet sig næsegrus på jorden. Jeg sprang op, min hånd grep uvilkårlig revolveren, men jeg blev som lamslåt ved synet av den rædselsfulde skikkelse, som pludselig havde dukket frem av tåkehavet.

Det var en hund, et kulsvart uhyre av en hund, som aldrig noget dødelig øie havde skuet. Varmen stod fræsende ut av dens åpne mund, dens øine glødet med en eiendommelig ulmende ild, dens snute, øren og krop lyste i flammer. Selv i den mest vanvittige hjernes vildeste drømme kunde der ikke undfanges noget mere skrækkelig og rædselsfuldt, noget mere helvedesagtig end denne mørke skikkelse og dette vilde åsyn, som nu kom ut av tåkemassen like mot os.

I lange sprang løp det store, sorte dyr bortover stien, idet det fulgte vor vens spor.

Vi blev så lamslåt ved dette syn, at vi lot dyret løpe forbi os, førend vi kom helt til samling igjen. Så skjøt både Holmes og jeg samtidig, og dyret utstøtte et fælt hyl, der tydet på, at ialfald en av os havde rammet det.

Det gjorde imidlertid ingen stans, men sprang videre.

Langt borte så vi sir Henry vende sig om og se tilbake; hans ansigt var blekt i måneskinnet, han rakte i forfærdelse hænderne op mot himmelen og stirret hjælpeløs på det frygtelige væsen, som kom jagende efter ham.

Men hundens smerteshyl havde forjaget al vor frygt. Hvis den kunde såres, så var den dødelig, og kunde vi såre den, så kunde vi også dræpe den. Jeg har aldrig set en mand løpe slik, som Holmes løp den nat. Jeg ansåes for at være nokså let tilbens, men han fløi fra mig. Foran os hørte vi det ene rædselsskrik efter det andet fra sir Henry og hyl og brøl fra hunden.

Jeg kom netop tidsnok til at se dyret styrte løs på sit offer, kaste ham til jorden og bite ham i strupen. Men i næste øieblik havde Holmes sendt hunden fem revolverkuler i livet. Med et sidste dødshyl og iltert snappende efter luft styrtet den om på ryggen, kavet med benene og blev så liggende på siden, slap og ubevægelig. Jeg bøiet mig ned og satte min pistol like ind til det fæle hode; men jeg behøvet ikke at røre ved avtrækkeren. Kjæmpehunden var død.

Sir Henry lå bevisstløs der, hvor han var faldt overende. Vi rev halstørklædet og kraven av ham, og Holmes takket Gud, da vi så, at der ikke fandtes noget tegn til sår, og skjønte, at hjælpen var kommet tidsnok.

Vor vens øienlåg begyndte at sjælve, og han gjorde svake forsøk på at røre på sig. Lestrade satte sin kognakflaske for munden på ham, og to forskræmte øine åpnedes og så på os.

“Å Gud!” hvisket han. “Hvad var det? Hvad i himmelens navn var det?”

“Den er død, hvad den nu var for en,” sa Holmes. “Vi har dræpt familiespøkelset en gang for alle.”

Både med hensyn til størrelse og til styrke var det et frygtelig dyr, som lå død foran os. Det var ikke en blodhund av ren race og heller ikke en egte bulbiter; men den syntes at være en blanding av begge dele — mager, vild og av størrelse som en liten løvinde. Selv nu i døden syntes de svære kjæver likesom at lyse med en blålig flamme og de små dyptliggende grusomme øine at skyte ild.

Jeg la min hånd på dyrets snute, og da jeg løftet den op igjen, lyste mine fingre i mørket.

“Fosfor,” sa jeg.

“Et lumsk præparat av fosfor,” sa Holmes, idet han lugtet til det døde dyr. “Det er ingen lugt, som kunde ha virket hemmende på dens egen lugtesans. Vi må gjøre Dem en ærbødig undskyldning, sir Henry, fordi vi har utsat Dem for denne skræk. Jeg var beredt på at møte en hund, men ikke et sådant dyr som dette. Og tåken gjorde det vanskelig for os at få fat på den.”

“De har reddet mit liv.”

“Efter først at ha sat det i fare. Orker De at reise Dem op?”

“Gi mig en mundfuld kognak til, så skal jeg greie mig. Så! Vil De nu hjælpe mig til at komme på benene? Hvad agter De nu at gjøre?”

“Vi lar Dem blive her. De er ikke istand til at være med på videre eventyr inat. Hvis De vil vente, så skal en eller anden av os følge Dem hjem.”

Han forsøkte at komme på benene, men han var fremdeles spøkelsesagtig blek og skalv over hele kroppen. Vi støttet ham og hjalp ham hen til en sten, hvor han satte sig og gjemte ansigtet i hænderne.

“Vi må nu gå fra Dem,” sa Holmes. “Vi må gjøre resten av vort arbeide, og hvert øieblik er vigtig. Vi har greie på saken, nu gjælder det bare at få fat på manden.”

“Der er tusen utsigter mot en for, at vi ikke finder ham derborte i huset,” fortsatte han, da vi hurtig gik tilbake nedover stien. “Skuddene må ha varslet ham om, at spillet er ute.”

“Vi var jo langt borte, og tåken kan ha dæmpet lyden.”

“Han har fulgt efter hunden for at kunne kalde den tilbake, — det kan De være sikker på. Nei, nei, han er væk nu! Men vi vil undersøke huset og få visshed.”

Gatedøren stod åpen, og vi stormet ind og løp fra værelse til værelse til stor forbauselse for den gamle tjener, som vi møtte i gangen. Der var ikke tændt lys undtagen i spisestuen, men Holmes tok lampen og undersøkte hver krok i huset. Vi kunde ikke opdage noget spor av den mand, vi var på jagt efter. I anden etage var døren til et av soveværelserne låset.

“Der er nogen inde her,” sa Lestrade. “Jeg kan høre nogen røre sig derinde. Luk op!”

Der hørtes en svak stønnen indenfor. Holmes spændte til døren med foten like over låsen, og den sprang op. Med pistolen i hånden styrtet vi alle tre ind i værelset.

Men der fandtes intet spor av den farlige kjeltring, som vi ventet at få se. I stedet stod vi overfor noget så sælsomt og uventet, at vi et øieblik blev stående og stirre i forbløffelse.

Værelset var indrettet til et litet museum, og langs væggene stod der æsker med glaslåg, indeholdende den samling av sommerfugle og andre insekter, som det havde været den sammensatte og farlige mands tidsfordriv at bringe istand.

Midt i værelset var der en søile, der engang i tiden var sat op som støtte for den gamle, ormstukne takbjelke. Til denne søile var bundet en skikkelse, der var så indsvøpt og omviklet, at vi i øieblikket ikke kunde se, om den skulde forestille en mand eller en kvinde.

Et handklæde var lagt om halsen på den og knyttet sammen på baksiden av søilen. Et andet håndklæde var anbragt over den nedre del av ansigtet, og ovenfor såes to mørke øine — øine med et sorgfuldt og skamfuldt og forfærdelig spørgende blik —, der stirret på os. I løpet av et minut havde vi revet båndene væk, og fru Stapleton faldt ned på gulvet. Idet hendes vakre hode sænket sig ned mot hendes bryst, så jeg, at hun havde et tydeligt sort merke efter et piskeslag over halsen.

“For et umenneske!” ropte Holmes. “Lestrade, kom med Deres kognakflaske! Løft hende op i lænestolen! Hun er besvimet av mishandling og utmattelse.”

Hun slog øinene op igjen.

“Er han i sikkerhed?” spurte hun. “Er han kommet væk?”

“Han kan ikke komme væk fra os, frue.”

“Nei, jeg mente ikke min mand. Sir Henry — er han i sikkerhed?”

“Ja.”

“Og hunden?”

“Den er død.”

Hun sukket tilfreds — et langt lettelsens suk.

“Gudskelov! Gudskelov! Å, den kjeltring! Se her. hvorledes han har behandlet mig!”

Hun trak sine kjoleærmer op, og vi så med forfærdelse, at hendes arme overalt bar merker av slag.

“Men dette er ingenting — ingenting! Det er sjælelig og åndelig, han har pint mig og krænket mig. Jeg kunde tåle alt, mishandling, ensomhed, skuffelser hele livet igjennem, alt, sålænge jeg kunde klamre mig fast til håbet om, at jeg eiet hans kjærlighed, men nu vet jeg, at også i det stykke har jeg været hans nar og hans redskab.”

Hun brast i en heftig gråt.

“De er ikke velvillig stemt mot ham, fru Stapleton,” sa Holmes. “Sig os da, hvor vi kan finde ham. Har De nogensinde hjulpet ham i det, som ondt var, så gjør bot derfor ved at hjælpe os.”

“Der findes bare ett sted, hvor han kan ha flygtet hen,” svarte hun. “Der er en gammel tingrube på en ø langt ute i sumpene. Det var der, han holdt sin hund, og der havde han også truffet foranstaltninger til at finde et tilflugtssted. Dit må han ha flygtet.”

Tåken lå som hvit uld ind til vinduerne. Holmes holdt lampen op mot den.

“Se,” sa han, “ingen kan finde veien til sumpene inat.”

Hun lo og slog hænderne sammen. Hendes øine og tænder strålte av skadefro glæde.

“Han kan nok finde veien frem, men aldrig tilbake,” sa hun. “Hvorledes skulde han kunne se veiviser-stolperne inat? Vi har sat dem op sammen, han og jeg, for at avmerke veien gjennem sumpen. Å, om jeg havde tat dem væk idag! Da vilde De havt ham i Deres magt.”

Det var klart, at enhver forfølgelse vilde være forgjæves, før tåken havde lettet. Imidlertid lot vi Lestrade blive tilbake for at passe på huset, medens Holmes og jeg begav os til Baskerville herregård med sir Henry. Historien om Stapletons kunde ikke længer holdes skjult for ham; men han tok slaget med ro, da han fik vite sandheden om den kvinde, han havde elsket. Nattens oplevelser havde imidlertid rystet hans nerver, og inden det blev morgen, lå han i sterk feber, men blev omhyggelig pleiet av doktor Mortimer. Disse to mænd måtte jorden rundt, før sir Henry igjen blev den friske, kjække mand, han var, da han blev herre på det ulyksalige gods.

Og nu kommer jeg hurtig til avslutningen av denne sælsomme historie, hvori jeg har søkt at bringe læseren til at dele den dunkle frygt og de ubestemte anelser, der sålænge formørket vort liv og endte på en så tragisk måte.

Morgenen efter at hunden var dræpt, havde tåken lettet, og vi blev av fru Stapleton ført til det sted, hvorfra en fotsti gik over myren. Vi forstod, hvor rædselsfuldt denne kvindes liv havde været, da vi så, med hvilken iver og glæde hun satte os på spor efter sin mand.

Hun blev stående på en liten halvø av fast torvjord, der strakte sig ut i den store sump. Utover fra spidsen av denne halvø viste små nedrammede pæle, hvor stien i krumninger slynget sig fra den ene sivtue til den anden mellem vandhuller med grønske på og hængemyr. Ildelugtende siv og våte, slimete vandplanter utsendte en duft av forfald og undergang, og en tung, sygdomsvækkende dunst, og når vi trådte feil, sank vi til langt op på låret ned i det sorte, bløte dynd, som i flere meters avstand bølget rundt vore føtter. Det tok fat i vore hæle, medens vi gik, og når vi sank ned i det, var det, som om en ondskabsfuld hånd halte os ned i disse smudsige dybder.

Kun på et sted så vi spor av, at nogen havde gåt denne farlige vei før os. Midt i en myruldtue stak en mørk gjenstand frem. Holmes sank i til livet, da han forlot stien for at få fat på denne gjenstand, og havde vi ikke været tilstede og kunnet hjælpe ham op, kan det hænde, at han aldrig mere havde sat sin fot på fast grund. Han holdt en gammel støvle i veiret. “Meyers, Toronto,” stod der stemplet på skindforet.

“Dette er vel værd et sølebad,” sa han. “Det er vor ven sir Henrys savnede støvle.”

“Kastet væk her av Stapleton under hans flugt?”

“Netop. Han holdt den i hånden efter at ha brukt den til at sætte hunden på sporet. Da han skjønte, at spillet var tapt, flygtet han og kastet støvlen fra sig her. Vi vet ialfald, at han i god behold kom så langt som hit.”

Men mere end dette skulde vi ikke få visshed for, skjønt der var meget, som vi kunde ane. Der var ingen mulighed for at finde fotspor i myren, ti de utslettedes hurtig av det bevægelige dynd; men da vi endelig nådde fastere grund, speidet vi alle ivrig efter spor. Men ikke det ringeste tegn til sådanne fik vi øie på. Hvis jordbunden sa sandt, havde Stapleton aldrig nådd frem til den frelsende ø, som han havde søkt hen til i tåken den forrige nat. Et eller andet sted i den store Grimpensump, i det råtne dynd, som havde suget ham til sig, er denne kolde og grusomme mand begravet for evig.

Mange spor efter ham blev fundet på den av myren omgivne ø, hvor han havde holdt sin vilde kamerat skjult. Et stort hjul til et heiseverk og en schakt, halvt fyldt med avfald og rusk, viste, hvor en nu forlatt grube havde ligget. I nærheden fandtes ruiner av grubearbeidernes hytter. Folkene havde uten tvil måttet flytte derfra på grund av de usunde dunster fra sumpen. I en av hytterne viste en krampe i væggen og en lænke samt en hel del avgnavede ben, hvor dyret havde været indesperret. Et skelet med en dusk brunt hår lå blandt skrapet.

“En hund!” sa Holmes. “Såmen kan det ha været en krølhåret puddel! Stakkars Mortimer vil aldrig få se sit kjæledyr igjen. Nuvel, jeg tror ikke, dette sted huser nogen hemmelighed, som vi ikke allerede har trængt tilbunds i. Han kunde skjule sin hund, men han kunde ikke lægge bånd på dens røst, og derfra skrev sig de hyl, som det selv ved høilys dag ikke var hyggelig at høre. I nødsfald kunde han holde hunden i uthuset i Merripit-gården, men det var risikabelt, og først den avgjørende dag, da han gjorde regning på, at alle hans anstrengelser skulde ta ende, vovet han at gjøre det.

Denne deigagtige masse i blikdåsen her er uten tvil den lysende substans, som dyret blev indsmurt med. Han kom naturligvis på den tanke, fordi han havde hørt om familiens helvedeshund, og fordi han ønsket at skræmme gamle sir Charles ihjel. Intet under, at den stakkars stymper av en straffange rendte avsted og skrek, ganske som vor ven gjorde, og som vi selv kunde ha gjort, da han så et sådant dyr komme springende efter sig i mørket på moen. Det var et listig påfund, ti bortset fra muligheden av at skræmme livet av det utseede offer, så vilde ingen av egnens bønder vove sig til altfor nøie at undersøke et sådant dyr, om de fik øie på det, som så mange har gjort.

Jeg sa i London, Watson, og jeg gjentar det nu, at aldrig har vi været med at gjøre jagt på en farligere mand end ham, som ligger derute” — han pekte med armen utover den vældige, flekkete sump med de grønne tuer, der strakte sig langt henigjennem, indtil den endte ved en steil klippeskrent.

Femtende kapitel.

Et tilbakeblik.

Det var i slutten av november. Sherlock Holmes og jeg sat en sur, tåkefuld aften på hver vor side av den flammende kaminild i vor dagligstue i Baker Street.

Min ven var i udmerket humør på grund av det held, han havde havt med en række vanskelige og betydningsfulde saker, og det var derfor en udmerket leilighed til at få ham til at drøfte enkelthederne ved Baskerville-mysteriet. Jeg havde med tålmodighed avventet denne anledning; ti jeg visste, at han aldrig blandet forskjellige saker sammen, og at hans klare og logiske ånd ikke lot sig lokke fra det arbeide, den for øieblikket var beskjæftiget med, for at dvæle ved erindringen om det forbigangne.

Sir Henry og doktor Mortimer var imidlertid i London på vei til den lange reise, der var blit anbefalet den første til styrkelse for hans angrepne nerver. De havde besøkt os den samme eftermiddag, så det var naturlig, at saken kom på tale.

“Begivenhedernes hele gang,” sa Holmes, “var simpel og likefrem fra den persons synspunkt, der kaldte sig Stapleton, skjønt den fra først av forekom os overordentlig indviklet, fordi vi ikke visste bevæggrundene til hans handlinger og kun var i stand til at lære en del av de virkelige forhold at kjende. Jeg har havt anledning til to gange at tale med fru Stapleton, og saken er nu så fuldstændig opklaret, at jeg ikke kan skjønne, der er noget, som længer er en hemmelighed for os. De vil finde nogen optegnelser om saken under bokstav B. i min alfabetisk ordnede sakfortegnelse.”

“Kanske De vilde være så venlig at gi mig en kort oversigt over begivenhedernes gang efter hukommelsen,” sa jeg.

“Ja, men jeg kan ikke indestå for, at jeg husker alle omstændigheder. Intens samling av alle åndelige evner på ett punkt utsletter på en eiendommelig måte erindringen om ting, som er op og avgjort. Men forsåvidt angår historien med hunden, skal jeg skildre Dem begivenhedernes utvikling så nøie, som jeg formår, og er der noget, jeg glemmer, så får De spørge.

Mine undersøkelser viser utvilsomt, at familieportrættet ikke har løiet, og at denne fyr virkelig var en Baskerville. Han var en søn av den Rodger Baskerville, sir Charles' yngre bror, som med et ødelagt rygte flygtet til Sydamerika, hvor det het, at han døde ugift. Han blev dog virkelig gift og havde et barn, denne fyr nemlig, hvis virkelige navn var det samme som farens. Sønnen blev gift med Beryl Garcia, en av Costa Ricas skjønheder, og efter at ha tilvendt sig en betydelig sum av offentlige midler forandret han sit navn til Vandeleur og flygtet til England, hvor han oprettet en skole i den østlige del av Yorkshire.

Hans grund til at forsøke netop denne virksomhedsgren var, at han på hjemreisen havde stiftet bekjendtskab med en tæringssyk lærer, hvis dygtighed han utnyttet, så foretagendet havde held med sig. Fraser, læreren, døde imidlertid, og skolen, som havde begyndt så godt, sank dypere og dypere. Egteparret Vandeleur fandt det hensigtsmæssig at forandre sit navn til Stapleton, og han bragte resterne av sin formue, sine fremtidsplaner og sin tilbøielighed for studiet av insekter med sig til Sydengland. Jeg har i British Museum erfaret, at han var en anerkjendt autoritet som entomolog, og at navnet Vandeleur for bestandig er knyttet til en viss art møl, som han under sit ophold i Yorkshire var den første til at beskrive.

Vi kommer nu til det avsnit av hans liv, der har fåt så overordentlig stor interesse for os. Manden havde tydeligvis anstillet undersøkelser og fundet ut, at der kun stod to liv mellem ham og et værdifuldt gods. Da han kom til Devonshire, antar jeg, at hans planer endnu var meget uklare, men at han like fra først av pønset på ondt, er åbenbart av den omstændighed, at han utgav sin hustru for sin søster. Planen om at benytte hende som lokkemat var sikkert allerede fattet, skjønt han kanske ikke har været på det rene med, hvorledes intrigens enkeltheder skulde lægges tilrette.

Det var hans faste beslutning at blive eier av godset, og han var parat til at bruke hvilketsomhelst middel og løpe hvilkensomhelst risiko for at nå dette mål. Det første, han gjorde, var at bosætte sig så nær sine fædres hjem som mulig, og det andet var at indlede en venskabsforbindelse med sir Charles Baskerville og med naboerne.

Sir Charles fortalte ham selv om familiens hund og banet således veien for sin egen død. Stapleton, som jeg vil vedblive at kalde ham, visste, at den gamle mand led av hjertefeil, og at en pludselig og heftig sindsbevægelse kunde dræpe ham. Det havde han hørt av doktor Mortimer. Han havde også hørt, at sir Charles var overtroisk og havde tat det uhyggelige gamle sagn meget alvorlig. Hans kløktige hode utfandt straks en måte, hvorpå sir Charles kunde tages av dage, således at det neppe vilde være mulig at overføre den virkelige morder hans skyld.

Efter at ha undfanget sin tanke skred han til at utføre den med megen listighed. En almindelig eventyrer vilde ha benyttet sig av en almindelig vild hund. Bruken av kunstige midler til at gi dyret et djævelsk utseende, var et genialt påfund av ham. Hunden kjøpte han i London hos Ross & Mangles i Fulham Road. Det var den sterkeste og vildeste hund, som fandtes hos dem. Han tok den med sig på Nord-Devon jernbanen og gik en lang vei over moen for at få bragt den hjem uten at vække opmerksomhed. Han havde allerede på sine utflugter for at fange insekter lært at finde vei gjennem Grimpensumpen og havde også fundet et sikkert skjulested for dyret. Her lukket han det inde og ventet så på det beleilige øieblik.

Men der gik en tid. Den gamle herre lot sig ikke lokke utenfor sit gods' område ved nattetid. Flere gange lusket Stapleton omkring med sin hund, men uten nytte. Det var under disse frugtesløse streiftog, at han eller rettere sagt hans medhjælper blev set av bønderne, og sagnet om den dæmoniske hund fik ny bekræftelse. Han havde håbet, at hans hustru skulde lokke sir Charles i fordærvelsen, men i dette stykke viste hun sig mot forventning uavhængig. Hun vilde ikke forsøke at indvikle den gamle herre i en kjærlighedsaffære, som kunde bringe ham i hans fiendes hænder. Trusler og desværre også pryl formået ikke at bevæge hende. Hun vilde intet ha at gjøre med dette, og for en tid måtte Stapleton indstille det hele.

Så fandt han en utvei av sine vanskeligheder derved, at sir Charles, som havde fattet venskab for ham, havde gjort ham til mellemmand ved den understøttelse, han ydet den ulykkelige kvinde fru Laura Lyons. Ved at fremstille sig som ugift fik Stapleton en sterk indflydelse på hende, og han lot hende forstå, at hvis hun kunde opnå skilsmisse fra sin mand. vilde han gifte sig med hende. Hans planer fremskyntes pludselig ved, at han fik vite, at sir Charles stod i begrep med at forlate godset efter doktor Mortimers råd, hvori også han selv angav at være enig. Han måtte handle straks, ellers vilde hans offer komme utenfor hans rækkevidde. Han øvet derfor pres på fru Lyons, forat hun skulde skrive hint brev og bønfalde den gamle mand om at tilstå hende en samtale før hans avreise til London. Ved vel uttænkte grunde fik han hende overtalt til ikke at møte, og dermed havde han den chance, han havde ventet på.

Da han om aftenen kjørte tilbake fra Coombe Tracey, kom han tidsnok til at få fat på sin hund, besmøre den med den djævelske maling og bringe dyret til den port, hvor han havde grund til at anta, at den gamle herre stod og ventet. Hidset av sin herre sprang hunden over gitterporten og forfulgte den ulykkelige baronet, som skrikende flygtet nedover barlind-alleén.

I den mørke gang må det ha været et skrækkelig syn at se det store sorte dyr med de lysende kjæver og ildøinene løpe efter sit offer. Ved enden av alléen faldt han til jorden, død av hjerteslag og rædsel. Hunden havde holdt sig på græsrabatten, medens baronetten havde sprunget henad veien, så der var ingen andre spor synlige end hans. Da dyret så ham blive liggende stille, havde det rimeligvis nærmet sig for at snuse til ham, men gåt sin vei igjen, da det fandt ham død.

Det var på den måte, hunden kom til at efterlate de fotspor, som blev iagttat av doktor Mortimer. Hunden blev kaldt tilbake og snarest ført til dens skjulested ute i sumpen, og der forelå et mysterium, som satte autoriteterne i forlegenhed, vakte skræk og uro i hele egnen og endelig bragte affæren til at blive gjenstand for vore iagttagelser.

Dette var altså omstændighederne ved sir Charles Baskervilles død. De forstår, hvor djævelsk listig planen var lagt, ti det vilde være omtrent umulig at reise tiltale mot den virkelige morder. Hans eneste medskyldige kunde aldrig røbe ham, og planens groteske, ubegripelige natur havde kun tjent til at gjøre den så meget mere virksom.

Begge de kvinder, som stod i forbindelse med saken, fru Stapleton og fru Laura Lyons, nærte en sterk mistanke mot Stapleton.

Fru Stapleton visste, at han havde visse hensigter overfor den gamle mand, og hun visste også om hunden.

Fru Lyons kjendte ikke til noget av dette, men havde bitt merke i, at den gamle mands død indtraf netop på den tid, da den sammenkomst skulde ha fundet sted, som ingen anden end Stapleton visste om. Men begge var de avhængige av ham, og han havde intet at frygte av dem. Den første halvdel av hans opgave var heldig løst; men den vanskeligere del stod endnu tilbake.

Det er mulig, at Stapleton ikke visste om, at der fandtes en arving i Kanada. Men i ethvert tilfælde fik han meget snart vite det av sin ven doktor Mortimer, som også fortalte ham alle enkeltheder angående sir Henry Baskervilles ankomst. Stapletons første tanke var, at den unge mand fra Kanada kanske kunde dræpes i London uten engang at få komme til Devonshire. Han havde mistro til sin hustru, siden hun havde negtet at være ham behjælpelig med at lægge en fælde for den gamle mand, og han vovet ikke at la hende længe ute av syne av frygt for at tape sin magt over hende.

Det var av denne grund, han tok hende med sig til London. Efter hvad jeg erfarer, bodde de i Mexborough privathotel i Craven Street, hvilket var et av de hoteller, som min utsending besøkte for at samle bevismateriale. Her holdt han sin hustru indesperret på hendes værelse, medens han selv, utstyrt med et falsk skjeg, fulgte efter doktor Mortimer til jernbanestationen og til Northumberland hotel.

Hans hustru havde uklare anelser om hans planer, men hun var så bange for sin mand — på grund av brutal mishandling fra hans side —, at hun ikke vovet at skrive for at advare den mand, som hun visste var i fare. Hvis brevet faldt i Stapletons hænder, vilde hendes eget liv ikke være sikkert. Endelig valgte hun, som vi vet, den utvei at klippe ut av en avis de ord, som kunde sættes sammen til et advarselsbrev, og at skrive adressen med fordreiet håndskrift. Brevet nådde baronetten og gav ham det første varsko om faren.

Det var av stor betydning for Stapleton at få fat på et eller andet sir Henry tilhørende klædesplag for i tilfælde av, at han blev nødt til at bruke hunden, at kunne sætte denne på spor. Med sin sedvanlige raskhed og dristighed gav han sig straks i kast med at nå dette mål, og der kan ikke være tvil om, at hotellets skopudser eller stuepike fik rikelig betaling for at hjælpe ham. Den første støvle, han fik fat på, var imidlertid tilfeldigvis ny og derfor ubrukbar for hans formål. Han leverte den derfor tilbake og fik en anden — en meget oplysende omstændighed, da det overbeviste mig om, at vi havde at gjøre med en virkelig hund, idet ingen anden forutsætning kunde forklare, at Stapleton var så ivrig for at få fat på en gammel støvle og ikke brydde sig om den nye. Jo mere besynderlig og usedvanlig et tilfælde er, desto omhyggeligere fortjener det at undersøkes, og netop det, der synes at gjøre en sak mere indviklet, kan lettelig, når det overveies tilbørlig og behandles videnskabelig, bidrage til at opklare den.

Næste morgen mottok vi visit av vore venner, medens Stapleton fulgte efter i en vogn og holdt øie med dem. At han visste, hvor vi bodde og kjendte mig av utseende, likesom også hans forhold i det hele tat, gjør mig tilbøielig til at tro, at hans forbrydervirksomhed ingenlunde har været indskrænket til Baskerville-affæren alene.

Det er værd at lægge merke til, at der vestpå har der i de sidste tre år fundet sted fire store indbrudstyverier, hvis forøver man ikke har fåt fat på. Det sidste av dem, i Folkstone Court i mai måned sidstleden, er merkelig derved, at den unge tjener, som overrasket den maskerte indbrudstyv, med koldt blod blev skutt ned. Jeg kan ikke tvile på, at Stapleton supplerte sine avtagende pengemidler på denne måte, og at han i en årrække har været en yderst farlig mand.

Vi havde et eksempel på hans letvindthed til at finde utveie den samme morgen, da han slap så heldig fra os, og på hans dristighed derved, at han lot vognmanden bringe mig en hilsen. Fra det øieblik forstod han, at jeg havde overtat saken for Londons vedkommende, og at han derfor ingen chancer havde der. Han vendte derfor tilbake til Dartmoore og avventet sir Henrys ankomst.”

“Undskyld et øieblik,” sa jeg. “De har ganske visst skildret begivenhedernes gang rigtig, men der er et punkt, som De ikke har forklaret. Hvorledes gik det med hunden, medens dens herre var i London?”

“Jeg har beskjæftiget mig en del med den ting, og den er utvilsomt av betydning. Der kan ikke være tvil om, at Stapleton havde en fortrolig, skjønt det er ikke sandsynlig, at han nogensinde gav sig denne i vold ved at meddele ham alle sine planer. På Merripit-gården var der en gammel tjener ved navn Anthony. Hans forbindelser med egteparret Stapleton kan forfølges flere år tilbake, så langt som til Stapletons skolemesterdage, så han må ha visst, at de to virkelig var mand og kone. Denne mand er forsvundet og har forlatt landet. Det er av interesse, at medens Anthony ikke er noget almindelig navn i England, er Antonio meget almindelig i alle spanske eller spansk-amerikanske lande. Manden talte likesom fru Stapleton godt engelsk, men med en besynderlig læspende akcent. Jeg har selv set denne gamle mand gå over Grimpensumpen ad den sti, som Stapleton havde staket ut. Det er derfor sandsynlig, at han i Stapletons fravær har passet hunden, skjønt han vel aldrig har visst, hvad dyret skulde brukes til.

Egteparret Stapleton reiste så til Devonshire, hvorhen sir Henry og De snart fulgte efter. Jeg skal nævne litt om, hvorledes jeg dengang var stillet. De vil måske huske, at da jeg undersøkte det papir, som de trykte ord var klistret op på, så jeg nøie efter vandmerket. Idet jeg i dette øiemed holdt papiret op nogen tommer foran mine øine, merket jeg en svak duft av den parfum, som kaldes hvit jasmin. Der gives fem og sytti parfumer, som det er ganske nødvendig for en kriminalspecialist at kunne skjelne fra hverandre, og jeg har mere end én gang oplevet, at sakens utfald har beroet på en sådan hurtig og bestemt skjelnen. Duften antydet, at en dame var med i spillet, og mine tanker begyndte allerede at kredse om Stapletons. Jeg havde således både fåt greie på hunden og dannet mig en formodning om, hvem forbryderen var, allerede før vi reiste der vest.

Det var min opgave at bevogte Stapleton. Det var imidlertid klart, at dette kunde jeg ikke gjøre, hvis jeg var sammen med Dem, idet han da vilde være omhyggelig på sin post. Jeg førte derfor alle, Dem indbefattet, bak lyset og reiste i al hemmelighed, medens man antok, at jeg var i London. De gjenvordigheder, jeg havde at gjennemgå, var ikke så store, som De har trodd, og det slags bagateller må aldrig spille nogen rolle, når det gjælder at undersøke en sak. Jeg opholdt mig for det meste på Coombe Tracey og benyttet kun hytten ute på moen, når det var nødvendig at være i nærheden av skuepladsen for begivenhederne. Cartwright havde fulgt med mig, og forklædt som en ung landsens gut var han mig til stor nytte. Det var ham, som skaffet mig mat og rent tøi.

Medens jeg holdt øie med Stapleton, holdt Cartwright ofte øie med Dem, så jeg var i stand til at holde alle tråde i mine hænder.

Jeg har allerede sagt Dem, at Deres indberetninger nådde mig hurtig, idet de straks blev sendt fra Baker Street til Coombe Tracey. De var mig til stor nytte, især bidragene til Stapletons biografi. Jeg blev derved sat istand til at fastslå mandens og kvindens identitet og visste endelig nøiagtig besked om den stilling, jeg befandt mig i.

Saken var blit betydelig indviklet ved tilfældet med den rømte straffange og forholdet mellem ham og familien Barrymore. Også dette forklarte De på en meget grei måte, men jeg var allerede selv gjennem mine egne iagttagelser kommet til de samme slutninger.

Dengang De fik se mig ute på moen, havde jeg fuldt kjendskab til hele saken, men den forelå ikke således, at den kunde bringes for retten.

Selv Stapletons attentat hin nat på sir Henry, der endte med den ulykkelige straffanges død, kunde ikke hjælpe os stort i retning av at bevise, at manden var skyldig i mord. Der syntes ikke at være nogen anden utvei end at gripe ham på fersk gjerning, og i den anledning måtte vi som lokkemat bruke sir Henry, alene og uten beskyttelse. Vi gjorde så, og på bekostning av at tilføie vor klient en alvorlig nerverystelse, lykkedes det os at bringe saken til fuld modenhed og drive Stapleton til hans undergang.

At sir Henry blev utsat for dette, må jeg tilstå, at jeg betragter som en feil ved min befatning med saken; men vi kunde jo ikke forutse, hvilket frygtelig og lamslående syn dyret vilde frembyde, og heller ikke kunde vi forutsætte den tåke, som gjorde det mulig at overfalde os med så knapt varsel. Vi opnådde vor hensigt med følger, som både specialisten og doktor Mortimer forsikrer mig kun vil blive forbigående. En lang reise kan bringe vor ven helsebod ikke bare for hans rystede nerver, men også for hans sårede følelser. Hans kjærlighed til denne dame var dyp og oprigtig, og for ham var det den sørgeligste side ved hele denne stygge historie, at hun havde narret ham.

Det står nu kun tilbake at forklare, hvilken rolle hun hele tiden har spillet. Der kan ikke være tvil om, at Stapleton øvet et herredømme over hende, der kan ha skrevet sig enten fra kjærlighed fra hendes side eller fra frygt eller meget sandsynlig fra begge dele, da disse sindstilstande ingenlunde utelukker hinanden. Hans inflydelse virket i alle fald. På hans befaling samtykket hun i at utgi sig for hans søster; men han så grænserne for sin magt over hende, da han forsøkte at gjøre hende direkte medskyldig i mord.

Hun vilde advare sir Henry, såvidt det var mulig uten at angi sin mand, og gang på gang forsøkte hun at gjøre det. Stapleton selv synes at ha været i stand til at nære skinsyke, og da han la merke til, at sir Henry gjorde kur til hende, kunde han, skjønt dette jo indgik i hans egen plan, ikke bare sig for at gripe ind med en lidenskabelig heftighed, som røbet det glødende sind, han ved selvbeherskelse pleiet at holde så godt skjult. Ved at opmuntre det nære venskabsforhold mellem dem sikret han sig, at sir Henry ofte kom til Merripitgården, og at det tidligere eller senere vilde la sig gjøre at finde den anledning, han ønsket. Men da den kritiske dag kom, vendte pludselig hans hustru sig imot ham. Hun havde hørt noget om straffangens død, og hun visste, at hunden var indestængt i uthuset den aften, da sir Henry skulde spise hos dem. Hun beskyldte sin mand for planlagt forbrydelse, og der fandt et heftig optrin sted, hvorunder han for første gang lot hende vite, at hun havde en medbeilerinde til hans kjærlighed.

Hendes troskab gik i et øieblik over til bittert hat, og han skjønte, at hun vilde forråde ham. Derfor bandt han hende, forat hun ikke skulde ha nogen anledning til at varsko sir Henry, og han håbet uten tvil, at når alle mennesker i egnen fandt årsaken til baronettens død i hans families gamle plage, hvilket de ganske sikkert vilde gjøre, kunde han bevæge sin hustru til at slå sig til ro med en fuldbragt kjendsgjerning og tie stille med det, hun visste. Heri tror jeg, han forregnet sig; selv om vi ikke havde været der, vilde hans skjæbne allikevel været beseglet. En kvinde med spansk blod i sine årer tar ikke en sådan fornærmelse så let.

Og nu, kjære Watson, kan jeg ikke, uten at ty til mine optegnelser, gi Dem nogen mere detaljeret fremstilling av denne eiendommelige sak. Jeg tror ikke, der er noget væsentlig, som ikke er blit forklaret.”

“Han kunde vel ikke håbe at få skræmt sir Henry ihjel med hunden, således som han havde gjort med hans onkel?”

“Dyret var vildt og halvt ihjelsultet. Hvis dets utseende ikke skræmte manden tildøde, vilde det ialfald lamme hans motstand.”

“Ganske visst. Der står kun en vanskelighed tilbake. Hvis Stapleton kom i besiddelse av godset ved arv, hvorledes vilde han da kunne forklare den omstændighed, at han, arvingen, havde bodd under et andet navn like ved eiendommen? Hvorledes kunde han gjøre krav på godset uten at vække mistanke og foranledige undersøkelser?”

“Dette er en forfærdelig vanskelighed, og jeg er bange for, De kræver for meget, når De vil ha mig til at løse den. Fortid og nutid ligger indenfor mine undersøkelsers område, men hvad en mand kan gjøre i fremtiden, det er et vanskelig spørsmål at besvare. Fru Stapleton har hørt sin mand drøfte dette problem ved flere anledninger.

Der var tre veie, som det var mulig at gå. Han kunde gjøre krav på eiendommen fra Sydamerika av, godtgjøre sin identitet overfor de derværende britiske autoriteter og derved få arven uten overhodet at komme tilbake til England. Eller han kunde anlægge en ombyggelig utført forklædning og maskering i den korte tid, han behøvet at opholde sig i London. Eller også kunde han overgi papirer og bevisligheder til en medskyldig, indsætte ham som arving og betinge sig en viss del av indtægterne. Efter alt, hvad vi vet om ham, kan vi ikke tvile på, at han vilde ha fundet en eller anden vei ut av vanskelighederne.

Og nu, min kjære Watson, har vi havt strengt arbeide i nogen uker, og for en enkelt aften kan vi vel vende vore tanker hen på mere fornøielige ting. Jeg har en loge i teatret til opførelsen av “Hugenotterne”. Har De hørt de Reszkes? Jeg må da uleilige Dem med at være færdig om en halv time, så kan vi underveis gå indom Marcinis kafé og få noget at spise.”

Table of Contents

Sherlock Holmes.

Baskervilles forbandelse

Problemet.

Sir Henry Baskerville.

Tre brustne tråde.

Baskerville herregård.

Familien på Merripit-gården.

Doktor Watsons første indberetning.

Doktor Watsons anden indberetning.

Utdrag av doktor Watsons dagbog

Manden på klippekammen.

Dødsfaldet på moen.

Garnene trækkes sammen.

Hunden fra Baskerville

Et tilbakeblik.