FREDERICK MARRYAT

KAPERKAPTEINEN

Om denne boken

Innskrevet og rettet av Kjell Nedrelid.

Sist rettet 18.05.1995. (dd.mm.yyyy)

Released to Internet 28.10.1996 in zipped wp5.0-format.

Du kan fritt distribuere denne teksten i hvilken som helst format, så lenge du ikkje tar betalt for det.

Vennlist innkluder denne lille innledningen.

Omforming til ebok utført av Lars Næsheim

Denne utgaven lagt ut 20. juni 2012.

NOEN LYSEGULE KRØLLER REDDER LIVET MITT

Det var dengang jeg fór som annenstyrmann på Dalrymple, ei fin lita skute som de siste åra hadde gått i traden mellom England og Senegal nede på Afrika-kysten. Jeg likte farten. Kapteinen var en real kar, og etter et par eventyrlige år på ei kaperskute smakte det godt å komme over på et skikkelig handelsfartøy igjen. Fra England hadde vi med oss bomullstøyer, kniver, økser og all slags jugl. For dette byttet vi til oss elfenbein og gull. En dårlig handel for negeren, kan en si. Vel, men tross alt en handel med varer og ikke med mennesker. For på denne tiden hadde slavehandelen nettopp sin grusomste blomstring. Tusenvis av negrer ble ført fra det indre Afrika og solt som slaver i den nye verden.

Et par dager etter at vi hadde kastet anker utenfor kysten, fikk vi besøk av kapteinen på et fartøy som lå like i nærheten av oss. Han bad om å få låne storbåten vår og noen mann som kunne ro ham inn til Senegal. Kapteinen vår, som var en gammel venn av fyren, hadde ikke noe imot det, men han mente det var for farlig å la de unge sjøguttene våre gi seg i kast med brenningen inne ved revet, så han lot meg ta kommandoen ombord. Fem mann rodde, og jeg satt til rors. Da vi nærmet oss revet, brøt det løs en tornado som jeg aldri i mine levedager har sett maken til. I siste øyeblikk fikk jeg vendt båten og lot den drive for vinden. På den måten kom vi et godt stykke sørover langs kysten. Jeg håpet i lengste laget å komme ut på det åpne havet igjen, men plutselig kjente jeg at brenningen fikk tak i oss og hvirvlet oss i rasende fart innover mot stranda. Det var ikke å tenke på å berge båten. Nå gjaldt det bare om en kunne redde livet.

Vi jumpet i sjøen, alle mann, og la på svøm innover. Det var ikke stor avstanden til land, men vi visste at vi likevel hadde små sjanser til å komme velberget i land. Overalt langs kysten vrimlet det av hai, glupske menneskeetere som kastet seg over alt levende de så i sjøen.

Jeg hadde ikke tatt mange takene før jeg hørte et forferdelig skrik og så sjøen bli farget rød omkring meg. Jeg lukket øynene og svømte for livet. Hvert øyeblikk kunne jeg vente å bli lemlestet av havets grådige uhyre. Plutselig kjente jeg at jeg støtte mot noe hardt. Vill av glede og trett til døden klatret jeg opp på stranda, der tre av karene alt lå og stønnet etter den forferdelige svømmeturen.

Mens vi lå der, hørte vi med ett noen ville skrik, og så en flokk negrer nærme seg. De stod først og stirret mistenksomt på oss en stund, så gikk de uten videre i gang med å kle av oss hver tråd vi hadde på kroppen. En av karene prøvde å gjøre motstand, men resultatet var bare at han fikk en lanse langt inn i låret.

Negrene surret hendene våre på ryggen og drev oss med spydene sine innover de tørre, avsvidde markene. Fra en skyfri himmel flammet tropesola over de nakne kroppene våre, så store brannblemmer rett som det var sprang fram på huden, og for hvert skritt sank vi dypt ned i den gloheite sanden.

Time etter time fortsatte ferda. Jeg tenkte at dette vel var straffen for alt det gale jeg hadde gjort. For enda jeg ikke var stort mer enn guttungen, hadde jeg nok av synder på samvittigheten. Det var en fransk adelsmann jeg ikke kunne få ut av tankene. Hvor jeg vendte blikket, så jeg det sterke, bleke ansiktet hans. Det var den gangen jeg fór med kaperen Hevneren, det hendte. Vi lå og krysset nede ved Haiti, på utkik etter bytte. Plutselig fikk vi øye på ei full-lasta skute, som så ut til å kunne bli et lett bytte. Men der tok vi nok skammelig feil. Da vi kom nærmere, viste det seg at skuta var en 600-tonner med 24 kanoner. Likevel gikk vi til angrep med én gang. Karene våre, mange av dem rene banditter, sloss som løver, og det varte ikke lenge før vi fikk entret skuta. Det ble et forferdelig blodbad. Kapteinen ombord — en fransk adelsmann — kastet seg som et villdyr inn i kampen. Aldri har jeg sett noen bruke en kårde så sikkert og elegant som den karen. Mannskapet hans sloss òg som det høver for sjøfolk, men likevel varte det ikke lenge før den overlegne styrken vår hadde overmannet besetningen. Den franske kapteinen var med ett sporløst forsvunnet. Vi for høyt og lavt og lette, men uten resultat. Vi mente at det var underlig at den tapre adelsmannen skulle stikke seg unna på den måten. Endelig fant vi ham nede i en kahytt. Han stod med dolken løftet over hodet, ferdig til å styrte seg over oss. Det brente i de svarte øynene hans. Bak ham stod en kvinne og en ung gutt. Det var fruen og sønnen hans. Plutselig kastet han seg over løytnanten vår. Dolkespissen var bare noen centimeter fra hjertet hans da jeg løftet pistolen og brente løs ...

Siden hører jeg ofte det skuddet. Jeg ser den tapre franskmannen synke i kne, ser ham lene hodet tungt mot sin frues skulder. Og jeg ser blikket i øynene hans. Jeg kan ikke verge meg mot anklagen som er i dem, enda jeg vet at jeg bare gjorde min plikt.

Dette gikk jeg og tenkte på, mens jeg lengtet etter natta. Endelig gikk sola ned, og det ble straks beksvart mørke. Negrene samlet brenne og tente et bål for å holde villdyra borte. Men natta ble enda verre enn dagen hadde vært. Moskitos i store svermer slo ned på oss. Vi skrek i fortvilelse, vi rullet oss rundt på marka. Verre og verre ble de grusomme insektene. Dessuten tok brannblemmene til å verke ulidelig. Vi hadde lengtet etter natta. Nå lengtet vi etter dagen. Noen av oss lengtet etter døden.

Dag etter dag fortsatte ferda, gjennom tette skoger, der vi rev oss til blods på de skarpe greinene, over nakne, brennende sletter.

Til å begynne med ble vi mottatt med mistillit og hat av de innfødte, som sikkert mente vi var slavehandlere, men lenger inne i landet fikk vi bedre behandling. Ikke sjelden hendte det at kvinner, som vel syntes synd på oss, stakk til oss en handfull durra1 eller litt geitemelk.

Endelig, seint en ettermiddag, nådde vi landsbyen til fangevokterne våre. Husene lå i ei klynge midt i tykke skogen. De var runde og kledd med spisse grastak. I utkanten av landsbyen var det små durraåkrer. Stammen som bodde her, lot til å være svært primitiv. Det fantes ikke spor av europeisk kultur. Svartingene så fælt krigerske ut. Alle var væpnet med kastespyd og bue.

Da vi nærmet oss landsbyen, tok fangevokterne våre til å skrike og bære seg noe aldeles forferdelig, vel for å gjøre stammefrendene sine merksam på hvilken strålende fangst de hadde gjort. I så fall oppnådde de i høy grad sin hensikt. Svartinger av begge kjønn og av alle aldrer vrimlet fram fra hyttene og gav seg til å hoppe og danse omkring oss som om vi skulle være noen slags juletrær. Enkelte lo så de skrek. Noe så rart som disse skapningene med hvit hud over hele kroppen hadde de sikkert aldri sett før.

Vi ble ført gjennom landsbyen og inn på en liten åpen plass, som var sirklet inn av et høyt gjerde. Her lå en del hytter som var større og finere enn de andre. Det var her kongen bodde, sammen med alle konene sine.

Vi måtte vente en god stund før vi slapp inn til hans høyhet. Rett over oss stod tropesola, brennende, ubarmhjertig. Som glødende nåler trengte de loddrette strålene inn i huden på oss. Likevel ønsket vi oss ut igjen da vi endelig ble ført inn i hytta og forestilt for hans majestet negerkongen. Aldri i mitt lange og begivenhetsrike liv har jeg sett noe så fælt, noe så rått og brutalt som det svarte, rynkete fjeset. Det verste var kanskje øynene, to runde, blåsvarte kuler, som lyste av ondskap og hat. Og så smilet, den tannløse, fordreide munnen.

Rett bak ham stod to kjempesvære negrer, væpnet til tennene, og på begge sidene stod to rekker svartinger med bøyde hoder og armene over kors på brystet, ferdige til å lyde hans minste vink. Alle var så nakne som det går an å bli. Det var forresten vi også. Bare kongen selv og de fire konene hans hadde klær på seg, et blått skjørt, som rakk helt ned til fotsålen, og et skjerf slengt over skuldrene. Rundt halsen og armene hadde de en mengde gullstas. Konene var unge og riktig pene. De stirret nysgjerrig på oss og lot slett ikke til å omgås med mordplaner av noen art.

Endelig reiste den gamle monarken seg. Han grep et bredbladet sverd og stavret henimot oss på de krokete kommodebena sine. Stumme av skrekk ventet vi på hva som ville skje. Det var tydelig at han tenke på å gjøre kort prosess. Den motbydelige gamle banditten hadde alt løftet sverdet, da de fire konene hans plutselig reiste seg og trengte seg om ham, gned seg inn til ham og prøvde på alle måter å få ham til å opptre litt mer elskverdig. Vi stod som på nåler og så på den underlige scenen. Kongen rullet med de fæle øynene sine, vred og vrikket på seg som ei skotsk bondejente og lo så han hikstet. I det hele tatt lot han til å finne situasjonen umåtelig humoristisk. Vi trakk et lettelsens sukk da de fire negerdronningene halvveis bar sin aldrende ektemann bort til tronstolen, der han sank sammen med et hest grynt som muligens skulle bety en latter. Så lenge det er liv er det håp, tenkte jeg og velsignet i mitt stille sinn de fire konene, som hadde greidd det utrolige å lage en tøffelhelt av alle tiders verste banditt. Da de vel hadde fått plasert ham, stimlet de sammen om oss og oppførte seg akkurat som småunger som har fått et nytt og morsomt leketøy. Særlig var det håret mitt som var så forferdelig morsomt. Det er av naturen intet mindre enn lysegult, og det tok seg visst særlig pussig ut nå da det ikke hadde vært i berøring med noen slags skarp gjenstand på mange uker. En av konene, en riktig søt liten skapning, tok et kraftig tak midt i luggen og trakk til av alle krefter. Og da hun oppdaget at det virkelig satt fast og ikke var noe jeg hadde hengt på meg for å forbause verden, ble hun stående og stirre på meg, aldeles betatt.

Plutselig la de på dør alle fire, og noen minutter senere kom de bærende på et stort fat, som de satte foran oss. De nikket og smilte så jeg ble rent bløt om hjertet, og sa en hel del rare lyder, som sikkert betydde «vær så god, mine herrer» eller noe slikt. Da vi gjorde tegn til dem at hendene våre var bundet på ryggen, løp en av dem straks hen og hentet en lang kniv, som hun skar over båndene med. Situasjonen var med ett helt forandret. Fra å være dødsdømte fanger var vi plutselig blitt intet mindre enn hedersgjester. Selv den gamle grinebiteren av en monark lot til å se på oss med en slags sympati. Fremdeles var det jeg som var den gjeveste. Det var vel det lysegule håret.

Da vi hadde spist, ble vi ført til en hytte som lå rett ved siden av kongens, og her ble vi smurt inn med en olje som straks fikk sårene til å holde opp å verke.

Hva det kunne komme av, vet jeg ikke, jeg holder den dag i dag fast ved teorien om de høygule lokkene mine, sikkert er det i hvert fall at vi i tiden framover hadde det så bra som forholdene på noen måte tillot. Vi kunne gå hvor vi ville, maten var slett ikke verst, og de små negerdronningene kom rett som det var og slo av en prat på det underlige språket sitt.

NEGERDRONNINGEN WHYNA

Da vi hadde vært i landsbyen i tre uker, fikk jeg en morgen ordre om å innfinne meg i kongens hytte. Her ble det ved hjelp av underlige tegn sagt meg at kongen hadde utsett meg til tjener for sin yngste og vakreste gemalinne, dronning Whyna. Min første oppgave i den nye og ansvarsfulle stillingen var å servere middagen for det kongelige ektepar. Det falt oppriktig talt slett ikke særlig heldig ut, for så vidt som jeg startet med å snuble i et teppe og helle et helt fat med kokt durra over negerkongens majestetiske tær. Heldigvis viste det seg at kongen hadde utpreget sans for folkelig humor, og istedenfor å gi meg en omgang gav han seg til å tromme løs på den imponerende magen sin, samtidig som han utstøtte de rare lydene som jeg hadde lært å oppfatte som latter.

Da ekteparet hadde spist, fulgte jeg min herskerinne til en hytte, der hun — som skikken var — tok seg en bastant middagslur, mens jeg satt utenfor og holdt vakt.

Hun var snill og søt, min unge herskerinne. Hver morgen, når sola farget tretoppene i øst, måtte jeg følge henne opp på et lite fjell. Noen minutter stod hun aldeles urørlig der oppe. Så strakte hun begge armene i været og bøyde seg dypt mot den stigende sola, gang på gang. Det var vel sin gud hun dyrket på denne måten, tenkte jeg. Etterpå måtte jeg frisere henne. Jeg gned det ravsvarte håret hennes godt inn med velluktende olje og ordnet det i myke krøller rundt det vakre, barnslige ansiktet hennes. Ofte smilte hun til meg, og jeg tenkte at det var et smil fra en annen verden. Å, jeg var vel en vilter krabat, sjøgutt og kapergast, men jeg ble myk i sinnet når den svarte lille dronningen smilte slik til meg. Etterpå pleide hun å mate hønsene og de tamme antilopene, og så øvde hun seg med bue og kastespyd. Hun var en mester i å bruke begge disse våpnene.

Det eneste pene jeg kan si om den svarte banditten hun var gift med, er at han var snill mot konene sine. Min herskerinne kunne gå og komme helt som hun selv ville.

Det gikk lang tid før jeg forstod det underlige, men enkle språket hennes. Hun var svært ivrig etter å få vite hvor vi kom fra, hvilke skikker vi hadde og hva vi tenkte og følte. Time etter time kunne hun sitte og høre på meg når jeg prøvde å gi henne et lite inntrykk av hvordan livet artet seg langt der borte i landet jeg var kommet fra. Som regel endte det med at hun la hodet bakover og lo den sølvklare latteren sin. Det var visst ikke så mye hun skjønte, den lille negerdronningen.

En dag da jeg som vanlig hadde fulgt henne opp på fjellet, og stod og ventet på at sola skulle stige opp over den svarte skogen, grep hun meg plutselig i armen.

— Din gud? sa hun og stirret spørrende på meg.

— Der oppe, svarte jeg og pekte mot himmelen.

— Min gud der oppe, sa hun og sendte meg et strålende smil. Hun tenkte vel at om vi ikke hadde akkurat den samme guden, så måtte de i hvert fall være svært gode venner. Det lille trollet drev meg endog til å knele der på fjellet og be sammen med seg. Jeg tenkte med blandede følelser på hva vel kameratene mine hadde sagt om de hadde sett oss. Negerdronningen Whyna i bønn sammen med meg, kapergasten!

Det eneste som plagde meg denne tiden, var frykten for kongen, frykten for at han en dag skulle mislike at jeg var så mye sammen med den lille dronningen hans. Det var ikke vanskelig å gjette hva som ville skje da. Jeg ble snart klar over at Whyna var like redd ham som jeg var. Når han var til stede, behandlet hun meg alltid strengt og overlegent, men ikke var vi alene før hun oppførte seg som hun skulle være minstesøsteren min, for ikke å si datteren min. I virkeligheten var hun jo ikke stort mer enn en liten unge, knapt femten år, tenker jeg.

Det morsomste hun visste var å høre meg fortelle. De store, klare øynene hennes stirret fjernt ut i den soldirrende tropelufta mens hun lydde til eventyret om en underlig verden langt, langt borte over skog og ørken og hav.

En dag lot jeg med vilje buen hennes bli igjen i den hytta kameratene mine bodde i. Da hun spurte etter den, svarte jeg at jeg hadde glømt den, men at jeg straks skulle ordne det slik at kameratene mine sendte den til oss. Jeg rev et stykke bark av et tre og skrev med en pilespiss en beskjed til gutta om å sende buen. Barken ga jeg til en negerpjokk og bad ham levere den til de hvite mennene. Gutten fløy av gårde, og noen minutter etter var han tilbake med buen. Whyna stirret på meg, stum av undring. Men hun skjønte jo at vi hvite hadde en egen måte å meddele oss til hverandre på.

— Pilene! Pilene! nesten stønnet hun.

— Vel, jenta mi, pilene skal bli, sa jeg og sendte gutten av sted med en ny beskjed. Nå ville hun absolutt at jeg skulle lære henne denne underlige kunsten. Dessverre lot det seg ikke gjøre, så godt kunne jeg ikke språket hennes. Men jeg lærte noe, jeg lærte at disse enkle og dagligdagse tingene som vi er så vant til at vi ikke tenker over dem engang, de er kostelige gaver, som vi skal være takknemlige for.

I KAMP FOR LIVET

Jeg hadde vært i landsbyen et par måneders tid da jeg en dag fikk beskjed om at jeg skulle ut på en lengre jaktutflukt sammen med kongen og Whyna. Kameratene mine skulle bli igjen i byen.

Dagen etter dro vi av sted, fulgt av om lag femti krigere, væpnet med bue og kastespyd. Jeg følte meg ikke sikker nok i bruken av disse våpnene, så jeg skaffet meg en lang, solid lanse.

Kongen selv var for gammel til å drive jakt. Hele dagen satt han og rugget att og fram. Bare når Whyna var i nærheten, fikk øynene hans litt glans. Han hadde vel et slags hjerte langt inne i kroppen sin, han òg.

Viltet bestod av villsvin, leoparder, løver og noen andre dyr som jeg ikke vet navnet på. Jakten foregikk på den måten at en del av negrene omringet viltet og jagde det med lange lanser henimot en skogtykning, der jegerne stod gjømt. Når dyret var i passende avstand, lot de det regne med piler og kastespyd over det.

En morgen var Whyna og jeg kommet litt bort fra de andre. Plutselig hørte vi en truende brumming inne fra et tett skogsnar, og før vi visste ordet av det, stod en mektig hannløve rett framfor oss, ikke ti skritt borte. Den tok noen steg mot oss, stanste, pisket med halen i lufta, åpnet det fryktelige gapet i hissige, snerrende brøl, stirret på oss med onde, flakkende øyne.

Whyna krøp sammen ved siden av meg, halvt bevisstløs av skrekk. Jeg hadde ikke annet våpen enn lansen, et spinkelt våpen mot dyras fryktelige konge.

Den tok noen listende steg, åpnet det grusomme gapet ... Og med et tordenbrøl satte den rett på meg. Jeg var ikke stort mer enn guttungen den gangen, men en modig krabat tør jeg nok si at jeg var. Likevel gikk det kaldt nedover ryggen på meg da jeg så udyret kaste seg mot meg. Jeg løftet lansen, langsomt, besindig, siktet omhyggelig. Og da den var et par meter fra meg, kjørte jeg til av alle krefter. Jeg traff den midt i strupen. Et brøl av raseri og smerte, et brøl som flenget lufta. Og villdyret sank sammen, rullet seg rundt på marka for å bli kvitt jernet, som hadde trengt seg langt inn i halsen på den.

Jeg tok Whyna i armene og sprang så fort bena kunne bære meg. Midt ute på ei åpen slette orket jeg ikke mer. Alt gikk rundt for meg, trær, marker, fjell, den glødende tropesola. Jeg hørte de fryktelige brølene, nærmere, nærmere. Men det gjorde meg ingenting. Jeg syntes plutselig at alt var så likegyldig, bare jeg kunne få ligge der ganske stille på marka og leve eller dø eller hva som helst. Det gjorde ikke engang noe inntrykk på meg da jeg så negerflokken komme styrtende og samle seg om den rasende løva. Det siste jeg husker var Whynas dype, svarte øyne, som stirret på meg fulle av tårer.

Jeg vet ikke hva det kan ha vært som fikk meg til å ramle sammen på denne måten, jeg pleide vanligvis å tåle litt av hvert. Det var vel alle strabasene som knekte meg, og så tropesola, min evige, lurende fiende.

I hvert fall var resultatet av løvekampen at både jeg og kameratene mine fikk lov til å forlate landsbyen for godt. Vi fikk endog et rent kongelig følge med på veien — hundre unge krigere, som førte oss sikkert fram til Senegal, der vi ble en måneds tid, inntil Dalrymple kom og hentet oss.

Og så gikk ferda heim til gamle England igjen. Men lang tid etter når jeg satt i muntert lag, kunne kameratene mine plutselig gi seg til å le høyt og spørre hva det var jeg satt og grublet slik over. Det var en liten scene jeg hadde så vondt for å glømme ...

Det var en tidlig morgen vi forlot landsbyen langt der inne i urskogen. Nettopp som vi kom ut på ei slette, steg sola fram i all sin glødende prakt og kastet sine første glitrende stråler over skog og mark. Da jeg vendte meg for å ta en siste avskjed med den underlige lille byen, så jeg en slank, ravnsvart skikkelse på fjellet bak oss, skarpt tegnet mot lyshavet. Det var Whyna, min negerdronning, med hendene løftet mot himmelen i bønn.

JEG MØTER EN BESLEKTET SJEL

Straks vi kom til Liverpool, mønstret jeg av. Jeg hadde penger nok til å greie meg en måneds tid, og jeg følte trang til å ta det litt med ro etter alt jeg hadde opplevd den siste tida. Sjømannslivet var jeg trøtt av foreløpig, og heim kunne jeg av ymse grunner ikke reise. Jeg ble derfor gående og slenge i byen et par ukers tid.

Hver kveld pleide jeg å ta meg et glass nede på en av kneipene ved havna. Jeg likte meg best der nede, enda jeg selv var en mann med god oppdragelse og det ofte kunne gå temmelig vilt for seg når sjøgutta kom heim fra langfart med pungen full av mynt. Men jeg følte meg som sjømann og gikk kledd i sjømannens drakt. Det var liv og muntre farger nede på kneipene når sjøfolk fra nordlige og sørlige farvann satte hverandre stevne. De første var kledd i kort jakke, ulltrøye, knebukser og slengkappe av seilduk. På hodet hadde de skinnlue, på bena kamgarnstrømper og sko med blanke spenner. De som fór på tropene, var gjerne kledd i kort jakke med messingknapper, rødt skjerf rundt livet, lange bukser, lette sko og en brodert lue eller en stor hatt med fjær i. Det var denne siste drakten jeg sjøl hadde vent meg til å bruke.

En kveld jeg satt på min stamkneipe, kom det en fremmed mann bort til meg og bukket smilende.

— Får jeg lov til å slå meg ned ved Deres bord, mr. Elrington spurte han.

— Gjerne, svarte jeg, — hvis De først vil være så elskverdig å fortelle meg hvor i verden vi sist hadde den gjensidige gleden å være sammen.

Til tross for at jeg har en inngrodd uvilje mot påtrengende mennesker, kunne jeg ikke la være å like mannen, samtidig som jeg måtte beundre den sikre og overlegne måten han opptrådte på. Han så ut til å være mellom 25 og 30 år. Det bleke, markerte ansiktet med de svarte, levende øynene hadde noe spøkefullt, gutteaktig over seg. Hendene var slanke og fine som en kvinnes hender. Men den smidige, ranke skikkelsen var ikke uten maskulin styrke. Jeg tok ham for en velstående jøde av god familie.

Han bøyde seg over bordet og lo en lydløs latter.

— Mitt navn er Levee, sa han. — Dessverre faller det meg litt vanskelig å fortelle Dem hvor vi sist var sammen, etter som vi så vidt jeg vet aldri har sett hverandre før. Får jeg lov til å spandere et lite glass?

Uten å vente på svar slengte han seg ned ved bordet og bestilte en flaske utsøkt vin. Da han hadde tatt en dyp slurk, fortsatte han:

— Vel, så foreslår jeg at vi anser oss ferdige med formalitetene og går like på saken. Vi — det vil si mitt rederi, jeg er nemlig kaptein — trenger en mann nøyaktig av Deres støpning, en mann som ved siden av å være en fremragende sjømann og ikke så lite av en hjerteknuser, særlig når det gjelder negerdronninger, også er i stand til å gjøre det av med en velvoksen løve på en-to-tre.

Jeg må ha sett litt fåret ut akkurat i dette øyeblikket, for han la hodet bakover og lo en hjertelig latter.

— Aha, herr Elrington, så De lar Dem altså forbause! En skal ikke la seg forbause. Alt har sin naturlige årsak. Vel, mr. Elrington, så er det bare å undersøke årsaken. Hvis en gider da. Jeg selv er litt for makelig anlagt. Jeg lar tingene skje.

Han tømte glasset til bunns og fylte det igjen.

— Vel, herr Elrington, vi er altså tilfeldigvis nokså godt inne i sakene. Vi vet hva som skjer på land og på sjø, ikke minst på sjøen.

— Hva slags fartøy fører De? spurte jeg.

Han løftet glasset og stirret lenge dypt ned i den perlende vinen. Så så han meg smilende inn i øynene.

— Tja, hva tror De nå selv, herr Elrington? En liten lasteholk, hva?

— Nei, herr Levee, jeg er villig til å ofre noen dager av min salighet på at De er ikke så lite av en røverhøvding.

Han lo igjen den lyse latteren sin.

— Riktig, herr Elrington! Aldeles riktig! Og hva synes De så om min sjarmerende virksomhet?

— Oppriktig talt, jeg har fått nok av kaperfarten. Jeg har tenkt å få meg hyre på et skikkelig handelsfartøy.

— Hvorfor ikke like godt gå i kloster, herr Elrington? Handelsfartøy! Bare hør på klangen i ordet! Får den Dem ikke til å gjespe? Nei, min gode kapergast. De kommer ikke til å ta hyre på noen lastepram, det kan jeg forsikre Dem. Vi er like, vi to. Vi har uroen i oss fra fødselen av, den skjønne, farlige uroen som jager oss ut i eventyret.

Jeg svarte ikke. Jeg visste han hadde rett. Jeg hadde den uroen i meg, jeg elsket eventyret, farene, kanonenes truende sang.

Kaptein Levee bøyde seg mot meg.

— Vi kan gjøre Dem et fint tilbud, herr Elrington. Jeg har nettopp oppbrakt en spansk skonnert. Hun er ikke stor, om lag 160 tonn, men vakker og velbygd, med åtte sekspunds bronsekanoner og seks haubitsere. En seiler av de sjeldne, det kan jeg forsikre Dem. Nå, hva sier De?

— Hva jeg sier? Til hva?

Han sendte meg et forbauset blikk.

— Til hva? Til å føre skuta vel! Til å jage på de herlige blå jaktmarkene! Til å tjene Dem til Krøsus på noen dager!

Det gikk varmt gjennom meg. Jeg, en tre og tjue-åring, ble tilbudt stillingen som kaptein på et kaperfartøy!

— Nå, slår De til, herr Elrington?

Jeg skjøv alle skrupler fra meg og grep handa han rakte meg.

— Jeg slår til, herr Levee, og jeg takker Dem for tilbudet.

Han slo avvergende ut med handa og løftet glasset.

— Skål, kaptein Elrington! Skål for alle viltre eventyr! Og skål for oss som har den skjønne uroen i blodet!

DE FIRE JAKOBITTENE2

Jeg kan ikke minnes at jeg noen gang har vært så glad og så stolt som da jeg dagen etter stod framme i baugen og mønstret skuta mi, den store skonnerten Spurvehauken. Mannskapet var sjølsagt en nydelig samling banditter, harde, hissige karer som det ikke nyttet å godsnakke med, skulle en få skikk på dem. Men jeg trodde nok jeg skulle greie dem. Redd av meg har jeg aldri vært, og enda jeg slett ikke ser ut som noen kjempe, pleier jeg gjerne nokså snart å få snudd opp ned på den som prøver å lage bråk.

Jeg så over skuta sammen med kaptein Levee og slo av en prat med folkene. Etterpå gikk vi opp til rederen for å få nærmere ordre. Han virket underlig nervøs og opphisset, gikk att og fram på golvet og klødde seg uavbrutt i det sparsomme håret sitt. Endelig stanste han foran meg.

— Nja, kaptein ... De forstår ... Nei, det gjør De vel forresten slett ikke. Ingen forstår noe som helst. Nå, saken er den at jeg er blitt budt en ... mja, en riktig pen liten sum ... mja, det må en si ... for å hjelpe noen ulykkelige mennesker ut av landet.

Han vendte seg brått mot meg.

— Er De tett?

— Hva? Om jeg er tett?

— Om De kan holde på en hemmelighet, mener jeg?

— Tviler De på meg?

— Mnei, De har blå øyne. Forresten er alle mennesker kjeltringer. Jeg stoler ikke på andre enn meg sjøl, forresten er jeg ikke ganske sikker, jeg heller, hehehe. Nå, saken er den at fire jakobitter har greidd å ta seg fram hit, men forfølgerne er rett i hælene på dem, og det er utlovd en stor belønning til den som kan gripe dem. Noen venner av dem holder dem skjult her, og disse vennene har nå vært på meg for å få meg til å hjelpe dem over til en fransk havn.

— Utmerket, sa jeg, — såpass må jeg vel kunne greie.

— Jaså, såpass må De vel kunne greie. Sånne unge spretter som De tror de greier alt mulig, de. Mja. I hvert fall skal De ikke komme til å angre på det hvis De greier det. Det kan jeg love Dem, og når jeg lover noe, så hender det slett ikke sjelden at jeg holder det. Det er nettopp dette som er skilnaden mellom meg og alle andre mennesker. De er altså villig til å ta jobben? Utmerket! De er en bra kar, kaptein Elrington. Jeg angrer ikke på at jeg ga Dem Spurvehauken. Ellers angrer jeg nesten på alt jeg har gjort. Mja, det gjør jeg. Han jødekapteinen, Levee, skal ligge ute i sjøen og vente på Dem. Mja, det skal han. Så får dere to bli enige om hvordan dere best skal ordne affærene. Han jødekapteinen er en lur rev, hehehe.

— Kaptein Levee vet sjølsagt at jeg har jakobittene ombord?

— De spør som en svakt begavet høne. Naturligvis vet han det. Kaptein Levee vet alt. Kan De seile i morgen, unge mann?

— Jeg kan seile i kveld.

— Men De er da et underlig menneske. Jeg spurte ikke om De kunne seile i kveld, jeg spurte om De kunne seile i morgen. Og det kan De altså.

— Når kommer jakobittene ombord?

— Ikke spør så fort og så mye. De skal få greie på alt sammen i morgen. Regjeringens spioner er på spor etter de stakkars menneskene, og jeg har hørt en liten fugl synge om at et orlogsfartøy krysser att og fram her ute i havna og stopper alle som prøver å komme ut. Han jødekapteinen letter anker i morgen tidlig og kommer sannsynligvis til å bli visitert.

— Finner han seg i slikt?

— Finner seg i! Prøv å tenkte med noe annet enn lillefingeren da! Han er vel nødt til å finne seg i det. Forresten har jeg gitt ham beskjed om ikke å gjøre noen slags motstand. Han kan finne på det utroligste, han jødekapteinen. Jeg har gitt ham ordre om å seile direkte ned til Holyhead med Pilen. Der legger han bi og venter på Dem. Etterpå seiler dere sammen til den havna jakobittene oppgir.

— Det er altså meningen at jeg skal prøve å unngå orlogsmannen?

— Det var da deilig at De har oppfattet det. De greier det nok. Hun segler som en høststorm, Spurvehauken. Men skulle orlogsmannen innhente Dem, skal De ikke prøve på å gjøre motstand. Forstår De det? Det er ikke noe more å bli skutt i filler, påstås det. Skulle De bli oppbrakt, får De stikke unna disse jakobittene og prøve å gjøre det best mulige ut av situasjonen. Vel, vel, så får De ta Dem en tur rundt i byen og fortelle alle De treffer på, at han jødekapteinen seiler i morgen og De om ti dager.

Fra rederen gikk jeg ombord i Pilen. Kaptein Levee var ivrig opptatt med å førebu reisen.

— Jaså, De letter i morgen, Levee, sa jeg så høyt at alle folkene som var på dekk, hørte det.

— Ja i morgen drar jeg.

— Skulle ønske jeg kunne gjort det samme, men jeg må nok bli her ti dager ennå.

— Slår De følge bort til rederen i kveld? spurte Levee. — Det kunne være hyggelig med et lite avskjedsbeger.

— Tror dessverre ikke jeg får tid, kaptein. Skulle vi ikke ses, får De ha god tur med Pilen.

— Takk for det, Elrington, svarte Levee og trykte handa mi, — og god tur med Spurvehauken.

Fra Levee gikk jeg bort på skuta mi og kalte hele mannskapet opp på dekk.

— Hør her, gutter, sa jeg, — vi blir nok nødt til å skifte stormast. Den vi har, er tre fot for kort. Nå får vi henge ordentlig i, karer, så vi kan komme oss ut engang. Det blir ikke noen landlov før arbeidet er unnagjort.

Vi gikk straks i gang med å ta ned merseråa og mersestengene. Sjølve masta fikk vi ordne med dagen etter. Tidlig neste morgen gikk jeg opp til rederen og fortalte hva jeg hadde gjort. Han så lenge på meg under de buskete brynene.

— De er gal, sa han.

— Nei, sa jeg, — i hvert fall er jeg den riktigste i fire meters omkrets.

— Takk. Men hvordan i all verden skal De bli seilklar? De skal lette anker i kveld, skjønner De det? Jeg sa i kveld, jeg sa ikke neste onsdag.

— Ikke ta det så tungt. Når jeg sier at jeg skal være seilklar i kveld, så er jeg seilklar i kveld og ikke neste onsdag. I ettermiddag gir jeg ordre om å sette opp masta igjen, og et par timer seinere er vi seilklare.

— Og hvis De ikke er det, steiker jeg Dem på spidd! Forresten er De visst ikke så dum som De prøver å få meg til å tro, De, kaptein Elrington. Mnei, det er De visst ikke. Nå skal De høre hvordan jeg har tenkt å ordne sakene. Så snart De er seilklar, skal De komme hit med fire av folkene Deres. Disse fire blir igjen her, mens jakobittene blir med Dem ombord igjen. Lurt, hva? Hehehe. De får vente så lenge som mulig på de fire sjøguttene, men skulle De få mistanke om at det er ugler i mosen, så sett alle kluter til, og kom Dem ut av havna så fort det lar seg gjøre. Har De sett noe til Pilen i dag?

— Ja, hun lettet anker for en times tid siden, og da hun var midt ute på havna, satte orlogsmannen seil og satte etter henne.

— Hehehe, knegget rederen, — alt går etter programmet, min gode Elrington, alt går etter programmet.

Da jeg kom ombord igjen, sa jeg til offiserene at vi ikke fikk tid til å skifte mast, og at vi fikk prøve å greie oss med den vi hadde.

De ble litt forundret da de hørte at vi skulle lette anker alt samme kvelden, men ingen av dem protesterte. De var glad til at de kunne komme seg ut igjen, rovgriske som de var. Jeg ga ordre om at skuta skulle være seilklar før solnedgang, og lovte mannskapet dobbelt rom-rasjon hvis de greidde det.

Da det ble mørkt, tok jeg med meg sju mann og rodde inn til brygga. De tre lot jeg bli igjen i båten, de fire andre tok jeg med meg opp til rederen.

I et lite rom innenfor kontoret ventet fire herrer, alle kledd som sjømenn. De sendte meg et prøvende blikk og vekslet noen hviskende ord med hverandre. Det var tydelig at de ikke stolte på meg. Rederen trippet omkring som ei forstyrret høne og prøvde å overbevise dem om at alle kaperkapteiner var søte små engler. Endelig, etter en hel del parlamentering att og fram, kom vi oss av gårde. Forsiktig snek vi oss langs husrekkene gjennom de mørke gatene. Jakobittene var riktignok kledd som sjøfolk, men regjeringens spioner ville sikkert ikke ha vanskelig for å avsløre dem om de skulle få øye på oss.

Da vi kom ned på brygga, fortalte gastene at det nettopp hadde vært to mann der nede og forhørt seg om hvem som eide båten, hvor eieren var og hvor han aktet seg hen. De hadde svart at kapteinen deres hadde tatt med seg fire mann som skulle hjelpe ham å bringe bagasjen hans ombord, og at de selv hadde fått ordre om å vente til han kom tilbake.

Ikke hadde folkene fortalt dette før vi hørte forte steg, og to mann kom til syne i lyset fra kaféene ved brygga.

— Fort! hvisket jeg til jakobittene. — Det er sikkert regjeringens folk. Blir vi knepet nå, gir jeg ikke mye for livet vårt.

Vi hoppet ned i båten og la fra land. Ti-femten fot fra bryggekanten ble vi liggende stille i mørket. Da vi hadde ventet noen minutter, hørte vi steg igjen og kort etter en heftig trette. Spionene hadde sikkert stanset de fire sjøguttene, som nå var på vei ned til brygga. Noen minutter seinere ropte en grov stemme ut til oss og ba oss i en kommanderende tone straks å komme tilbake. Jeg ga ordre om å ro på av alle krefter, men så lydløst som mulig.

Straks vi var ombord i Spurvehauken, ga jeg ordre om å heise seil, og en halv time seinere gled vi i god fart gjennom den beksvarte natta.

JEG TAR IMOT EN FARLIG UTFORDRING

Det eneste jeg nå var redd for, var at vi skulle støte på orlogsfartøyet. Det skulle ikke vare lenge før det skjedde. Plutselig dukket det mørke skroget hennes opp i le, ikke en halv mil borte. Hun satte øyeblikkelig etter oss. Jeg kunne skimte de svære, kvite segla hennes i mørket. Nærmere og nærmere kom de, fot for fot. Nådde hun oss, betydde det døden både for meg sjøl og de fire jakobittene.

— Sett alle seil! ropte jeg. — Sett hver klut som er ombord!

Spurvehauken duvet lett på bølgene. Stilt gled de to spøkelsesskipene gjennom natta. Det var ikke annet å høre enn bølgene som slo mot skipssida og vinden som pep svakt i riggen, ikke annet å se enn de kvite segla der bak ...

Jeg klorte meg til rekka, stirret i åndeløs spenning på de farlige, kvite segla ...

Men Spurvehauken holdt hva det smekre skroget hennes lovte. Fot for fot dro vi oss unna orlogsmannen til hun var helt oppslukt av mørket. Da lot jeg segla fire, la roret dikt og seilte for bare riggen nedover mot Holyhead, mens orlogsmannen sjølsagt holdt fram med bidevindskursen.

To timer seinere fikk vi føling med Pilen og la kursen sørover Bristolkanalen for fulle segl.

Endelig fikk jeg tid til å ta meg litt av passasjerene, som heile tida hadde stått i en taus klynge på dekket. Jeg gikk bort til dem og ba om unnskyldning for at jeg ikke hadde hatt høve til å vise dem mer oppmerksomhet.

— Kaptein, svare den eldste av dem og bukket høflig, — jeg skulle tro De har vist oss oppmerksomhet nok ved å gjøre alt som står i Deres makt for å redde oss. Får jeg lov til å uttrykke min varmeste takk og beundring.

— Og får jeg lov til å slutte meg til, sa en ung, flott fyr som stod ved sida av ham. — Det eneste som plager meg for øyeblikket er tanken på at jeg ikke har sett antydning til noen som helst form for mat på fire og tjue timer.

— Det er sant som Campbell sier, smilte den første, — vi har faktisk ikke smakt mat på et døgn.

— Nå, det hører til de sorger som det er unødvendig å gjømme på, svarte jeg og førte dem ned i kahytta, der kokken snart hadde dekt et bord som ingen vert trengte å skamme seg over.

Da de hadde fått stilt sin verste hunger, spurte jeg dem hvor de egentlig aktet seg hen. De ble med ett alvorlige alle fire.

— Vi har ikke tatt noen endelig avgjørelse ennå, svarte den eldste, — og vi ville være svært takknemlige om De ville gi oss et godt råd, kaptein. Hvilken havn mener De vi bør velge?

— Jeg foreslår at vi seiler sørover til Biskaiabukta og går inn til Bordeaux eller en av de andre havnene der. Her i kanalen kan vi når som helst risikere å bli oppbrakt av en engelsk orlogsmann som er på jakt etter dem som tilhører partiet Deres, men sørover i Biskaiabukta vil en kaper ikke vekke noen særlig oppmerksomhet.

Vi ble enige om å gå inn til Bordeaux, og noen dager senere var vi på vei innover mot munninga av Garonne. Jeg kunne tydelig se at det var folk ved batteriene, så jeg heiste for sikkerhets skyld parlamentærflagg. Det var en spennende seilas forbi de sterke festningene som kunne ha skutt oss sønder og sammen på noen minutter, men vi slapp gjennom innløpet uten at det ble løsnet et skudd.

Et stykke oppe i elva kom det en båt opp langt fartøysida. Offiseren ombord, en liten mørk franskmann, spurte med barsk stemme hva vi ønsket, og jeg satte ham med få ord inn i stillingen. Han ble straks utsøkt høflig og overlot oss en los, som førte oss sikkert opp til byen.

En mengde mennesker var samlet på brygga. Det var ikke hver dag en engelsk kaper vågde seg opp til byen, midt inn i fiendens hule, dessuten var det vel ryktes at vi hadde fire framtredende jakobitter ombord. Alle stirret interessert på meg, men ingen så ut til å nære fiendtlige kjensler, enda de jo alle måtte vite at jeg levde av å kapre og delvis skyte i stykker skipene deres.

Vi ble ført opp til et stort palass midt i byen og forestilt for guvernøren, som ga oss en svært elskverdig mottagelse og endog inviterte oss til middag samme dag. Han mente sikkert at jeg hadde samme politiske oppfatning som hans venner jakobittene.

Jeg mente jeg fortjente et par dagers ferie etter vel utført arbeid og tok inn på et vertshus, der jeg leide meg et elegant rom.

Rett før jeg skulle gå til guvernørens middag, fikk jeg besøk av en av jakobittene. Jeg ba ham sitte ned, og spurte hva jeg kunne by ham.

— Takk ingenting, kaptein, jeg er kommet hit for på egne og mine kameraters vegne å takke Dem for hva De har gjort for oss. Det ville glede oss om De ...

— Takk, avbrøt jeg ham, — jeg har gjort min plikt som gentleman, vel ... så anser vi oss ferdige med affæren.

Han reiste seg og trykket smilende handa mi.

— Nå, den ene tjeneste er nå likevel den andre verd. Skulle De noen gang komme i vansker, kaptein, vil De da være så elskverdig å sette Dem i forbindelse med meg? Det er mulig jeg kan hjelpe Dem. Her har De adressen til en dame. Skriver De til henne og sier De trenger hjelp av de passasjerene De førte til Bordeaux, kan jeg forsikre Dem at det vil bli gjort alt som står i menneskelig makt for å hjelpe Dem.

Jeg puttet adressen i lomma og håpet jeg aldri skulle få bruk for den. Så gikk vi sammen opp til guvernøren.

Etter en utsøkt middag drakk vi kaffe i herreværelset. Her kom jeg til å sitte ved sida av en sjøoffiser i førtiårsalderen. Han fortalte meg om sine opplevelser i de vestindiske farvann og spurte i samtalens løp om jeg kjente kaptein Weatherall, som hadde hatt kommandoen på kaperen Hevneren

Jeg kvakk i. Hevneren var jo nettopp skuta jeg aldri kunne få ut av tankene. Når jeg tenkte på den, så jeg alltid for meg ansiktet på den franske kapteinen jeg hadde skutt ...

Jeg måtte ta meg krampaktig sammen for å kunne fortsette samtalen.

— Ja, svarte jeg, — jeg kjenner kaptein Weatherall, jeg kjente ham svært godt engang.

— Så. Han var en modig mann, og han kjempet tappert, det gjorde forresten alle ombord, de kjempet som løver. Jeg vet hva jeg snakker om, for jeg var med sjøl.

— Ja, svarte jeg, — de kjempet tappert, og de vant, enda kaptein Weatherall bare hadde fem og femti mann ombord.

— Det er ikke mulig! Han hadde sikkert mange flere.

— Han hadde fem og femti mann, gjentok jeg.

Samtalen hadde begynt å samle oppmerksomhet. En av herrene sa med et smil:

— En skulle nesten tro De hadde vært med sjøl, så sikkert som De uttaler Dem.

— Jeg var med, svarte jeg. — Brystet mitt er fullt av minnesmerker fra blodbadet.

Sjøoffiseren reiste seg og ga meg handa.

— De var min fiende den gangen, sa han, — men De var en tapper fiende, og det gleder meg å trykke handa Deres.

Da vi skiltes om kvelden, hadde jeg tatt imot en innbydelse til middag hos ham neste dag. Jeg likte mannen. For meg spilte det ingen rolle om han engang hadde tilhørt fiendene mine. I hvert fall måtte han være en tapper kar når han hadde vært med i den forferdelige bataljen borte i Vestindia.

Sjøoffiseren bodde i et vakkert hus i utkanten av byen. Jeg var svært spent på å hilse på vertinnen. Hun var kjent som en av de skjønneste og mest intelligente damene i byen. Først da vi kom inn i spisesalen, møtte jeg henne. Hun kom mot meg med utstrakt hand og et strålende smil om munnen. Men plutselig stivnet smilet, og de vakre, mørke øynene fikk et hardt, fiendtlig uttrykk.

Da kjente jeg henne igjen. Det var henne jeg hadde sett for meg i mange onde drømmer, henne jeg ikke hadde kunnet tenkte på uten å føle et sting i hjertet. Det var enken etter den franske kapteinen, han jeg hadde skutt ned, mens hun stod ved sida av og var vitne til det ... Og nå var hun min nye venn sjøoffiserens hustru!

Noen sekunder ble hun stående og stirre på meg med hat i øynene. Det vakre ansiktet var blekt som en dødnings.

— Hva er det, elskede? spurte sjøoffiseren og la armen vernende om skulderen hennes.

— Å, ingenting, bare litt svimmelhet. Vil du være så snill å be gjestene unnskylde meg, jeg kommer tilbake om noen minutter.

Han fulgte henne ut. En halv times tid seinere kom han tilbake. Han bad oss unnskylde at fruen ikke kunne delta i middagen, da hun ikke følte seg riktig vel. Han var utsøkt hyggelig mot meg under hele måltidet, men jeg hadde likevel en mistanke om at han kjente grunnen til sin frues plutselige sykdom.

Da jeg kom hjem til vertshuset, tok jeg straks til å pakke koffertene mine. Jeg hadde ikke lyst til å bli i byen lenger etter det jeg hadde opplevd den dagen.

Da jeg hadde spist frokost neste morgen, banket det på døra, og den franske sjøoffiseren trådte inn, fulgt av tre arméoffiserer. Han stilte seg opp rett foran meg med armene over kors på brystet og et hånlig smil om munnen.

— Jaså, kaptein, sa han, — så De tenker på å lure Dem vekk? Ja, det er kanskje det fornuftigste De kan gjøre. De har sjølsagt tenkt å ha parlamentærflagget hengende til De kommer hjem til Liverpool?

— Nei, De tar fullstendig feil. Jeg er fullt merksam på at Deres skip har dobbelt så stor besetning og dobbelt så mange kanoner som mitt eget, likevel akter jeg å fire parlamentærflagget så snart jeg er utenfor befestningene.

Han smilte ironisk.

— De må unnskylde at jeg ler, sa han, — men jeg vet jo så utmerket godt at De aldri vil våge å fire parlamentærflagget hvis jeg tar meg en liten tur nedover elva.

— De kan jo prøve. Oppriktig talt ville jeg sette stor pris på om De gjorde det. Jeg mangler akkurat for øyeblikket en passende prise, og båten Deres ville jo høve utmerket.

Han knyttet nevene, ansiktet hans var likblekt av sinne.

— Jeg skal skyte dere sønder og sammen, snerret han, og jeg skal henge Dem! Så sant jeg lever, skal jeg henge Dem som den simple sjørøveren De er.

— Å, nå tar De vel munnen litt for full.

Han slo neven i bordet så kopper og glass fór til alle kanter.

— Får jeg tak i Dem, så henger jeg Dem! skrek han. — Og får De tak i meg, så henger De meg! Går De med på det, eller er De for feig?

— Mine herrer, sa jeg til de tre arméoffiserene, — jeg går med på forslaget, men bare på ett vilkår: at en av dere gir sitt æresord på å fortelle hans frue hva saken gjelder, straks vi har lettet anker.

— Gi ham Deres æresord, Xavier! ropte kapteinen til en av offiserene.

— Naturligvis, svarte denne, — når De ønsker det, men jeg synes oppriktig talt hele affæren er nokså tåpelig.

— De gir altså Deres æresord på å fortelle kapteinens frue alt, så snart vi har lettet anker?

— Ja, svarte han og bukket lett.

— Vel, kaptein, sa jeg, — da er saken i orden. Jeg mottar Deres utfordring, og en av oss kommer altså til å bli hengt.

Da de franske offiserene var gått, lot jeg meg ro ombord i Spurvehauken og fortalte mannskapet hva som var skjedd. Enkelte av de eldre og erfarne karene ristet på hodet da de så den svære kaperskuta som var vår fiende, men de gikk straks i gang med å gjøre alt klart til kamp.

Den fiendtlige kaperskuta heiste segl samtidig med oss og fulgte oss nedover elva, en kvartmil bak oss.

Da vi hadde passert befestningene, ga jeg ordre til å fire parlamentærflagget.

JEG HENGER EN FRANSKMANN

Da vi hadde segla et par timers tid, falt mørket på, og jeg kunne lett ha sloppet bort fra min forfølger. Men jeg var ung og gal og opplagt på strid, så istedenfor å heise alle segl og styre inn i natta, firte jeg toppsegla og heiste en lanterne opp i riggen slik at franskmannen ikke skulle tape oss av syne.

Da hun var en kvartmil fra oss, la vi opp mot vinden, og jeg ga ordre om å gjøre alt klart til kamp. Et kvarters tid seinere ga jeg henne den første breisida. Så satte jeg alle segl igjen og økte avstanden. Tre ganger la jeg opp mot vinden og ga henne solide breisider, uten at hun fikk høve til å svare med samme mynt. Men fjerde gangen vi prøvde oss gjorde hun samme manøvren og ga oss en fryktelig breiside. Seglfiller og trebiter suste om ørene på oss. Heldigvis var ikke skaden verre enn at vi kunne holde farten, men jeg var klar over at mange slike breisider ville vi ikke greie. Time etter time segla vi gjennom natta. Av og til plasket det i sjøen av kulene fra franskmannens baugkanoner. Plutselig hørte jeg et forferdelig brak. En kule hadde rammet toppen av stormasta, og gaffelen røk i dekket så seglfillene fauk til alle kanter. Vi fikk i en fart storseglet ned og rigget det opp igjen på det som var igjen av stormasta. Men uten toppseglet var det ikke mulig å holde avstanden, og jeg så til min ergrelse at franskmannen stadig tok inn på oss. Jeg falt av og tok til å lense. Spurvehauken gjorde merkelig god fart, men avstanden ble likevel stadig mindre. Det var bare et tidsspørsmål når hun var så nær at han kunne skyte oss sønder og sammen. Jeg lovte meg sjøl at jeg skulle selle meg dyrt. Levende skulle de i hvert fall aldri få ta meg. Jeg ga henne den ene breisida etter den andre, og trass i at hun hadde det dobbelte antall kanoner, greidde vi å holde henne fra livet heile natta. Men da det lysnet av dag, var Spurvehauken nærmest vrak, og franskmannen kom nå settende rett ned mot oss.

Ingen av folkene mine så mye som knydde da jeg ga ordre om at de måtte gjøre seg klar til nærkamp, enda de visste at de var håpløst fortapt. Det var bare det som stod igjen nå: å kjempe som det sømmer seg engelske kapergaster, og ofre seg så dyrt som mulig.

Plutselig skrek en av guttene opp og ga seg til å danse omkring på dekket som en gal mann.

— Der! Se der! ropte han og pekte utover sjøen!

Da jeg vendte meg, så jeg mastetopper med fylte segl bare en halv mil nordvest for oss. Pilen! Jeg kjente henne med én gang. Det var kaptein Levee som ilte oss til hjelp!

— Klar til kamp, karer! brølte jeg. — Greier vi å holde oss klar av franskmannen en halv time, er vi reddet. Gi henne en breiside! Fyr!

Og igjen dundret det løs, den ene breisida etter den andre. Men det lot ikke til at franskmannen aktet å gi opp kampen. Langsomt gled den nærmere i den svake morgenbrisen, og det var lett å se at franskmennene gjorde seg klar til entring. Jeg fyrte av en siste breiside og ga karene ordre om å stå ferdige med huggerter og entrehaker.

Da lød det et tungt bulder ute i sjøen. Det var kanonene ombord på Pilen som tok til å brumme. Og nå kom den ene breisida etter den andre. Den franske kaperen var nå rett ved sida av oss, men for øyeblikket lot det til at hun hadde mer enn nok med den nye angriperen.

Levee passerte rett akter om henne og ga henne en breiside som tok nesten hele riggen. Franskmennene forsvarte seg med fortvilelsens mot og styrke. Det var kamp, kamp på liv og død. Og selv om vi var to mot en, så hadde den franske kaperen likevel flere kanoner alene enn vi hadde til sammen.

Levee lå rett foran baugen på henne. Da kom det plutselig et blaff fra sør, og før vi visste ordet av det, jog franskmannen baugsprydet langt innover dekket på Pilen.

Rollene var nå helt byttet om. Nå var det vi som gikk til angrep. Jeg samlet tredjedelen av besetningen om meg, og så stormet vi som villdyr innover låringen på den franske kaperen. Mann mot mann kjempet vi, en kamp på liv og død, drepe eller bli drept, det var det det nå gjaldt. Min eneste tanke var å finne den franske kaperkapteinen. Jeg raste rundt på dekket, men det var umulig å oppdage ham noe sted. Endelig fikk jeg øye på ham. Blek og utmattet stod han lent til masta og prøvde å ordne forsvaret. Straks han fikk se meg, blusset det opp i de mørke øynene, og før jeg visste ordet av det, hadde han styrtet seg over meg. Vi veltet rundt på dekket, mens de kjempende gastene jog over oss i vilt, blodig håndgemeng. Jeg fikk livtak på min fiende, men han rev seg løs og kom seg på bena. Vi trakk kårdene våre. Han var en dyktig og smidig fekter, men jeg var kraftigere, hurtigere og mer pågående. Det tok meg ikke mange minuttene å avvæpne ham, jeg drev ham føre meg ned under dekk og satte to mann til å passe på ham.

Da jeg kom på dekk igjen var kampen slutt. Midt på dekket stod kaptein Levee. Han lente seg tungt til masta og gjespet søvnig ...

Da han fikk øye på meg, smilte han begeistret og la armen vergende om skulderen min.

— Nå, min kjære venn, sannelig lenge siden jeg har sett deg. Står bra til?

Jeg stirret forskrekket på ham. Var han laget av stein? Var det ingenting som gjorde inntrykk på ham? Der spaserte han rolig att og fram på dekket, mens jeg ennå skalv av spenning.

— Skal vi ta et lite glass, djerve røverhøvding? fortsatte han. — Bli med ombord til meg og fortell meg hvordan du har rotet deg opp i alt dette.

Jeg ga ordre til en av offiserene om å ta kommandoen på franskmannen og sørge for at ingen av fangene ble mishandlet. Så fulgte jeg kaptein Levee ombord på Pilen.

— Nå, kjære venn, sa Levee da vi hadde satt oss nede i kahytta hans, — jeg gratulerer deg med prisen. Vet du hva kapteinen heter?

— Oppriktig talt, Levee, svarte jeg, — du tar pusten fra meg. Gi meg en halv time, så skal du få hele historien fra først til sist.

Jeg fortalte nå Levee alt jeg hadde opplevd fra vi skiltes i Liverpool. Da jeg kom til utfordringen og den underlige avtalen, smilte han lurt og lot til å falle i dype tanker.

— Og hva har du så tenkt å gjøre med den sjarmerende kapteinen? spurte han da jeg var ferdig. — Vil du gjøre alvor av å henge ham opp?

— Nei. Jeg kan ikke gjøre slikt. Det byr meg imot.

— Du kan være sikker på at han hadde hengt deg, om han hadde seiret.

— Ja, om ikke for annet så for husfredens skyld.

— Men hva har du tenkt å gjøre med ham?

— Jeg vet ikke riktig. I virkeligheten er det jo ikke han, men hans frue som kunne ha godt av en liten avstraffelse.

Levee strøk seg over haken og smilte lurt.

— Jeg har en idé, Elrington.

— Nå?

— Jo, hør her. Ingen i land vet at jeg har hjulpet deg å ta kaperen. Nå tar vi og ordner litt opp med skonnerten din og den franske prisen, slik at de kan segle inn til land. Du heiser det engelske flagget over det franske ombord på franskmannen, slik at folk der inne ikke skal ha noen vanskeligheter med å forstå at du har vunnet kampen. Rett utenfor skuddhold av de franske befestningene legger du bi, og så begynner moroa.

— Moroa?

— Sjølsagt. Nå skal vi virkelig ha litt fest. Når du har ligget der en stund, fyrer du av en kanon og heiser en utstoppet dokke ...

— Jeg synes du sa en utstoppet dokke?

— Jeg sa en utstoppet dokke. Ikke avbryt meg. Du heiser altså en utstoppet dokke opp i riggen, og alle vil sjølsagt tro at det er den franske kaperkapteinen som henger der oppe.

Jeg kunne ikke la være å smile, enda jeg syntes spøken var i drygeste laget. Idéen var forresten svært god. På denne måten kunne jeg få gitt kaperkapteinens frue en fortjent avstraffelse uten å skade kapteinen, som jeg jo i virkeligheten ikke hadde noe utestående med.

Vi drev på med reparasjonene hele dagen. Først ut på kvelden styrte jeg innover mot Garonne sammen med den franske skonnerten, som var bemannet med noen av kaptein Levees folk. Tidlig neste morgen fikk jeg land i sikte, og jeg satte kurs for havna uten å heise flagg. Jeg tenkte det kunne være morsomt å leike litt med franskmennene. Seks mil fra land heiste jeg det franske flagget på prisen og det franske over det engelske på skuta mi. Nå holdt jeg samme kursen til jeg var to og en halv mil fra befestningene og tydelig kunne se folk samles for å hylle den franske kaperkapteinen. Der la jeg bi, skiftet flaggene og brente av en kraftig salutt. Jeg ga dem en halvtime til å lure på hva det kunne være for noe rart som foregikk der ute. Så fyrte jeg av en kanon til og lot dokka heise høyt opp i riggen. Den var rent uhyggelig lik den franske kapteinen, og det kunne ikke være noen tvil om at folk på land var overbevist om at det virkelig var kapteinen som hang der oppe.

Ut på ettermiddagen kom en båt med parlamentærflagg nedover elva. Da den kom nærmere, oppdaget jeg kaptein Xavier, han som hadde lovt å fortelle kaperkapteinens frue om utfordringen, og ved siden av ham frua sjøl, med hodet dypt bøyd og ansiktet skjult i lommetørkleet.

Kaptein Xavier kom straks ombord, og vi hilste formelt og kjølig på hverandre.

— De har hatt hellet med Dem, kaptein, sa han og sendte et sørgmodig blikk opp til dokka som hang der og dinglet i masta, — og jeg ser at De har holdt Dem strengt til avtalen. Vel, det er ikke noe å si på det. Min venn ville sikkert ha handlet på samme måten. Men, kaptein, vi fører ikke krig mot de døde, og jeg er sikker på at De ikke vil ha noe imot å overlevere min venns jordiske levninger til den kvinne De nå for annen gang har gjort til enke.

— Jeg er villig til å oppfylle Deres ønske på ett vilkår, svarte jeg. — Enken må sjøl komme ombord og be om å få utlevert den døde.

Kapteinen syntes dette kravet var helt rimelig, og han gikk straks ned og hentet «enken». Det vakre ansiktet var blekt av sorg, og jeg følte et stikk i hjertet da jeg så de store, tårefylte øynene.

— Kaptein, sa jeg, — vil De være så elskverdig å følge fruen ned i min kahytt, jeg kommer selv etter om et øyeblikk.

Han så litt forbauset på meg, men gjorde som jeg sa uten noen innvending.

Så snart de var forsvunnet, lot jeg dokka heise ned fra masta. Folkene ombord på franskmannen stod i en taus klynge og så på. Jeg hadde ikke tenkt å drive denne groteske spøken videre, men før jeg kunne hindre det, hadde en av mannskapet grepet dokka og slengt den over rekka. Den havnet med et klask midt i klynga av forskrekkede franskmenn. Nesten et minutt var det dyp stillhet, så var det en som tok til å le, og et øyeblikk etter brølte hele mannskapet av latter.

— Kaptein, hørte jeg plutselig en stemme bak meg, og da jeg snudde meg, så jeg inn i den franske kaperkapteinens smilende ansikt. Han rakte meg handa og stirret åpent på meg. — De har opptrådt som en gentlemann, kaptein, som en gentlemann med humør, og jeg bærer ikke nag til Dem for hva De har gjort. Både min frue og jeg har fått den straffen vi fortjente. Han la armen om skulderen hennes og smilte ned til henne. — Ikke sant, du fortjente en liten straff, du også?

— Jo, svarte hun alvorlig og vendte seg mot meg, — jeg fortjente denne straffen for min urettferdighet og hevntørst. Kan De tilgi meg, kaptein?

Jeg tok handa hennes og trykket den varmt.

— Ja, madame, svarte jeg, — De har min tilgivelse, og Deres mann har sin fulle frihet. Så har De vel ingen grunn til å hate meg mer.

Da den franske båten la ut på fjorden, samlet de franske matrosene seg på dekket og ga oss et kraftig tre ganger tre hurra, og helt til båten forsvant oppe i elvemunninga, stod det et lykkelig ektepar og vinket til meg.

DØDSDOMMEN

Jeg var stolt av min prise, og både Levee og jeg ventet oss gull og grønne skoger da vi vendte tilbake til Liverpool. Vi hadde vel også fått det, om det ikke i mellomtida hadde hendt noe som skulle få de forferdeligste følger, for meg i hvert fall.

Da jeg kom opp til Trevannion, rederen, merket jeg straks at det var noe i veien med ham. Den ranke lille mannen var liksom skrumpet sammen. Øynene hadde fått et lurende, fryktsomt uttrykk.

— Bevares, herr Trevannion, ropte jeg og trykket handa hans, — De ser ut som De er nærmeste pårørende i Deres egen begravelse.

— Så, jaså gjør jeg det. De har en deilig måte å uttrykke Dem på, min kjære kaptein. Min egen begravelse, sa De? Forferdelig morsomt. Mja. Jeg kan fortelle Dem, Elrington, at det er de beste utsikter for at jeg i nærmeste framtid kommer til å være nærmeste pårørende i Deres begravelse.

— Hva ... hva mener De?

— Nå, sett Dem da, menneske! Og ikke stå der og se ut som et kålblad i ansiktet!

Vi satte oss, og han fortalte meg med få ord hva saken gjaldt. Regjeringens spioner hadde fulgt etter meg den kvelden jeg dro ut fra Liverpool med jakobittene, nå lå det en anmeldelse og ventet på meg, og jeg kunne være sikker på at jeg ville bli anklaget for høyforræderi.

— Og De sjøl? spurte jeg rederen.

Han trakk på skuldrene.

— Det går vel samme veien med meg. Det er alle right. Jeg er en gammel geitebukk. Men De er en ung mann, Elrington, og jeg liker ikke at unge menn blir hengt opp for å dø.

— Trevannion, sa jeg rørt, — denne affæren må De overlate til meg å ordne. Hør her: Nå skal De straks gi meg avskjed ...

— Jaså? Så jeg skal gi Dem avskjed? Og hvorfor, om jeg tør spørre?

— Fordi jeg har tatt med meg jakobitter ut av landet uten at De visste noe om det!

For første gang så jeg litt innenfor det muntre skallet som folk trodde var herr Trevannion. De mørke øynene stirret lenge alvorlig på meg. De var litt fuktige.

— Elrington, sa han med skjelvende stemme, — vil De ofre Dem for meg, for meg, rederen Trevannion?

— Nei, svarte jeg hardt, — her er det ikke spørsmål om å ofre seg, her er det spørsmål om å komme helskinnet ut av en vanskelig stilling.

Han reiste seg og gikk bort til vinduet, ble stående og se ut i den varme sommerdagen.

— Herr Trevannion, fortsatte jeg ivrig, — det er ingen grunn til at vi skal la oss putte i fengsel begge to. Jeg blir sikkert tatt, det er opplagt. Hvis de tar Dem også, er vi ferdige begge to, men hvis De slipper fri, har jeg en som kan kjempe for meg ...

Han vendte seg mot meg.

— Elrington, sa han, — jeg er ikke redd. Jeg frykter ikke døden. Men jeg tror De har rett. Når jeg går med på Deres forslag, er det fordi jeg virkelig tror jeg kan hjelpe Dem. I hvert fall skal jeg gjøre alt som står i menneskelig makt, og mislykkes det, da ... da vil jeg ikke leve lenger, kaptein Elrington.

Det ble ikke snakket mer om saken. Jeg trykket i taushet handa hans, så gikk jeg ombord i Spurvehauken og fortalte at jeg hadde fått min avskjed. Mannskapet stimlet sammen om meg på dekket og ville vite grunnen, og jeg fortalte at jeg hadde tatt med jakobittene uten at rederen hadde gitt ordre til det.

Det var med sorg i hjertet jeg forlot skuta og gikk opp på et vertshus i nærheten av havna. Da jeg åpnet døra, kjente jeg en tung hand på skulderen.

— De er arrestert, kaptein Elrington ...

———

Dagen etter ble jeg forhørt av en kongelig kommisjon. Jeg svarte så kort som mulig på alle spørsmålene.

— Kaptein Elrington, har De landsatt noen personer i Frankrike?

— Ja.

— Kjenner De til hvem det var?

— Jeg trodde det var katolske prester.

— Hvorfor tok De dem med ut av landet og landsatte dem i en fiendtlig havn?

— For det første fordi de betalte meg hundre guineas, for det andre fordi jeg trodde det var folk som regjeringen helst ville skulle forsvinne fra landet.

— Hvordan vet De at de var forrædere?

— Etter min oppfatning er alle katolske prester forrædere.

— Hvem har hjulpet Dem å få dem ut av landet?

— Ingen. Jeg kom selv overens med mennene om betalingen. Ikke en mann ombord visste noe om det.

— Men rederen, herr Trevannion, han hadde sjølsagt greie på hva De foretok Dem?

— Nei ... dessverre. Jeg fikk avskjed straks han fikk vite at jeg hadde landsatt katolske prester i Frankrike.

Forhøret varte i nesten fire timer. Trett og motløs forlot jeg rettslokalet og gikk tilbake til cellen.

Tidlig neste morgen ble jeg hentet av to offiserer som førte meg ut og ba meg stige opp på en av de tre hestene som ventet utenfor. De surret bena mine forsvarlig under buken på hesten, så red vi av sted, jeg i midten, de to offiserene tett ved sida av meg.

I tilskuermassen utenfor fengselsporten skimtet jeg kaptein Levee og herr Trevannion.

Vi red hele dagen, bare med små spisepauser. Offiserene var høflige og elskverdige, men det var umulig å få i gang noen samtale med dem. De trodde vel at jeg virkelig var en landsforræder, så det er ikke å undres over at de ikke ville ha noe med meg å gjøre.

Da mørket falt på, var vi midt ute på en vid, naken slette, bare lyng og småbusker så langt øyet kunne se. Mørket snørte seg stadig tettere om oss. Vi red i taushet. Aldri har jeg vel følt meg tyngre til sinns enn denne stille, mørke natta. Jeg visste hva som ventet meg — de pinlige forhørene, skammen, skjenselen og så til slutt ...

Plutselig hørte vi den dumpe lyden av hestehover mot landeveien. Stadig nærmere. Offiserene vekslet et par hviskende ord. Vi stanste. Ventet. En svart klynge dukket fram av mørket framfor oss.

— Hvem der? ropte den ene av offiserene.

— Kongens trofaste menn! lød en munter stemme. — Riddere og røvere og lystige knekter!

Et øyeblikk etter var vi omringet av en flokk maskerte røvere. De skar over båndene som var surret rundt bena mine og løftet meg ned av hesten.

— Den greidde vi vel fint, gamle skøyer, hørte jeg en stemme rett inn i øret mitt, og da jeg vendte meg, så jeg inn i kaptein Levees svarte øyne.

— Takk, Levee, hvisket jeg og trykket handa hans. — Men jeg kan ikke ta imot hjelpen din. Gjør jeg det, innrømmer jeg jo at jeg er landsforræder.

Levee trakk på skuldrene.

— Sjølsagt har du rett, Elrington, det var Trevannion som absolutt ville ha meg til å opptre som røverhøvding. Jeg vil råde deg til å fortsette til London. Blir du dømt, skal vi nok finne en måte å lirke deg ut av fengslet på. Stol på meg, gamle venn.

Jeg trykket ham i handa enda en gang og steg opp på hesten igjen.

— Venner! ropte jeg. — Jeg er takknemlig for hjelpen, men jeg kan ikke ta imot den. Det er bare ved en feiltagelse jeg er blitt anklaget for landsforræderi, og jeg er sikker på at jeg kommer til å bli frikjent. Enda en gang takk, kamerater, jeg skal aldri glemme hva dere har gjort for meg.

De skjønte at jeg mente det alvorlig og slapp straks fri de to offiserene. Så gikk turen videre gjennom natta. Jeg fikk det bedre etter denne hendingen. Offiserene skjønte at de kunne stole på meg, og jeg slapp å bli bundet.

Den femte dagen kom vi til London, og jeg ble straks puttet inn i en mørk celle i Tower. Dag etter dag satt jeg der i ensomhet. Den eneste jeg av og til vekslet et par ord med var fangevokteren, en snill gammel mann som hadde tårer i øynene hver gang han forlot meg. De første dagene fór jeg opp hver gang jeg hørte steg ute i gangen. Jeg var syk av angst og spenning. Ofte var jeg redd for at jeg skulle miste forstanden. Senere sank jeg hen i en slags våken søvn. Time etter time satt jeg og stirret inn i mørket og levde livet mitt om igjen. Unyttig hadde det vært. Et bortkastet liv. Men nå var det for seint å angre. Jeg stod ved det store, farlige forhenget. Snart skulle det ikke være noen gåter og hemmeligheter mer. Det hendte at jeg leste litt i Bibelen. Men jeg kunne ikke samle tankene om teksten. Ikke kunne jeg be heller. Det var så mange år siden jeg hadde bedt, ikke siden mor døde. Onde drømmer plagde meg hver natt. Blodspor fulgte meg over nakne, øde sletter. Jeg våknet ved at jeg skrek høyt i redsel.

Slik gikk tre uker ...

Tidlig en morgen kom fangevokteren inn til meg. Alt da jeg hørte raslingen av nøklene hans ute på gangen, visste jeg at nå var det skjedd. Han ble stående midt på golvet. Den store, tunge kroppen hans svaiet att og fram. Blikket var sårt, fortvilet.

Jeg kjente plutselig en voldsom styrke flamme opp i meg. Det var liksom ikke jeg som skulle dø. Det var han, den gamle mannen som stod foran meg og gråt som et lite barn.

Jeg reiste meg og la hendene på skuldrene hans.

— Nå, gamlefar, så det var så tungt for deg dette?

Han bare ristet på hodet og stønnet:

— Så ung ... så ung ...

Da han var gått, falt jeg sammen. Jeg stod med ansiktet presset mot ruta i det lille gittervinduet og gråt, gråt, gråt som en unge. Langt der nede glitret sola i Themsen. Det var mange mennesker på gatene. En ung gutt stod midt på torget og sang en lystig vise. Men jeg skulle dø. Jeg var dømt. For å ha forrådt mitt land ...

Noen dager senere kom fangevokteren inn og sa at en prest ønsket å snakke med meg.

— Protestant eller katolikk? spurte jeg.

— Katolikk.

— Da ønsker jeg ikke å snakke med ham.

— Kjære herr Elrington, ba fangevokteren, — gjør det! Gjør det for min skyld! Kanskje kan han hjelpe Dem på en eller annen måte.

— Vel, vel, så la ham komme inn, gamlefar.

Presten var en lang, mager mann. Han så nærmest ut til å være spanjer. Jeg likte ham straks jeg så ham. Det var noe åpent og ærlig over ham. Han gikk like på saken nesten uten å hilse engang.

— Er De den herr Elrington som hjalp fire av mine trosfeller ut av landet? spurte han.

Da jeg nikket, fortsatte han:

— Jeg vil gjerne gjøre noe for Dem. Kanskje De vil at jeg skal bringe en hilsen til noen av Deres slektninger eller venner?

— Jeg er Dem takknemlig for tilbudet, svarte jeg, — men jeg har brutt med min familie for lenge siden, slektningene mine vet ingenting om meg, ikke engang om jeg er i live. I flere år har jeg levd under et påtatt navn, og det navnet vil jeg dø under.

Presten trakk på skuldrene.

— Tja, det er kanskje det fornuftigste. De kjenner ikke noen som har innflytelse ved hoffet?

— Nei, absolutt ikke. Jeg ...

Plutselig kom jeg til å tenke på den adressen jeg hadde fått av jakobitten da han var oppe og hilste på meg etter at jeg hadde satt ham og vennene hans i land i Bordeaux. Hadde jeg den ennå? Jeg rotet febrilsk rundt i alle lommene mine, jeg vendte dem ut inn. Men den lille lappen med adressen var og ble borte.

Plutselig flammet et vilt raseri opp i meg, et dumt, urettferdig raseri mot hele verden. Jeg grep Bibelen, som lå på bordet ved siden av brisken og ville kaste den etter presten. Da falt det et blad ned på golvet. Jeg ble stående som naglet til jorda og stirre på det. Det var bladet med adressen!

Det gikk sikkert flere minutter før jeg kom til meg sjøl igjen. Jeg grep papiret med skjelvende fingrer og rakte det til presten. Så satte jeg ham med få ord inn i stillingen.

— Tror De hun kan hjelpe meg? spurte jeg spent. Han trakk på skuldrene.

— Det er jo umulig å si, det eneste jeg nå kan gjøre, er å forsikre Dem at det skal bli gjort alt som står i menneskelig makt for å redde Dem.

Jeg følte meg glad og lett til sinns da presten var gått. Jeg var sikker på at jeg ville bli reddet.

Det gikk en dag, to dager, det gikk en uke ...

Så en morgen kom fangevokteren inn og fortalte at jeg skulle henrettes dagen etter sammen med to andre som også var dømt for landsforræderi. Jeg var selv forbauset over hvor rolig jeg tok imot den forferdelige meldingen. Jeg følte ingen angst lenger, bare en forferdelig tretthet.

Dagen etter stod jeg tidlig opp som vanlig. Jeg kledde meg og stelte meg, kanskje enda mer omhyggelig enn jeg pleide. Først da jeg hørte tunge steg ute i gangen grep angsten meg. Jeg måtte samle all min kraft for å kunne holde meg på bena. Stegene kom nærmere. Døra gikk langsomt opp.

Jeg ble stående og stirre i stum undring. Det var den katolske presten som stod der i døra, lys levende, og ved siden av ham stod en høy offiser.

Presten grep begge hendene mine og trykket dem varmt.

— De ... De er fri! ropte han.

Det svimlet for meg. Presten, offiseren, hele cellen svingte rundt i en rett, rød tåke. Da jeg kom til meg sjøl igjen lå jeg på kne på golvet og ba, for første gang på mange, mange år.

Det var strålende sol da jeg kom ut gjennom den høye porten. Jeg lente meg mot en av stolpene og nøt i fulle drag den friske, varme lufta.

— Kaker! Gode, varme kaker! ropte en kjerring som hadde ei bu utenfor porten. Jeg kjente plutselig at jeg var sulten, og jeg ville gå bort og kjøpe noen kaker av henne. Da fikk jeg øye på en underlig, svart oppbygning som var reist på den åpne plassen foran fengslet.

— Hvem er skafottet der reist for? spurte jeg kona.

— Å, det der? Det er reist for de karene som hjalp jakobittene ut av landet. Skal De ikke ha en kake? Jeg har fine, varme kaker.

— Takk, svarte jeg, — jeg er ikke sulten.

SPØKELSET

En ettermiddag en ukes tid seinere gikk jeg oppover mot Trevannions hus, en stor, mørk bygning i en av de trange gatene som fører ned til havna. I første etasje var kontorene, i andre og tredje hadde rederen sin store, elegante leilighet. Jeg kjente lite til hans privatliv. De fleste så på ham som litt av en særling, men alle var enige om at han var en av byens dyktigste og smarteste forretningsmenn.

Kontoret hadde stengt for dagen, så jeg banket på døra til privatleiligheten. En av pikene kom og lukket opp. Da hun fikk øye på meg, ble hun først likblek i andletet, så løftet hun skjørtene opp omkring seg og la på sprang innover den lange gangen det beste hun hadde lært.

— Hjelp! Hjelp! skrek hun. — Et spøkelse! Hjelp!

I det samme gikk døra inn til kontoristens rom opp, og et vettskremt ansikt kom til syne.

— Jeg er kommet tilbake, sa jeg med hul røst.

Det ble for mye for kontoristen. Et par år tidligere hadde jeg sett en kenguru i full fart. Nå opplevde jeg det for annen gang.

Da jeg åpnet døra inn til Trevannions røykeværelse, ble jeg vitne til en underlig scene. Ved kaminen satt rederen, Levee og en ung dame, som jeg antok måtte være Trevannions datter. Midt på golvet stod piken, ennå skjelvende av redsel, og ved siden av henne krøp kontoristen sammen.

Alle sammen stirret som himmelfalne på meg.

— Vel, sa jeg, — tro hva dere vil, men jeg er ikke det minste død. Tvert imot. Jeg kan ikke huske at jeg har vært så levende på mange år.

— Elrington Elrington! ropte Levee og klemte meg inn til seg så jeg holdt på å miste pusten. — Hva i all verden er det som er hendt? Har du rømt? Ble du frikjent? Skjønte de at de hadde tatt feil? Har noen hjulpet deg? Elrington, er det virkelig deg, gamle skøyer?

— Levee, sa jeg bebreidende, — hva er det egentlig du spør om?

Herr Trevannion grep begge hendene mine.

— De har reddet livet mitt for annen gang, Elrington. Jeg hadde ikke kunnet leve hvis De var blitt henrettet.

Nå kom også den unge damen fram til meg.

— Kaptein Elrington, sa hun og trykket handa mi varmt, — vi har aldri sett hverandre før, men likevel kjenner jeg Dem. Jeg vet at De er en av de tapreste menn i landet vårt, og jeg vet at De var villig til å sette livet inn for å redde far.

Jeg greidde ikke å svare henne, jeg bare så på henne, den klare, rene pannen, de strålende, mørke øynene. Aldri hadde jeg sett noe vakrere.

Det ble en munter og festlig kveld. Herr Trevannion hentet sin beste vin, og jeg fortalte, fortalte. Jeg var lykkelig, lykkeligere enn jeg hadde vært på mange år. Jeg var blant venner.

———

Neste formiddag gikk jeg opp til rederen for å snakke forretninger. Han hadde bedt meg gå direkte opp i røykeværelset, vi kunne sitte mer uforstyrret der enn i det travle kontoret.

Frøken Trevannion var alene i værelset da jeg kom. Hun ønsket meg hjertelig velkommen, og da hun dessuten smilte til meg, gikk det klart opp for meg at nå var jeg håpløst fortapt.

— Frøken Trevannion, begynte jeg, og skulle akkurat til å si noe svært vakkert og romantisk, men så gikk selvfølgelig døra opp, og inn kom rederen og Levee. Jeg hadde aldri savnet dem mindre enn nettopp da.

— Vel, så var det forretningene da, ropte herr Trevannion. — Sitt ned, mine damer og herrer ... ja for De har vel ikke noe imot at min kjære lille etterkommer deltar i konferansen, kaptein?

— Nei ... nei, slett ikke, stammet jeg og kjente at jeg rødmet som en liten jentunge.

— Altså, sa rederen da vi hadde tatt plass ved kaminen, — De brenner sjølsagt av lyst etter å komme Dem ut igjen, kaptein? Mja, sjølsagt gjør De det. Hoho, jeg kjenner dere sjøgutter, jeg. Fæle, viltre karer. Ikke til å styre. Altså ...

Jeg kremtet.

— Nå, herr Elrington? Det kom en lyd opp av halsen Deres?

— Unnskyld at jeg avbryter Dem, herr Trevannion. — Jeg vil bare med én gang få lov til å fortelle Dem at er det noe jeg ikke brenner etter, så er det å komme ut med en kaperbåt igjen.

Både rederen og Levee stirret undrende på meg.

— Hør her, unge mann, sa herr Trevannion, — er det der noe De sier bare for å muntre oss sånn litt ...

— Nei, tvert imot. Det er mitt ramme alvor.

— Jaså nå, sukket rederen, — så han presten De snakket om, har altså prøvd å heise Dem opp til himmels nå? Elrington, kom ned igjen! Kom ned igjen straks, sier jeg!

— Nå, svarte jeg smilende, — det var ikke akkurat presten, men jeg innrømmer at jeg fikk et annen syn på enkelte ting den tiden jeg satt i fengslet.

— Tøv og tull og elendig landkrabbeprat! ropte rederen. — Vi som driver forretninger har ikke tid og høve til å få noen slags annet syn på noe som helst. De skal ut igjen med Spurvehauken, Elrington! De skal ut igjen om jeg så skal leie alle Liverpools hester til å trekke Dem ned til brygga med! De er den beste kaperkapteinen under stjernene, Elrington! Nå ja, ved siden av han stygge svartingen som sitter der, da.

— Takk, De er altfor elskverdig, svarte jeg, — men jeg gir så gjerne avkall på den æren. Jeg har bestemt meg til å bli et noenlunde hederlig menneske.

— Vel, vel, sukket herr Trevannion, — det trøster meg at De sier noenlunde. Hør nå her, kaptein, nå må De ikke sette meg i knipe. Ta i hvert fall ett tokt til. Så kan De jo gå i land etterpå og begynne grisefarm eller hva De nå har tenkt på.

— Det går jeg med på. Ett tokt til skal jeg ta, men så er jeg absolutt ferdig med alt som heter kapring.

Da jeg trykket frøken Trevannion i handa til avskjed, smilte hun til meg og hvisket:

— Takk, kaptein Elrington!

— Takk ... for hva? spurte jeg undrende.

— For at De vil begynne grisefarm ...

Hun ventet ikke på svar, men skyndte seg ut av værelset. Jeg må si at frøken Trevannions støtte gledet meg meget. Hun var så helt annerledes enn de dumme gjessene av noen jenter jeg hadde truffet før, syntes jeg. Men jeg hadde jo lovt faren å gjøre enda et kapertokt, og det fikk jeg stå ved.

Da jeg kom ombord, ble jeg hilst med stor jubel av besetning og offiserer. Fartøyet lå seglklart, og jeg hadde bare å få ombord tingene mine. Etterpå gikk jeg i land igjen for å få nærmere ordre, og meldte av at jeg kunne stikke til sjøs når som helst.

— Mja, ser vi det, unge mann! Vi får prøve å ta igjen den tapte tida. Mja. Vi får det. Kaptein Levee har fått ordre om å holde seg oppover mot Scillyøyene, og da er det vel best De holder Dem i Kanalen mellom Dunkirk og Calais. Der er store sjanser til å ta engelske skip tilbake som fienden har erobret. Mja — jeg kunne så smått tenkte meg at De syntes det var en tekkeligere form for krigsførsel, hva? sa herr Trevannion.

Kaptein Levee lo.

— Jeg har nettopp hørt hva du har sagt til herr Trevannion, Elrington, men det er bare noe du har fått for deg under fengselsoppholdet. Tre måneder i salt sjø, så har du glømt det igjen. Men la oss ikke spille tida, jeg letter anker om en halv time! God tur, Elrington!

Neste morgen stakk jeg også til sjøs.

Høststormene hadde satt inn, og sjøen var grov og lei i Kanalen. I de første fjorten dagene var vi så heldige å ta to verdifulle fartøyer som vi fikk lykkelig i havn i Themsen, men så ble været så ille at vi ble drevet oppover mot Yarmouths sandbanker, og det var med nød og neppe vi greidde å holde oss klar dem. Da stormen endelig hadde gitt seg litt, var vi oppunder kysten av Norfolk. Der snudde vinden, og vi la kursen nedover mot bedre trakter. Men så ble den kontrari igjen. Det var som utgjort. Ved ett-tida om natta var jeg en tur på dekk hos min nestkommanderende James. Plutselig syntes jeg at jeg hørte et svakt nødrop til lovart. Men James hørte ingenting, og alt det vi lyttet, hørte vi ikke mer. Men jeg var sikker på at det hadde vært noe. Jeg ga ordre om å bakke forsegla og kalle besetningen på dekk for å se om noen skulle ha falt overbord, men ingen var savnet.

Likevel kunne jeg ikke bli kvitt tanken på at vi kanskje kunne hjelpe en forlist, og vi lå der og basket med bakke segl en stund. Jeg kunne ikke gi noen forklaring på den besynderlige uroen jeg kjente, men det var nok forsynet som ville det så. Jeg gikk att og fram på dekk og ventet utålmodig på at det skulle lysne av dag.

Endelig steg sola opp over den disige synslinja, og jeg fant fram kikkerten og speidet rundt til alle kanter. Og med ett oppdaget jeg noe som lignet mastene på et sunket skip. Vi slo et slag bortover dit og segla forbi vraket på kloss hold. Og plutselig stakk en arm opp av vannet og vinket til oss.

Jeg ga straks ordre om å brase bakk og låre hekkbåten, og snart var karene tilbake med den reddede, en unggutt i sekstenårsalderen, men så utmattet var stakkaren at han hverken kunne snakke eller røre seg. Vi tullet ham inn i ulltepper og fikk ham til køys, så helte vi i ham whisky og varmt vann. Spør om jeg var glad som hadde fulgt min innskytelse og derigjennom reddet et medmenneskes liv!

Neste morgen våknet gutten frisk som en fisk og sulten som en skrubb, og jeg sendte bud etter ham så snart han hadde kledd seg og spist. Det skulle bli artig å høre historien hans. Det var noe ved ham som jeg syntes jeg kjente, men jeg kunne ikke si hva det var.

Gutten fortalte at den forliste skuta var briggen «Jane og Mary» av Hull. Hun hadde hatt kol-last. En planke hadde løsnet under stormen, og vannet hadde fosset inn. De hadde gått i båten, men den var blitt slengt mot skipssida. Han sjøl hadde fått tak i en åre og kommet fra kameratene. Så hadde briggen sunket, og han var blitt suget under med henne. Da han hadde kavet seg opp til overflaten igjen, så han mastetoppen stikke opp og hadde greidd å holde seg oppe til vi kom. I to døgn hadde hans lidelser vart. Han hadde for det meste bare holdt hodet over vannet, da det var varmere der nede enn oppe i den iskalde vinden, og det hadde sikkert reddet ham fra å fryse i hjel.

Da jeg spurte hvor lenge han hadde vært til sjøs, svarte han at han var førstereisgutt og bare hadde vært ombord i tre måneder. Hans måte å opptre på og snakke på var så mye finere enn hos en vanlig jungmann, som han sa han var, at jeg spurte nærmere etter slekten hans. Men da stotret og stammet han at han ikke hadde annen slekt i verden enn en eldre bror som han ikke visste hvor var henne i verden.

— Men far din da? spurte jeg, men nå virket gutten enda mer forvirret.

— Ettersom jeg har reddet livet ditt, synes jeg nok du kunne betro deg til meg. Jeg skal ikke misbruke tilliten, sa jeg.

— Javel, jeg skal si det da, hvis De lover ikke å sende meg heim, svarte han.

— Jaså, du har rømt heimefra? Ja det var akkurat som jeg tenkte, sa jeg.

— Ja, jeg orket ikke å bli heime lenger. Broren min gjorde forresten det samme da han var på min alder, fortalte gutten, og så fikk jeg høre alt sammen. Dere kan vel forestille dere min undring da det viste seg at det var min egen bor Philip jeg hadde reddet! Han hadde bare vært en ti års guttunge da jeg rømte heimefra.

Da jeg sa hvem jeg var, slo han armene rundt meg og gråt av glede. Han hadde tenkt å finne meg da han rømte heimefra, sa han, og hadde gått til sjøs nettopp fordi han trodde at jeg også hadde gjort det.

Jeg måtte opp og fortelle offiserene mine om det rare sammentreffet, og snart var det kjent over heile skuta. Jeg spurte Philip ut om familien vår, om søstrene mine og tjenerne og grannene, og for første gangen på de seks åra jeg hadde vært heimefra fikk jeg vite hvordan det stod til der. Etter det han fortalte, skjønte jeg at jeg ikke kunne komme heim enda jeg heller, slik som forholdene var. Jo mer jeg snakket med gutten, dess bedre likte jeg ham. Han fikk sjølsagt køye inne hos meg, og da jeg hadde gitt ham noen skikkelige klær, så han virkelig ut som det han var — en fullendt ung gentlemann. Han ble snart godt likt ombord, både av offiserene og mannskapet. Og ikke hadde forliset skremt ham fra sjømannsyrket, tvert imot, det lot til at han var den fødte sjømann. Han hadde aldri gitt opp håpet om redning, sa han, og mente at han fint skulle greid fire og tjue timer til!

Etter to dagers segling var vi tilbake i farvannet mellom Dunkirk og Calais. Vi hadde tenkt å se nærmere på et fransk kaperskip, som var på vei til Calais med et stort handelsskip det hadde tatt. Det var litt sjørøyk, men da den lettet, så vi skutene bare en fem sjømil eller så unna oss, og vi satte alle segl for å komme på skuddhold.

Franskmannen hadde visst ikke tenkt å gi seg godvillig, men da prisefartøyet var nærmest, bestemte jeg meg til å erobre det først og slåss med kaperen sjøl siden. Derfor la jeg kursen rett på prisen. Franskmannen, en loggert på tolv kanoner, skjønte straks hva vi ville, og kom seglende rakt på prisen, han òg, slik at den kom til å ligge mellom oss og verne oss for hverandres kanoner. Det var spennende!

Franskmennene var først ombord på prisefartøyet, og hadde dertil fordelen av å ha venner ombord, men vi greidde å entre både for og akter, og det ble en heit strid. Franskmennene var nok flere, men karene mine var kraftige, utvalte folk.

Avdelingen min, som hadde entret akterut, ble hardt trengt av fienden, og snart sto vi med ryggen mot rekka og verget oss fortvilet. Men så gikk det til gjengjeld så mye bedre for avdelingen som hadde entret forskipet. Der var Philip med. Den trengte franskmennene tilbake mot stormasta. I iveren var Philip blitt kastet over ende, og de andre trampet videre over ham. Men plutselig hørte han rop fra det indre av skuta og skjønte at det var den engelske besetningen som var innestengt. Så snart han kunne komme opp, fikk han av lukene, og dermed kom tre og tjue kraftige karer farende og kastet seg inn i kampen under høye hurrarop!

Dette ga oss akterut nytt mot, og snart var slaget tapt for franskmennene. De prøvde å slå seg igjennom mot Philips avdeling, men det de vant på den ene kanten, tapte de på den andre. Snart var de trengt mot de åpne lukene, flere ramlet nedi, og mange av de andre hoppet frivillig etter. Til slutt hadde vi ryddet hele dekket, og vi la lukene på under rungende hurrarop.

— Og så var det kaperen, karer! ropte Philip og hoppet fra rekka og bort i riggen på loggerten. De fleste av folkene mine fulgte ham, og da det naturligvis bare var noen få tilbake på kaperen, var den også snart vår. Dermed hadde vi tatt både prisefartøyet og den fiendtlige kaperen uten å løsne et kanonskudd. Men det rareste av alt var vel at en kamp mellom to kapere skulle bli avgjort på dekket til et tredje skip!

Vi hadde ingen døde, men flere var alvorlig såret. Franskmannen hadde ikke sloppet så heldig med sine sju døde. Prisefartøyet viste seg å være en vestindiasegler som het «Antelope». Den hadde en verdifull last på sukker og rom. Kaperen het «Jean Bart» og hadde hatt ett hundre og femti manns besetning. Det var et nytt fartøy, som var på sin første reis.

Seks dager etter var vi i Liverpool. Da begge fartøyene hadde ankret opp, tok jeg Philip med meg opp til herr Trevannion. Jeg trenger vel ikke å si at rederen var fornøyd over resultatet av dette korte toktet. Jeg presenterte Philip for ham og fortalte om hans merkverdige redning, og Trevannion innbød vennlig gutten til å bo hos ham så lenge.

Jeg var ivrig etter å treffe frøken Trevannion igjen, og det ble en meget livlig middag.

— Nå, kaptein Elrington, dette heldige toktet har vel gitt Dem smak for kaperlivet igjen? spurte hun etter at vi hadde spist og faren var blitt kalt ut i forretninger.

— Hm — fullt så karakterløs er jeg ikke. Jeg er glad det ikke hendte noe på dette toktet jeg trenger å skamme meg over, og jeg tror jeg har gjort mitt land et par tjenester. Men jeg mener det samme om kaperyrket ennå, og vil heller slåss under kongens flagg. Jeg har tenkt å si fra meg kapteinstillingen på Spurvehauken, enda jeg nå har broren min å ta vare på.

— Det gleder meg å høre, svarte hun, — og fars takknemlighetsgjeld til Dem er så stor at jeg ville skamme meg om han ikke hjalp Dem på ett eller annet vis. Men han blir nok lei for at De oppgir kaperyrket.

— Ja, det blir jeg også, for jeg mener absolutt ikke det samme som De og min bror, sa Philip ivrig. — Det er vel Dem som har fått ham fra det!

— Jeg har ikke truffet Deres bror mer enn tre ganger, og vi har ikke snakket med hverandre i mer enn et kvarter tilsammen, tror jeg, så jeg kan ikke være årsaken til hans skrupler, svarte frøken Trevannion og rødmet dypt.

Jeg snakket videre med Trevannion om saken siden, og han var ganske riktig meget lei for at jeg ville slutte som kapergast. Men naturligvis ville han hjelpe meg, for han kom aldri til å glømme at jeg hadde reddet livet hans ved den selvoppofrende handlingsmåten min i jakobittaffæren. Om jeg trodde jeg kunne trives i land? Da jeg kom til ham første gang, hadde jeg vært anbefalt som en flink kontormann, sa han.

— Jeg skal gjøre mitt beste, herr Trevannion, lovte jeg.

— Mja, jeg tar jo til å bli gammel, og vil gjerne ha Dem til hjelp. Om noen år er De kanskje leder av heile greia — mja, jeg vet ikke hva De sier til det? Som De vet, har jeg kaperfartøyer, koffardiskip og store lagerhus. Jeg har tjent bra hittil, om det ikke er så fint nå som da jeg drev med slavehandel. Det var min døde hustru som fikk meg overtalt til å oppgi den forretningen. Mja, tåpelige kvinnfolk skulle aldri blande seg bort i slikt! Hvis De vil gå inn i forretningen, skal jeg overlate Dem en åttendedel nå, siden kan det bli mer, det kommer an på fortjenesten. Når jeg dør, kan De kanskje overta alt på rimelige vilkår. Nå, unge mann? Trevannion banket asken ut av pipa.

— Jeg er Dem meget takknemlig, herr Trevannion, og håper bare at De bærer over med meg til å begynne med. Den gode viljen skal iallfall ikke mangle, svarte jeg.

— Da er saken avgjort. Men — mja, hva har De tenkt å gjøre med Deres bror Philip? spurte han.

— Han har sine egne planer, som ikke faller sammen med mine. Jeg tror ikke jeg kan overtale ham fra å gå ut som kapergast selv om jeg prøvde. Han er meget eventyrlysten som slike hvalper pleier være, men han blir nok roligere med åra, svarte jeg. — Jeg hadde håpet å få ham inn i flåten, men han mangler fartstid, og det er bedre at han er i gode hender — for eksempel hos kaptein Levee om bord på et kaperfartøy — enn at han kommer i dårlig selskap. Men mens vi snakker om kapere — min nestkommanderende James på Spurvehauken er en både tapper og flink sjømann, han blir sikkert en god kaptein der ombord.

— Mja — hm — ikke så ille! Jeg hadde sant å si tenkt på det sjøl, og når De også anbefaler ham, er saken avgjort, svarte herr Trevannion straks. Jeg var helt overveldet av hans vennlighet — og av mine lyse fremtidsutsikter, der frøken Trevannion spilte en stor rolle. Til slutt ruslet jeg ned til havna og vinket til skuta at de skulle sende båt inn etter meg. Vel ombord kalte jeg sammen offiserer og mannskap og fortalte at jeg hadde frasagt meg kommandoen, og at Spurvehauken nå skulle føres av James.

Deretter hadde jeg en samtale med Philip nede i kahytta. Han sa at til sjøs skulle han enten det stupte eller stod, og han foretrakk en kaper framfor et handelsskip. Vi ble da enige om at han skulle segle med kaptein Levee når denne muntre gesellen kom inn med Pilen igjen.

Så pakket jeg sakene mine og ble satt i land for godt. Da jeg kom tilbake til Trevannions, tok herr Trevannion sjøl imot meg og førte meg til et stort, velmøblert soverom, der jeg skulle bo.

AVSKJED PÅ GRÅTT PAPIR

Nå ble min stilling en helt annen — og det ble klesdrakta òg. Istedenfor den fine uniformen med galonert hatt og sabel ved sida, gikk jeg nå i enkle, grå klær med svarte knapper og hadde penn bak øret. Istedenfor å sette sjøbein på et dekk, balanserte jeg på en høy kontorkrakk, og istedenfor å søke synslinja rundt med kikkerten, satt jeg nå og regnet og skrev så det durte. Det var ille til å begynne med, og nå og da drømte jeg meg vekk slik at jeg plutselig kunne hogge i lufta med linjalen i den tru at det var en sabel. De andre kontoristene skvatt unna og trodde jeg var blitt spikende gal, men herr Trevannion hadde mye moro av det. Og frøken Trevannion kunne erte meg med at jeg nå visst hadde utkjempet en større batalje igjen!

Jeg kom snart inn i arbeidet — og fant fort ut at Trevannions forretning var mye mer omfattende enn jeg hadde trudd. Foruten de to kaperfartøyene hadde han to skip som handlet på Afrika-kysten og byttet til seg elfenben og gull fra de innfødte, tre fartøyer lastet tobakk og andre produkter i Virginia, og enda hadde han noen småskuter som drev fiske på New Foundlandsbankene. Ellers var han meget rik og hadde store landeiendommer. Jeg syntes bare det var rart at han ikke trakk seg helt tilbake fra forretningene, og det sa jeg til datter hans også. Da hadde jeg vært der i nesten et år.

— Ja, før i tida tenkte jeg som Dem, men De skulle bare ha sett ham når vi av og til har bodd på landet i noen uker. Da er han rent nervøs og rastløs av ikke å ha noe å gjøre! Jeg er forresten glad De har overtatt det verste for ham.

— Ja, det går bedre nå — er det ikke lenge siden De og herr Trevannion har ertet meg med bataljene mine nå kanskje? Jeg strever også for å gjøre det så godt jeg kan for ham, svarte jeg.

— Og for mig også, håper jeg?

— Ja, naturligvis!

— Ville De tilmed risikere at far ble misnøyd med Dem for min skyld? spurte hun.

— Ja det ville jeg, svarte jeg ivrig — hvis ——

— Jaså, det er et «hvis»?

— Hm — jeg ville bare si at jeg ikke ville gjøre noe som strir mot min samvittighet, svarte jeg og rødmet.

— Et slikt «hvis» gjør Dem bare ære, herr Elrington, svarte hun. — Men nå skal jeg komme fram med det jeg har på hjerte. Om noen dager, når De har vært i fars tjeneste i et år, vil han tilby Dem å bli sin kompanjong — og på meget fordelaktige vilkår, trur jeg. Men nå vil jeg at De skal avslå det hvis han ikke lover å slutte med kaperyrket.

— Det skal jeg gjerne, og jeg er meget glad for at De støtter meg der, svarte jeg.

— Men jeg advarer Dem på forhånd — han kommer til å bli rasende! Spenningen ved kaperrederiet er nesten blitt nødvendig for ham, og han er ganske blind for alt det vonde ved kaperiet. Alle mine overtalingsforsøk har iallfall vært mislykte. Han er nok svak for meg, men jeg er jo bare en pike, og han sier det er kvinnfolksvakhet. Men når De, som har vært ute i det, og som han har slik uinnskrenket tiltro til, gjør det klart for ham at han enten må miste Dem eller slutte med kaperrederiet, tror jeg at han kommer til å velge det siste. Og min takknemlighet blir meget stor — hvis De setter pris på den, da.

I det samme kom Trevannion inn, så jeg fikk ikke svart.

— Jeg traff noen av folkene fra Pilen, sa han. Kaptein Levee har sendt inn et prisefartøy — mja — hm — det er dårlige greier både skip og last. Folkene snakket om at han nettopp hadde vært i kast med en orlogsmann som var maskert som handelsskip, og at han hadde mistet flere folk. Deres bror Philip var såret, som vanlig.

Her bør jeg kanskje fortelle at begge kaperskutene våre hadde vært hjemom noen ganger, men de oppbrakte fartøyene hadde ikke vært mer verd enn at det bare så vidt hadde dekket omkostningene.

— Ja, det skar ikke om en ungdom som Philip blir av med litt av det heite blodet sitt, men jeg håper snart å få ham inn i marinen. Kaperkontoen kommer forresten ikke til å vise noe overskudd i år, sa jeg.

— Da får vi håpe på bedre lykke til neste år, svarte herr Trevannion straks.

Så kom årsdagen for min ansettelse, og herr Trevannion tilbød meg kompaniskap slik som dattera hadde sagt. Han forhøyde tilbudet sitt til en fjerdepart i forretningen. Jeg var naturligvis overveldet over hans elskverdighet og takket inderlig, men la til at jeg hadde samvittighetsskrupler.

Han trudde jeg mente at han tilsidesatte sin datters interesser. Men Amy ville få mer enn nok, så det trengte jeg ikke tenke på.

— Ja, det er jeg fullt klar over, herr Trevannion, og det gjelder heller ikke Deres datter, svarte jeg. — Jeg skal være helt oppriktig mot Dem. Som De vet, var det på grunn av min samvittighet at jeg sluttet som kaperkaptein hos Dem og fikk denne stillingen i land.

— Mja — jo, det stemmer.

— Det er de samme betenkelighetene som nå hindrer meg fra å ta imot Deres tilbud. Når jeg nå får en fjerdedel av fortjenesten, er det like ille som å ta aktiv del i kapervirksomheten, synes jeg. De må ikke bli sint på meg for dette, herr Trevannion. Jeg er overordentlig takknemlig for Deres storartede tilbud, men jeg vil heller fortsette å tjene Dem for den lønnen De mener jeg er verd.

Han svarte ingenting, tok bare opp pipa fra bordet og fortsatte å røyke med øynene stivt rettet på peisen. Og så snart pipa var utrøykt reiste han seg, satte hatten på hodet og forlot værelset uten et ord. Jeg skjønte at han var dypt fornærmet. Men jeg satte mer pris på frøken Trevannions oppfatning av meg — i det året jeg hadde bodd i familien, hadde hun forstyrret hjertefreden min i høyeste grad. Nå var det naturligvis håpløst for meg, men jeg klatret opp på den høye kontorkrakken min fast besluttet på heller å bli en heimlaus flyktning igjen enn å svike løftet jeg hadde gitt henne.

En halv time etter kom herr Trevannion og ba meg bli med inn i det lille rommet bak kontoret. Der sa han til meg, at etter det som hadde passert, trodde han ikke at vi kunne samarbeide lenger. Jeg hadde bebreidet ham, en gammel mann, at han levde uhederlig og umoralsk, og hadde insinuert at han handlet stikk mot hva hans samvittighet burde by ham, sa han harm, — hans vennlighet mot meg hadde jeg lønnet med likegyldighet, ja forakt!

Ettersom jeg hadde moralske betenkeligheter ved å bli hans kompanjong, syntes jeg vel det var umoralsk å tjene pengene mine i et slikt firma som hans òg (det var noe jeg ikke hadde tenkt på før), så det var best vi skiltes. For de tjenestene jeg hadde gjort ham, og som en hjelp til å begynne på noe nytt, ville han få overrekke denne, sluttet han.

«Denne» var en pose med tre hundre pund i gull.

Før jeg fikk sagt noe, hadde han trengt seg forbi meg og ut, og jeg ble stående aldeles overrasket og se ham stabbe nedover gata med kjappe, sinte steg. Men så steg bitterheten i meg — var det takken for alt det jeg hadde gjort for ham! Ja, det er ofte slik her i verden, at når et menneskes sjølfølelse og egenkjærlighet blir såret, så glømmer han både hensyn og takknemlighet.

Jeg ryddet og låste etter meg, og nøklene la jeg i en forseglet konvolutt ved siden av pengeposen. Så gikk jeg inn i dagligstua for å si farvel til frøken Trevannion. Nå hadde jeg gjort som hun ville og var blitt kjørt ut under full musikk, sa jeg. Men hun trodde jeg hadde vært grov og respektløs mot den gamle mannen, og ble både kald og avmålt. Det var hele belønningen jeg fikk av henne! Jeg holdt på å si at det var hennes skyld, og at hun hadde nyttet mine følelser for seg til å nå sitt mål hos faren, og at hun nå, som det var mislykkes, kastet meg vekk uten medlidenhet, men hun var så alvorlig og vakker at jeg ikke fikk meg til det. Jeg behersket meg derfor og sa bare:

— Ettersom jeg har pådradd meg både fars og datters misbehag, har jeg ikke annet å gjøre enn å si — farvel, frøken Trevannion. Stemmen sviktet meg i de siste ordene, og ute i gangen sank jeg fortvilet ned på en sofa.

Da kom Trevannion heim, og han buste rett inn til dattera. Hun spurte ham straks hvordan samtalen hadde falt mellom oss, og om jeg hadde vært uforskammet, og jeg må si til Trevannions ros at han fortalte det akkurat slik som det hadde hendt.

— Er det ikke nok at han avslo tilbudet mitt og dermed sa til meg at jeg var en uhederlig og umoralsk forretningsmann? spurte han til slutt arg. Men frøken Trevannion forsvarte meg varmt, og fremholdt hvor sjøloppofrende jeg hadde vist meg og for en god mann jeg hadde vært for ham.

— Som din datter kunne jeg ikke tro at du hadde handlet så urettferdig og så helt imot din karakter, og jeg angrer bittert at jeg var slik mot ham som jeg var, og håper at jeg engang kan få be ham om forlatelse, sluttet hun.

— Amy, har dine følelser for den unge mannen helt forblindet deg? Har du kanskje gitt ham din kjærlighet uten å spørre meg først? spurte Trevannion strengt.

— Nei, far. Det er sant at jeg må høyakte herr Elrington for hans mange gode egenskaper og for hans hengivenhet for deg, men mer er det ikke mellom oss, svarte hun. — Han har alltid opptrådt fullstendig korrekt.

— Ja vel, men nå — hm — vil jeg ikke ha ett ord mer om dette! sa Trevannion rasende.

I det samme kom portvakta inn. Han hadde funnet et brev fra Elrington og denne pengeposen, som herr Trevannion vel hadde glømt å låse inn, sa han.

— Han har ikke tatt imot pengene, enda han ærlig har fortjent dem, brast det ut av Trevannion.

— Nei, han var vel altfor djupt såret. Det er ting som ikke kan betales med penger, svarte datter hans.

En stund etterpå, da jeg holdt på å pakke, hørte jeg noen komme, og stakk inn i en liten garderobe som hørte til værelset mitt. Det var frøken Trevannion. Hun gikk og så litt på sakene mine, men så satte hun seg plutselig ved skrivebordet mitt og gråt. Da hun gikk, tok hun en tynn liten gullring som lå på bordet og satte på fingeren sin.

— Den beholder jeg til jeg treffer ham igjen, mumlet hun.

EN KAPERKAPTEIN BLIR SJØOFFISER

Den natta gikk det fullt og heilt opp for meg at jeg var alvorlig forelsket i frøken Trevannion, men som sakene stod, var det visst best jeg forsvant. Men hvor skulle jeg dra? Jeg besluttet meg til å ta inn i vertshuset der jeg før hadde bodd sammen med kaptein Levee, og tidlig neste morgen, før hanegal, var jeg der og banket på døra. Jeg fikk det samme rommet og la meg straks til å sove.

Men noen timer etter ble jeg vekt av prat og latter. Det var Philip og kaptein Levee! Pilen hadde nettopp kommet inn. Mens vi spiste frokost sammen, fortalte jeg alt som hadde hendt — bare ikke om frøken Trevannions besøk på værelset mitt, for det syntes jeg var en hellig ting jeg ikke kunne snakke om for noe menneske.

— Tja, det var litt av hvert du hadde å fortelle der, sa Levee til slutt. — Du vet jeg har ingen slike skrupler når det gjelder kaperyrket, men jeg respekterer andre folks meninger, og derfor synes jeg Trevannion har oppført seg utillatelig. Nå skal Philip og jeg gå opp til ham, og mens jeg prater med gammeln, får Philip prøve å få snakke med dattera. For min egen del vet du at jeg likevel heller ville være på et av kronens fartøyer enn på en kaper, og kunne jeg få laget det slik at regjeringen hyrte Pilen, var det fint! Og jeg skal sjølsagt ta parti for deg mot gammeln. Da gir han seg nok før eller seinere. Vi er tilbake om to timer.

Men det tok nærmere tre før jeg så dem igjen.

— Jeg hadde bestemt meg til å handle, men jeg sa ingenting om det til kaptein Levee, begynte Philip. — Trevannion virket meget nervøs. Han handhilste på kaptein Levee, men da han rakte meg handa, vegret jeg meg for å ta den og sa: — Jeg har nettopp truffet bror min, og jeg trenger vel ikke si at ingenting kan få meg til å bli i Deres tjeneste lenger nå! Derfor ber jeg om å få det jeg har til gode fortest mulig.

— De er uforskammet, unge mann! Mitt firma greier seg uten en slik løsgjenger som Deres bror, svarte Trevannion.

— Herr Trevannion, slike løsgjengere som bror min og jeg er av bedre slekt enn De, og det er en ære for firmaet Deres at vi har hatt jobb her, svare jeg.

— Sa du virkelig det? Det var dumt, Philip, mente jeg.

— Jeg sa bare sannheta! Vi er ingen løsgjengere så mye han vet det! svarte Philip arg.

— Jaså? Virkelig? I så fall ber jeg Dem pakke Dem ut av kontoret her, så jeg får slippe mer av den æren! svarte Trevannion på den salven, fortsatte Philip. — Ja, så gjorde jeg det, da, men jeg lurte meg nå inn til frøken Trevannion først. Hun så bleik og sørgmodig ut og spurte straks om jeg hadde truffet deg.

— Ja, det har jeg, og jeg har snakket med Deres far òg, og nå er jeg her for å si farvel. Jeg kommer aldri til å sette min fot på kaperen mer! Og kanskje jeg aldri treffer Dem mer heller — hm — hva er det De er så bedrøvet for, frøken Trevannion? sa jeg til henne.

Da gjømte hun ansiktet i hendene og sippet.

— Å, det er en forferdelig historie. Jeg håper ikke Deres bror tror at jeg har noe å bebreide ham, det må De si til ham, og han må tilgi meg. Jeg var meget urettferdig.

— Gjorde hun virkelig det, Philip? spurte jeg.

— Ja, kors på halsen med knute på! Og hun så ut som en engel da hun sa det, men så kunne jeg ikke bli lenger, for tenk om herr Trevannion hadde funnet meg der! Da jeg bukket til farvel, satt hun der og holdt på å ta av seg en ring, som om hun tenkte på å gi meg den som et minne — hehehe — men så satte hun den fast på fingeren igjen og ga meg handa. — Vi iallfall får skilles som venner, Philip, sa hun.

— Og nå skal du høre hva jeg opplevde, sa kaptein Levee. — Da Philip hadde gått, raste Trevannion litt over «den uforskammede unge lømmelen». Mja — hm — De vet vel grunnen til at broren sluttet hos meg? fortsatte han. — Si meg, har De hørt om slike fine skrupler hos ham før?

— Ja, men det har De også, svarte jeg, — og jeg respekterte dem da han frasa seg kommandoen på Spurvehauken, for jeg visste at han ikke gjorde seg til. Ja, grunnene han kom med har faktisk påvirket meg sånn at jeg tenker på å gå i kongens tjeneste sjøl så fort som mulig.

Da skulle dere ha sett Trevannion, gutter! Han var lamslått. At jeg, kaptein Levee, den galne, lettsindige kaptein Levee, også begynte å få slike skrupler ble for mye for ham. Jeg ventet et vilt raseriutbrudd, men det kom ikke. I stedet så han lenge på meg, og så sa han: — Er tusenårsriket kommet — eller er det en sammensvergelse dette her?

— Hverken det ene eller det andre, herr Trevannion, svarte jeg. — Jeg er kaperkaptein fordi jeg ikke har noe bedre, men får jeg det, slutter jeg straks!

— Ja, bare ikke sjener Dem for meg! Bare slutt! svarte han.

— Jeg hadde ikke et øyeblikk tenkt å føre Dem opp i uleilighet, herr Trevannion, men ettersom De så godt som oppfordrer meg til det, frasier jeg meg hermed kommandoen på Pilen fra idag! svarte jeg.

— Er du blitt spikende gal? ropte jeg.

— Ja, det gjorde jeg! Først og fremst av vennskap for deg, men også fordi det var den eneste sjansen til å komme i kongens tjeneste, svarte kaptein Levee. — Du skjønner ikke det? Jo, nå skal du høre. Mannskapet har segla så lenge under meg at de ikke vil segle under noen annen — hvis jeg setter det i hodet på dem. Men da kommer herr Trevannion i en meget vanskelig stilling, og det er ikke utrolig at vi kan få ham til å hyre heile skuta ut til marinen.

— Ja, takket være ryet, som du har skaffet Pilen, sa jeg. — Du får ha takk for godt vennskap, Levee. Nettet drar seg sammen, og snart får vi vel se resultater.

— Ja, men nå skal du høre slutten. — Jeg er redd det blir meget vanskelig for meg å finne noen erstatter for Dem ombord på Pilen i disse «moralske» tidene, men jeg skal prøve, sa Trevannion spydig.

— Herr Trevannion, jeg skal ikke være så spydig som De, svarte jeg. — Men jeg skal likevel si Dem et par sannhetsord. For de råbarka karene framfor masta er det all right å ta hyre på en kaper, og selv om jeg tilhører en meget aktet familie, vil jeg heller tjene pengene mine bare ved å risikere livet og en halvliter blod nå og da. Men det fins ingen unnskyldning for folk som Dem, som vasser i penger, men likevel ruster ut kapere bare for elendig vinning skyld, og på den måten skaper mer elendighet enn De aner! Vel, nå har De hørt en preken fra en kaperkaptein, herr Trevannion, og jeg vil ønske Dem god morgen!

Så bukket jeg dypt og gikk min vei før han fikk svart. Ja ja, nå er det eneste vi har å gjøre å vente på at noe skal hende, men først får jeg ombord og si til mannskapet at jeg har trettet med rederen. De er alt sinte som veps over det dårlige resultatet på de to siste turene, og det skal ikke bli vanskelig å få dem med seg. Kom så går vi, Philip.

Da jeg var blitt alene, tenkte jeg mest på frøken Trevannion — jaså, hun hadde beholdt ringen? Det gjorde meg uendelig glad, for det var som et tegn på at hun var glad i meg igjen.

Til slutt kom Levee og Philip igjen, og det hadde gått akterut som kaperkapteinen hadde sagt. Pilens mannskap ville ikke segle under noen annen sjef, og karene ville også mer enn gjerne la seg verve til marinen så snart de hadde fått prisepengene sine. Trevannion hadde straks tilbudt nestkommanderende kommandoen, men han hadde stilt seg solidarisk med kaptein Levee, og Trevannion hadde vært ute av seg av sinne. Etter det jeg fikk vite siden, hadde han tilmed anklaget datter sin for å være med i sammensvergelsen mot seg!

Men sinnsopprøret ble for mye for ham. Dagen etter hadde han høy feber, og i ti dager var tilstanden meget alvorlig. Men til slutt ga feberen seg, og han frisknet til, selv om han var meget matt og svak. Gjennom Humprey, en av personalet hans, hadde jeg fått høre at det ikke var noen som kunne ta seg av forretningene, og jeg ba hilse frøken Trevannion og si, at selv om jeg ikke ville sette mine ben i huset der, skulle jeg gjerne hjelpe til med de viktigste affærene. Frøken Trevannion svarte at hun var meget takknemlig for det, og jeg fikk bøkene brakt bort til meg. Snart satt jeg og skrev brev og ga ordrer akkurat som jeg hadde gjort før jeg hadde blitt satt på porten.

Først fem uker etter var herr Trevannion såpass at datter hans kunne ta til å snakke med ham om forretningene, og da fikk han vite hvordan jeg hadde grepet inn så alt hadde gått like bra som om han hadde sittet på kontoret sjøl. Frøken Trevannion hadde ikke bedt meg komme på visitt, men hun hadde sendt bud etter Philip, og han hadde vært der hver dag. Hun ba ham si til meg at faren hadde bebreidet seg sterkt sin oppførsel mot meg under sykdommen, og erkjent at jeg hadde hatt rett i mine samvittighetsskrupler. Han undret seg bare over at han ikke hadde sett med samme øyne på kaperyrket for lenge siden. Sjukdommen hadde han ansett som en straff, som hadde åpnet hans øyne. Videre tenkte han å tilby regjeringen begge kaperfartøyene, og hvis tilbudet ble avslått ville han bruke dem på annet vis.

Og to uker etter fikk jeg brev fra Trevannion, der han ba meg besøke seg heime, da han ikke hadde lov til å gå ut ennå. Jeg gikk naturligvis straks. Han satt oppe, men var meget blek og uttært.

— Herr Elrington, jeg liter på Deres edelmot og ber Dem ta imot min inderligste unnskyldning for min urettferdighet mot Dem. Jeg skammer meg over meg sjøl, sa han.

— De trenger ikke å si noe som helst, herr Trevannion! At jeg har fått igjen vennskapet Deres gleder meg umåtelig. og jeg er meget lei over at De har vært sjuk, svarte jeg.

— Men det er ikke jeg. Vi mennesker trenger av og til en slik tukt. Sjukdommen åpnet øynene mine, og jeg håper jeg er blitt et bedre menneske. Kan jeg få be Dem om en tjeneste? spurte han. — Vel — kunne ikke De dra til London for min regning og tilby admiralstaben Pilen? De kjenner jo egenskapene hennes godt nok. Og jeg ville gjerne at kaptein Levee ble med, og at De — hvis det var mulig — satte det som betingelse at han ble konstituert som sjøoffiser og fikk kommandoen over henne. Og så var det én ting til. Da jeg trettet med Dem før jeg ble sjuk, lot De bli igjen en pose penger, som var Deres tilgodehavende for de store tjenestene De har gjort firmaet. Jeg håper De ikke ydmyker meg med ikke å ta imot dem nå.

Jeg bukket som tegn på at jeg ikke hadde noe imot det.

— Takk, herr Elrington. Nå blir jeg snart frisk igjen. På gjensyn i morgen.

Jeg lukket døra etter meg, men da jeg var på veg nedover trappa, kom portvakta og sa at frøken Trevannion gjerne ville hilse på meg inne i dagligstua. Og med ett dunket hjertet i brystet på meg.

— Herr Elrington, jeg trodde ikke at De var så langsint at De ville gå herfra nå uten å se meg. Men selv om De ikke ville treffe meg, er det min plikt å be om forlatelse for min opptreden mot Dem sist vi skiltes, sa hun.

— Jeg har ingenting å tilgi Dem, frøken Trevannion, jeg ville bare ikke være påtrengende, svarte jeg og førte handa hennes til leppene mine. Jeg hadde aldri gjort det før, men hun viste ikke noe tegn til misnøye.

— Å, jeg er så lykkelig over at De og far er venner igjen, herr Elrington, sa hun. — Sa — sa han noe om hvordan det skulle bli i framtida?

— Vi ble ikke enige om annet enn at kaptein Levee og jeg skulle dra til London og prøve å få hyret bort Pilen. Men nå skal jeg ikke oppholde Dem lenger, jeg tror De bør gå til Deres far, sa jeg.

— De er meget hensynsfull, herr Elrington, men først må jeg gi Dem noe som er Deres, svarte hun.

Det var vel ringen, tenkte jeg ulykkelig, men isteden gikk hun bort til et skap og fant fram posen med gullmynt, som Trevannion nettopp hadde snakket om.

———

Philip og Levee ble meget fornøyd over ordningen, og Levee sa at ettersom jeg hadde en hel pose full av gull og han ikke eide femti guineas i denne verden, skulle jeg få stå for traktementet denne gangen.

— Men om de nå kjente deg igjen og ikke ville forhandle med en jakobitt, da? sa han spøkende.

— De husker kanskje navnet, men det var ytterst få som så meg som fange. Når jeg kanskje skal undertegne noen dokumenter har jeg forresten tenkt å nytte et annet navn.

— Det var klokt. Hva har du tenkt å kalle deg?

— Tja — jeg hadde en slektning som het Musgrave en gang, så jeg tror jeg låner navnet hans. Hva sier du, Philip? Vil du gjerne hete Philip Musgrave?

— Med fornøyelse, det navnet passer bedre enn Elrington! svarte han.

Slik tok jeg igjen det virkelige navnet mitt uten å vekke Levees mistanke. Jeg kunne jo ikke undertegne dokumentet om Pilen med et falsk navn.

Dagen etter var jeg hos Trevannion igjen, og han tvang på meg enda en pose med penger. Vi skulle opptre elegant i London, sa han, og rakk ikke pengene, skulle vi få mer. Jeg nevnte at jeg ville kalle meg Musgrave, da jeg var redd myndighetene skulle huske igjen navnet Elrington, og det syntes han var meget fornuftig. Siden snakket jeg litt med frøken Trevannion.

— Jeg hørte far nevne at De er begynt å kalle Dem Musgrave nå — det er kanskje det rette navnet Deres? spurte hun med ekte kvinnelig nysgjerrighet.

— Frøken Trevannion, navnet mitt må nok være en hemmelighet ennå, svarte jeg.

Hun ble litt snurt fordi jeg var så hemmelighetsfull og mente jeg burde vite at jeg kunne stole på henne, og så fortalte jeg likså godt at det var det rette navnet mitt.

— Takk for Deres fortrolighet, herr Musgrave. Det er mange andre ting jeg brenner etter å spørre om — hvorfor De forandret navn, og hvorfor De tok hyre på en kaper, for eksempel, men jeg skal vente til De sjøl snakker om det, svarte frøken Trevannion.

———

Vi kom til London uten eventyr av noen slag og tok inn på pensjonatet der kaptein Levee og jeg hadde bodd før. Dagen etter gikk jeg til admiralstaben og ble vist til en høyere sivil embetsmann. Jo, han mente nok at regjeringen kunne ha bruk for et prektig fartøy som Pilen. Så spurte jeg om det var noen utsikt til at kaptein Levee kunne bli utnevnt til sjøoffiser; for den prektige besetningen på Pilen, som kjente skuta ut og inn, ville ikke segle under noen annen sjef, sa jeg. Embetsmannen svarte at det også sikkert kunne la seg ordne, men da måtte jeg ut med en del «smøring». Han skulle være oppriktig mot meg, sa han — det kom til å koste hundre guineas. Av dem fikk han sjøl en viss prosent.

— Det skal være meg en fornøyelse å overlevere summen, svarte jeg. — Men tror De at min bror Philip, som har segla med kaptein Levee det siste året, kan bli løytnant ombord?

— Det koster femti guineas til, herr Musgrave, svarte banditten.

— Den summen betaler jeg med glede, svarte jeg.

Og snart hadde jeg papirene som utnevnte Levee til kaptein og Philip til løytnant i hans majestet kongen av Englands flåte med tjenestegjøring ombord på Pilen.

Da jeg kom heim til Levee og Philip, ville de nesten ikke tro meg, men så takket de meg av fullt hjerte. Nå hadde vi ikke mer å gjøre i London, og da Pilen skulle stikke til sjøs så snart som mulig, besluttet vi å dra tilbake til Liverpool så fort skredderen hadde levert uniformene.

KJÆRLIGHET OG SKILSMISSE

Seint om kvelden den sjette dagen kom vi tilbake til Liverpool og tok inn på det vanlige stedet vårt, og dagen etter gikk jeg til herr Trevannion for å avlegge rapport. Han var meget glad for utfallet. Men i mellomtida hadde det hendt noe viktig! Han hadde fått brev fra kaptein Irving på Amy, en av skutene hans. Det hadde kommet med Chesterjenta, en annen av skutene.

Jeg leste brevet. Kaptein Irving meldte at de to fartøyene hadde segla oppover ei lita elv, der negrene aldri hadde handlet med engelskmenn før — den svarte kongen der hadde bare solgt slaver til spanjerne — og de engelske byttevarene hadde blitt en veldig suksess. Chesterjenta hadde en last av elfenbein og voks og gullstøv som var verd flere tusen pund, men nå hadde kaptein Irving ikke flere byttevarer. Enda var han alene på plassen, men det kunne ikke vare lenge før det kom andre dit også, skrev han, og ba herr Trevannion straks sende et annet fartøy med disse varene.

— Chesterjenta har varer for sju tusen pund, sa Trevannion. — Men før vi går videre i teksten, — mja — hm — så vil jeg like ennå en gang å spørre Dem om De vil bli min kompanjong. Vår hm — meningsforskjell er jo ute av verden nå. Jeg gir Dem en fjerdedel. Vel, den som tier samtykker, la han til så fort at jeg ikke engang kom til orde.

Jeg prøvde å uttrykke min takknemlighet, men han viftet meg av og ville bare snakke forretninger.

— Jeg hadde tenkt å sende Spurvehauken, som jo er en hurtigseiler. Og hun er jo uttjent som kaperfartøy nå — hehe. Vi flytter over noen av karene der til Pilen og lar henne beholde fem og tjue mann.

— Ja, det er jeg helt enig i, svarte jeg.

— Men hvem skal føre henne? Kaptein Paul på Chesterjenta er meget sjuk. Hvis kaptein Irving kan gi Amy full last, blir den ladningen minst tre ganger så mye verd som det vi fikk heim på Chesterjenta. Men — mja, det er det som er knuten, vi må ha en kar vi kan lite på ——

— Enig! svarte jeg ivrig. — Hvis De ikke har noe imot det, kunne kanskje jeg ta kommandoen på denne turen. Jeg blir vel ikke borte i mer enn en ti ukers tid.

Og det ble løsningen.

Jeg skal si kaptein Levee og Philip sperret gluggene opp da jeg fortalte at jeg var blitt kompanjong igjen og at jeg skulle ut med Spurvehauken! Vi gikk ombord straks, så jeg kunne velge ut karene jeg ville ha med meg, og resten gikk over på Pilen, da kaptein Levee hadde det travelt med å komme av gårde. De skulle segle dagen etter, og det var i grunnen bra, for nå fikk jeg mye å henge hendene i. Om kvelden var jeg hos herr Trevannion, slik som vi var blitt enige om, og han overrakte meg kontrakten som parthaver i firmaet. Den var datert samme dagen som vi hadde røket opp i trette!

Ellers traff jeg ikke frøken Trevannion, slik som jeg hadde håpet. Faren sa at hun dessverre var dårlig. Men hun var ikke ute av mine tanker, og den siste dagen før jeg skulle segle, ville jeg se henne.

Det ble et lykkelig møte. Hun sa hun hadde vært så glad fordi faren hadde gjort meg til kompanjongen sin igjen, men hun syntes det var fælt jeg skulle ned på Afrikakysten med Spurvehauken. Det var ikke noen vakker måte å lønne meg for mine fortjenester, sa hun, og han hadde rikdom nok. Det var like motbydelig å sende ut en slik ekspedisjon, som å sende ut kaperfartøyer, for i begge tilfelle satte han menneskeliv på spill for å skaffe seg sjøl vinning, hadde hun sagt.

— Etter Deres fars store vennlighet mot meg kunne jeg ikke unnslå meg, svarte jeg.

— Det hadde likevel vært bedre, herr Musgrave. De leste sjøl det kaptein Irving skrev om det sunnhetsfarlige klimaet der nede.

— Jeg har aldri ment at livet mitt var så mye verd, frøken Trevannion, svarte jeg, — men etter det De nå sa, må jeg erkjenne at det likevel er det. For en som er blitt kastet rundt som et leketøy for skjebnen og knapt har hørt et vennlig ord, er det vidunderlig å høre slikt, og at akkurat De, som jeg setter høyest i verden, sier det, overvelder meg rent, svarte jeg. Og så, før jeg ante det sjøl, hadde det dumpet ut av meg at jeg var glad i henne. Jeg hadde vært der i huset et år og sett henne daglig, og det var ikke mulig ikke å elske en som var så vakker og ren og snill, sa jeg. Jeg burde kanskje ha ventet med å si det, men det at jeg skulle reise og en anelse om at jeg kanskje aldri mer fikk se henne, gjorde at det hadde bristet ut av meg.

Og enten dere tror det eller ikke — hun var også glad i meg! Men jeg skal ikke si mer om dette. Vi lovte hverandre tro og kjærlighet, og jeg gikk heim aldeles ør av glede. Jeg drømte bare om henne om natta, og dagen etter gikk jeg til Trevannions igjen så tidlig det var mulig for å få være sammen med henne så lenge som råd var. Jeg prøvde å si at det ikke kunne være noen fare å snakke om på en så kort tur, og hun innså til slutt at jeg bare gjorde min plikt ved å ta kommandoen for den ene reisen, for det var ikke andre brukbare folk å få. Vi diskuterte også om vi kanskje skulle fortelle herr Trevannion om forlovelsen vår, men ble enige om å vente. Det kunne kanskje ta for mye på ham å få kompanjong den ene dagen og svigersønn den andre!

Trevannion spurte forresten om han skulle kalle meg Elrington eller Musgrave nå, og jeg svarte at Musgrave var mitt virkelige navn. Han svarte at han syntes han hadde truffet en Musgrave en gang, han husket bare ikke når eller hvor. Men jeg svarte bare at familien stammet fra Nord-England.

Jeg gikk ombord på Spurvehauken seint på samme kvelden, for vi skulle stikke til sjøs tidlig neste morgen, men nede i kahytta ble jeg sittende ved bordet og bare tenke på Amy. Da styrmannen kom ned for å vekke meg om morgenen, hadde jeg ikke vært i seng i det heile tatt.

EVENTYR PÅ GULLKYSTEN

Jeg skyndte meg på dekk, og snart var segla satt, og vi suste nedover Bristolkanalen. Den vesle, lettlastede skonnerten skar gjennom sjøen som ei måke.

— Hun segler godt! sa jeg til annenstyrmannen min, Olivarez.

— Ja, det er sikkert. Tenk for et fint slaveskip hun kunne bli, svarte han. Olivarez var ikke engelskmann, men portugiser, født i Brasil. En flink sjømann.

Vinden økte til halv storm, men vi hadde den rett akterinn. Snart var vi forbi Biskaiabukta og været ble varmere og varmere. Og etter knappe fire uker var vi omtrent på den breddegraden der jeg skulle finne Amy. Vi gikk forsiktig nærmere den låge, farlige kysten, og snart tok jeg til å kjenne meg igjen etter kartskissa, som kaptein Irving hadde tegnet. Han hadde ikke overdrevet da han sa at elveoset var vanskelig å finne, for vi måtte tett oppunder land før vi til slutt oppdaget hvor vi kunne smette inn mellom småøyene. Men da så vi også snart mastetoppene på to fartøyer et stykke oppe i elva. Og en time etter lot vi ankeret falle mellom Amy og en prektig skonnert under engelsk flagg.

Kaptein Irving kjente straks igjen Spurvehauken, og vi hilste hjertelig på hverandre. Han fortalte at skuta hans var halvlastet og at han bare ventet på byttevarene for å få full last, og jeg svarte at han kunne bare sende båtene sine, så skulle han få dem. Svartingene hadde tilbudt ham slaver i massevis, fortalte kapteinen videre, men han hadde sagt at han var ute etter gull og elfenbein, og nå hadde de dratt i hop store mengder av det. Kaptein Irving var forresten mer enn glad for at jeg hadde kommet, for klimaet var fælt, og fire mann av besetningen hans lå alt sjuke av feberen.

Jeg spurte hva det var for fartøy som lå ved sida av oss, og han svarte at det var et slaveskip fra Liverpool. Kapteinen der ombord var en hyggelig mann, som hverken drakk seg full eller var uhøvisk, sa han. En stund etter kom skipperen på slavefartøyet også ombord til oss, og jeg bød dem ned i kahytta, der jeg disket opp med øl og ost, det beste de kunne få under de himmelstrøkene.

Da vi kom på dekk igjen, begynte to svære, fæle bikkjer å hyle og bære seg, og den fremmede skipperen fortalte at det var de to kubanske blodhundene hans. Det var trofaste og modige dyr, og han syntes det var tryggere med dem enn en eskorte på et dusin væpnede menn.

Irving var i land med de nye byttevarene, og han gjorde fine forretninger, ja, han hadde til slutt byttet til seg så mye elefanttenner at skuta hans ikke kunne laste alt sammen. Dertil hadde han en hel del gullstøv.

Dagen etter ble jeg med ham for å gjøre visitt hos den såkalte kongen til negrene. Han satt foran en hytte av palmeblad og hadde ikke annet på seg enn en spiss kappe, noe som fikk ham til å se temmelig rar ut. Han fortalte at slavefartøyet holdt på å ta ombord lasten sin akkurat nå, og jeg gikk ned til elva der innlastinga foregikk. Tjue og tjue om gangen kom slavene, bundet fast rundt halsen til en lang bambusstang. En slik avdeling var alt i båtene, og en annen stod og ventet på tur. Som jeg stod der og så medlidende på stakkarne, fikk jeg øye på en ung negerkvinne, som jeg syntes jeg hadde sett før.

Det var Whyna! Jeg gikk bort til henne, og hun snudde hodet mot meg så godt hun kunne for bambusstanga. Nå trakk jeg uten videre kniven min og skar henne løs, og hun falt ned for føttene mine og kysset dem. Negeren som hadde oppsynet med slavene, kom farende med den lange pisken sin, men skipperen på slavefartøyet, som også hadde kommet til, ga ham straks et spark så han holdt seg vekk. Jeg fortalte nå hvem Whyna var og ba om å få kjøpe henne, og vi ble til slutt enige om at jeg skulle få negerdronningen mot at slavekapteinen fikk en av de to langkikkertene han hadde sett ombord hos meg.

Jeg førte stakkaren, som var bedrøvelig mager og svak, ned til båtene våre og sendte henne ombord på Amy. Hun spiste og drakk som en ulv, og etter hvert fikk jeg ut av henne det som hadde hendt. Krigerne i stammen hadde til slutt reist seg mot den fæle, gamle kongen og hadde hugget ham i småbiter. Og alle konene og tjenerne hans var blitt solt som slaver. Jeg sa at nå var hun fri igjen og skulle få bli med hjem til mitt land. Da kysset hun hendene mine av takknemlighet. Men jeg syntes ikke det var tilrådelig at hun kom ombord på Spurvehauken, så jeg ba kaptein Irving ta seg av henne.

Nå gikk vi i gang med å laste Amy helt, men da enda to av folkene der ombord var blitt sjuke av feberen, bestemte jeg at kaptein Irving skulle segle straks, og at jeg skulle ta med resten av elefanttennene på Spurvehauken. Han skulle vente på et nærmere bestemt sted imens, og så skulle vi segle i følge heimover.

Jeg var ivrig etter å komme vekk fra stedet, og da kaptein Irving hadde segla ved daggry neste morgen, bemannet jeg alle båtene for å hente resten av elfenbenet, som var lagret i ei hytte et godt stykke lenger oppe ved elva, der det var for grunt for skonnerten. Jeg hadde alt sendt ombord fire båtlaster og skulle sjøl dra ombord med den femte. Olivarez lot jeg bli igjen for å overvåke den videre lastingen mens førstestyrmannen ble med meg.

Men midt i elva gikk båten på en stubbe så den fikk et svært hull i baugen! Jeg ba karene ro alt det de orket mot nærmeste odde, som lå på den andre sida av elva, mens førstestyrmannen prøvde å dytte hullet med tjæredrev. Men elefanttennene var i veien, og derfor jumpet han like godt ut i den grunne elva for å tette utenfra. Men stakkaren hadde ikke vært ute i vannet i mer enn noen sekunder før han skrek forferdelig, og vi så at en svær hai hadde bitt ham tvers over. Dødsens redde øste og rodde vi for å komme til lands, for vi skjønte hva som ventet oss hvis båten sank. Og til slutt braste vi inn i det tette sivet som vokste langs elvekanten.

Vi måtte vasse det siste stykket mens vi losset elfenbenet. Da båten var tom, så vi at en hel bordgang var slått inn, og vi var så langt fra de andre at det var uråd å få hjelp. Jeg mente derfor at jeg fikk ta meg fram til odden vi først hadde tenkt oss til, for å prøve å signalisere fra den, og brøytet meg veg innover i sivet.

Til å begynne med var det små, nokså faste stier, som jeg trodde de innfødte hadde tråkket, men til slutt ble graset tettere enn tettest, og stiene ble vekk. Av og til sank jeg djupt ned i vasshull òg, og det varte ikke lenge før jeg var heilt utkjørt. Jeg prøvde å snu tilbake til båten, men til slutt var jeg så dødsens trett at jeg bare satte meg ende ned og trodde jeg var redningsløst fortapt.

Da hørte jeg plutselig en ilsk fresing, og så en svær panter like ved meg! Jeg snudde og prøvde å flykte, men udyret kom stadig nærmere. Jeg syntes jeg hørte en annen lyd et stykke borte, men jeg laget slik bråk sjøl at jeg ikke kunne si hva det var. Da jeg snudde meg, var panteren bare fem-seks meter fra meg! Men nå var lyden jeg syntes jeg hadde hørt, også kommet nærmere. Jeg syntes det var hundebjeff og trodde jeg var kommet i nærheten av slaveskipet, og at det var kapteinens blodhunder jeg hørte. Men panteren var like ved meg nå, og jeg var så utkjørt at jeg ikke visste hva jeg skulle gjøre. Til slutt falt jeg over ende i myra og dånte av. Det siste jeg syntes jeg hørte, var rovdyrskrik og knurring og et forferdelig leven.

Da jeg endelig våknet igjen, lå jeg i køya ombord på Spurvehauken. Det viste seg at slavekapteinen hadde kommet roende oppover elva, og at karene mine hadde ropt på ham. Så hadde han dratt ombord på skonnerten etter blodhundene, og de hadde fulgt sporet mitt. De hadde funnet meg akkurat da jeg ramlet over ende og hadde gitt opp alt, og blodhundene hadde drept panteren etter en vill kamp. Men verre var det at jeg hadde fått feberen, og jeg kom ikke ordentlig til meg sjøl igjen før tre uker etter. Det var først da jeg fikk ordentlig rede på det jeg nå har fortalt og mye mer som dere snart skal få høre om.

MYTTERI

Endelig våknet jeg av febermarerittet i kahytta mi ombord på Spurvehauken. Jeg var altfor svak til å røre meg, og lå bare og stirret opp i taket i timevis før jeg sovnet igjen. Da jeg så våknet etter en lang, sunn lur, var jeg mye friskere. Jeg snudde på hodet og fikk se en ung mann, som het Ingram, sitte ved senga og døse. Jeg ropte på ham med svak stemme, og han skvatt til, og bad meg ikke snakke eller tenke, bare hvile. Men jeg ville ikke høre om noe slikt.

— Hvor er førstestyrmannen? spurte jeg.

— Førstestyrmann? Husker De ikke at han ble bitt tvers over av en hai, da? spurte han forundret.

— En hai! Ja, nå husker jeg det alt sammen. Jeg husket panteren også, og spurte hvordan jeg ble reddet.

Ingram fortalte at blodhundene hadde greidd udyret, og at jeg så hadde blitt ført ombord og her hadde jeg ligget i ørska siden. Det var en og tjuende dagen nå.

— En og tjue dager! ropte jeg forferdet. — Og hvor mange av besetningen er sjuke?

— Ingen, kaptein, svarte Ingram.

— Jeg hører sjøen plaske mot skutesida, segler vi? spurte jeg videre.

— Ja. Annen styrmann dro så snart han skjønte hvor sjuk De var. Vi venter å se land om noen dager.

— Vårherre er snill mot meg, jeg trodde ikke jeg skulle få se igjen gamle England, svarte jeg. — Men hva er det som lukter så vondt?'

— Å, det er vel bunnvannet, en merker det kanskje best når en er dårlig. Men vil De ikke ha noe å spise, da kommer De sikkert til å kjenne Dem mye bedre.

— Jo — kanskje det — jeg kjenner jeg er helt utkjørt bare av denne vesle praten. Gå og få tak i noe — og si samtidig til Olivarez at jeg vil snakke med ham.

Ingram lovte det, og gikk sin vei.

Mens jeg lå der og ventet, syntes jeg tydelig jeg hørte noen rare lyder inne fra lasterommet bak skottet, men jeg var for ørsk og matt til at jeg orket å tenke mer på det.

Om en stund kom Ingram igjen med en stor bolle havresuppe, som han sa han hadde hatt en skje rom i for å sette smak på den. Jeg drakk alt sammen, men enten det nå kom av at jeg var så forferdelig svak eller han hadde hatt mer rom i suppa enn han hadde sagt, så sovnet jeg iallfall som en stein igjen.

Denne Ingram var en kjekk, ung mann. Han hadde begynt som apotekerlærling, men hadde fått smak for bøljan blå og hadde gått til sjøs. Han var veloppdragen og munter, og jeg hadde gjort ham til opp-passeren min.

Da jeg våknet igjen, var det full dag, så jeg hadde visst sovet rundt. Jeg så ikke noe til Ingram, og kom plutselig til å huske at annenstyrmannen ikke hadde innfunnet seg hos meg, som jeg hadde bedt om. Akkurat som forrige dagen hørte jeg forresten den rare lyden inne fra lasterommet — det var omtrent som lågmælt prat mellom en masse mennesker. Til slutt kom Ingram og spurte hvordan jeg hadde det.

— Jo takk, ikke så verst. Jeg hadde tenkt å ta en tur på dekk idag, svarte jeg.

— Hm — det er best De holder Dem her og hører på det jeg har å si først, svarte han. — Jeg våget ikke si noe igår da De var så svak, men ettersom De ser mye kjekkere ut idag, synes jeg det er best å fortelle om alt det rare som har hendt her mens De har vært sjuk.

— Hva mener De med det? Alt det rare? Jeg skjønner ikke ... Hvorfor kom forresten ikke Olivarez ned, slik som jeg hadde bedt om? spurte jeg.

— Jeg skal forklare alt sammen hvis De bare legger Dem ned og lover å ta det rolig, svarte han, og jeg nikket. Og så fortalte han, at da jeg var blitt satt ombord på Spurvehauken, hadde jeg vært bevisstløs og så sjuk at alle sammen trodde jeg skulle dø, for feberen steg stadig. To dager etter hadde slaveskipet segla og Spurvehauken var blitt liggende alene igjen i elva, og nå hadde Olivarez snakket karene rundt. Han sa at kapteinen var så godt som død, og at vi nå hadde et fint høve til å bli rike alle sammen. Hvis vi byttet bort elfenbeinet mot slaver, noe negrene med glede ville gå med på, kunne vi segle til Brasil med slavelasten og selge den der! Han sa også, at om vi ble liggende på elva, ville vi bli sjuke og dø alle sammen. Rederen ville bare bli glad og lønne oss rikt hvis vi nyttet høvet til å ta slavelast. Herr Trevannion hadde jo hatt flere skuter i slavetraden før.

— Javel, jeg skjønner, sa jeg. — Fortsett, Ingram.

— Tja — karene skjønte vel ikke riktig hva fyren hadde i kikkerten da. De svarte at de gikk med på hva som helst, dersom de bare fikk dra fra feberelva, og når Olivarez tok ansvaret, var de villige både til å ta ombord slaver og gjøre det han ga ordre om. Jeg sa ingenting, og Olivarez unngikk også å spørre meg. Ja, så fikk vi slaver istedenfor elfenbein, da — og det er slavene De kjenner lukta av nå, kaptein. Det er hundre og førr av dem. Og vi er altså på veg til Brasil.

— Olivarez har handlet meget sjølrådig, og det skal han få svi for! sa jeg.

— Et øyeblikk, kaptein, De har bare hørt begynnelsen på historien enda, avbrøt Ingram meg. — Da vi hadde vært i sjøen i tre dager, kalte skurken karene sammen etter først å ha snakket med dem hver for seg, og sa at nå hadde de et høve til å ta skonnerten for egen regning! Rederen ville aldri få vite hvor de hadde tatt vegen. Og hun var som skapt til slaveskip, hurtigseglende som hun var. Ikke ett skip tok henne igjen, og derfor var det ingen fare. Så foreslo han at han skulle føre skipet mot femti prosent av det som ble igjen når alle utgiftene var dekket. De andre femti skulle besetningen dele. Han hadde satt opp en beregning òg, og lokket dem med at det ville bli noe slikt som hundre pund pr. mann pr. reise etterat alle utgiftene var betalt! Og hele mannskapet gikk med på forslaget — uten jeg. Da Olivarez spurte meg, svarte jeg at jeg ikke ville bli med på noe slikt så lenge De var i live. Det sa jeg fordi jeg var redd de skulle drepe meg eller kaste meg over bord.

— Da kommer du nok snart til å si ja, mente Olivarez.

— Å, jeg vet ikke det, jeg tror jamen herr Musgrave kommer seg igjen, svarte jeg.

— Jaså? Ja, så mye verre for ham, sa Olivarez og så skummel ut.

— Men da protesterte hele besetningen, den rettferdigheten får en vise dem. De sa at de ikke ville gå med på mord på noe vilkår, og truet med å melde ham i den første hamna de kom til dersom han tok livet av Dem. De hadde vært en snill skipper, og var en altfor tapper mann til å dø slik, sa de.

— Nei, hør nå karer, jeg tenkte ikke på slikt, kan dere skjønne, og jeg lover at det ikke skal bli noe mord her ombord om han friskner til, ropte Olivarez da. — Vi setter ham bare i land slik at han ikke kan ska oss.

Og det var de med på. Men jeg svarte at jeg ble ikke med på noe så lenge som herr Musgrave levde.

— Jeg skjønner du vil ha litt betenkningstid, svarte Olivarez hånlig.

— Å, dette skal den skurken få betale! ropte jeg.

— Hysj! Hysj! Si endelig ikke noe nå, vi må vente og se. Kommer vi først til Rio, kan det vel hende vi kan finne på noe, men blir mannskapet skremt, er det ikke utenkelig at Olivarez får dem til å drepe oss for å hytte sitt eget skinn, sa Ingram fort.

— Ja, De har aldeles rett, svarte jeg.

Leserne kan vel tenke seg hvordan jeg følte det. Der trodde jeg at vi bare var noen dager fra Liverpool, der jeg ville bli tatt imot med åpne armer av min elskede Amy, — og så var jeg i hendene på mytterister på veg til Rio med hele lasterommet fullt av slaver, som Olivarez skulle selge der. Amy og herr Trevannion måtte jo snart tro at skuta hadde gått under med mann og mus!

Men hvor oprørt jeg enn var, skjønte jeg at det var best å holde seg i ro slik som Ingram hadde sagt. Enda kunde vi kanskje redde livet og komme tilbake til England igjen.

Et par dager etter fikk jeg høre at vi var oppunder land, men nord for Rio, og at vi knapt kunne vente å ankre der før om en dags tid eller to. Nå begynte jeg så smått å trene meg til å gå, og snart syntes jeg at jeg var helt stø på bena igjen. Ingram fortalte at Olivarez hadde spurt etter meg samme morgenen, og da hadde Ingram svart at det så ut til at jeg greidde meg.

— Vel, hadde skurken sagt. — Ettersom du har passet ham så godt at han har kommet seg og på den måten satt oss i en fordømt knipe, skal du få dele skjebnen hans! Jeg skal nok bli av med dere på ett eller annet vis.

— Hm — ja, om et par dager vet vi vel hva vi har å vente oss. Jeg tror ikke han tør drepe oss iallfall, svarte jeg.

Så kom dagen da vi ankret opp på Rios red. Det første vi oppdaget, var at de hadde stengt kahyttdøra for oss. Jeg ble temmelig arg, men det var jo ikke annet å gjøre enn å smøre seg med tålmod. Snart etterat ankeret hadde falt, hørte vi båter komme langs sida, men så ble alt stilt for natta. Neste morgen ble lukene tatt av og slavene kommandert på dekk, og heile dagen gikk med til å sette dem i land. Jeg var sulten som en skrubb og spurte Ingram om han trodde de hadde tenkt å sulte oss i hjel, men da han gikk opp kahyttstrappa for å rope på mat, fant han en hel del skipskjeks, kokt kjøtt og et stort spann vann, som antagelig var satt der en gang i løpet av natta. Det var mat nok for et par dager.

Jeg studerte litt på å smyge meg ut av akterventilene og prøve å svømme i land, men Ingram kiket ut og sa at det var langt dit, og at det vrimlet av hai rundt skipet, noe det alltid pleide når det var slavelast ombord.

Først et par dager etter kom Olivarez ned til oss fulgt av fire portugisere, og vi ble ført opp.

— Det nytter ikke å gjøre motstand, herr Musgrave, De gjør klokest i å følge med disse portugiserne uten bråk. Så snart skonnerten har segla, blir De frigitt, sa han til meg.

— De skal komme i galgen for dette, Olivarez! svarte jeg.

— Å, bjelkene til den galgen vokser i skogen ennå, herr Musgrave, svarte han hånlig.

Nå ble vi rodd i land og ført gjennom gatene som andre fanger til vi kom til et stort torg med en massiv bygning. Porten til denne bygningen gikk opp og vi ble puffet innafor. Så avleverte portugiserne et papir til dem som tok imot oss — og de så ut til å være fangevoktere.

— For hvilken forbrytelse er jeg anklaget? spurte jeg, men jeg fikk ikke noe svar. Fangevokterne låste bare opp en massiv dør og puffet oss ut på en stor gårdsplass der det var fullt av folk av alle kulører.

— Det ser ut som vi er i fengsel nå, Ingram, og jeg studerer på om vi kommer ut når Spurvehauken har segla, slik som Olivarez lovte, sa jeg.

— Ja, det er ikke godt å si. Bare det var noen her som kunne engelsk, så, svarte han.

En hel del av de andre fangene hadde samlet seg rundt oss og stod og glante, men plutselig kom en neger bort til oss.

— Massa ønsker noen som kan engelsk, — jeg snakker engelsk, sa han. — Jeg har segla med engelske skuter for lenge siden. Dette fengslet er for dem som skal grave fram diamanter. De som kommer hit, blir sendt til diamantgruvene for å arbeide der til de stuper. Når det er blitt mange nok av oss, blir vi sendt av gårde. Finner en en fælt stor diamant, er en fri. Men hvis ikke, dør en der.

— Å herregud, da er vi dømt til slaveri på livstid! ropte jeg fortvilet.

— Ja, sukket Ingram. — Men det er iallfall bedre i diamantgruvene enn i kvikksølvgruvene, der en aldri kommer ut i frisk luft. Mist ikke motet, vi blir kanskje sloppet løs bare skonnerten er vel av gårde, trøstet han meg.

Men jeg var overbevist om det motsatte.

SLAVE I DIAMANTGRUVENE

Like før det ble mørkt, kom fangevokterne og drev oss inn i en stor sal med svære steinheller til golv og vegger. Ikke noe menneske kunne flykte derfra. Så mye skitt og elendighet har jeg aldri sett, og dertil var det stuet sammen så mange mennesker der at lufta ble enda verre enn i lasterommet på et slaveskip. Halvparten var tilmed negrer. Så ulykkelig tror jeg knapt jeg noengang har kjent meg i mitt liv. Jeg tenkte på Amy og de optimistiske lykkedrømmene mine. Og jeg tenkte på kaptein Levee og på Philip, som nå var til sjøs, fri som vinden. Jeg grublet på hvordan jeg skulle komme i forbindelse med utenverdenen, men planene mine var visst håpløse alle sammen. Svak og dårlig var jeg etter sjukdommen, og til slutt gråt jeg som et barn.

Alt dagen etter ble vi ført innover i landet, lenket par om par til en lang kjetting. Folk pekte på meg og snakket om meg, fordi jeg var så lys og hadde så mye finere klær enn de andre, men jeg fikk ikke høve til å snakke med noen embedsmann. Vi var tilsammen fem kjettinger med førr fanger i hver da vi dro. Femten soldater marsjerte på hver side av oss med tre skritt mellom hver. De hadde ladde musketer med påsatte bajonetter. Etter omtrent en times marsj var vi ute av byen og fortsatte på en smal veg med pæretrær og tette busker på sidene.

Stemningen blant fangene var alt annet enn trykket. De lo og pratet med hverandre og med soldatene, og brydde seg visst ikke stort om sin lagnad. Men jeg var skamfull som ei bikkje og ute av meg sjøl over håpløsheten i alt. Jeg skulle gjerne lagt meg ned til å dø hvis jeg ikke hadde hatt et svakt håp om muligens å komme i forbindelse med en eller annen embetsmann.

Jeg tror det tok fem uker før vi var framme på bestemmelsesstedet, som lå i distriktet Tejuco. Sjølve diamantfeltet lå i et område som heter Sierra de Espinhaço. Det var to høge, bratte bergkjeder med en trang dal imellom, og i dalen og i elva gjennom den var diamantene vi skulle grave etter.

Ettersom vi kom innover gjennom dalen, der lange strekk av stien var hogd ut i sjølve fjellet med bratte bergveggen oppover og stupet under, skjønte jeg hvor umulig det var å rømme. For hver tre kilometer eller så var sjølve stien stengt med små blokkhus med en fallport igjennom også. Fallporten ble heist opp når noen skulle gjennom. Dessuten var vi langt vekk fra alt som kunne kalles sivilisasjon. De eneste menneskene som fantes på lang lei var ville indianere.

Vi ble ført fram til direktørens hus, der en skriver førte inn navnet og signalementet på alle. Da min tur kom og de spurte etter navnet mitt på portugisisk, ristet jeg på hodet og svarte: — Ingles. Da tilkalte de en tolk, som jeg så sa navnet til. Videre ba jeg om at han måtte si til direktøren hvem jeg var, og hvordan jeg hadde kommet i denne knipa. Men han ristet bare på hodet og svarte at direktøren ikke ville høre på meg likevel. Hørte han på én, ville alle de andre òg komme farende og si at de var sendt dit ved en misforståelse. Det kunne hende jeg fikk snakke med ham siden, når jeg kanskje hadde vært der et par år og hadde lært meg portugisisk, — men jeg ville nok ikke få noen glede av det da heller.

Nå traff jeg igjen Ingram. Jeg var redd for å bli skilt fra min kamerat i ulykken igjen, men heldigvis slapp vi det. Det var bra brakker til slavene, men da de mente at rømning var utenkelig, kunne de som ville bygge sin egen hytte.

Vi arbeidet til bestemte tider, delt opp i avdelinger som hver fikk en del av elva og elvekanten å rote i, og slet fra daggry til mørket falt med bare en times pause i den heiteste middagstida.

For hver tjue mann var det en oppsynsmann, og for hver fjerde eller femte oppsynsmann en inspektør, som leverte de funne diamanter til direktøren. Arbeidet var meget enkelt. Vi hadde vasketrau med såld i bunnen, som vi fylte med sand og vasket sanden ut med elvevann.

Jeg fikk snart vite at en slave som oppførte seg bra, kunne bli oppsynsmann, ja, tilmed inspektør, og at alle disse i virkeligheten var livsslaver — slik som vi. Vi var vel sju hundre mann eller så der, tenker jeg, og til å begynne med studerte jeg på hvordan de skaffet mat til så mange, men det viste seg at de hadde gårder og svære kvegdrifter som skaffet oss dette, bare noen kilometer vekk. De ble passet av slaver og indianere. Matrasjonene var temmelig knappe, men vi fikk ha småhager om vi ville. Og jeg må si at de som hadde arbeidet en del med hagen sin, hadde mye igjen for strevet, slik grodde det der.

Ingram begynte òg med en slik liten hage. Han veltet vekk store steiner i liene og fant litt jord under dem, og han drepte øgler og samlet vissent lauv, så det til slutt ble fine gjødselhauger. Jeg hjalp ham, og på noen måneder hadde vi en liten jordlapp der vi dyrket grønnsaker, noe som kom bra med som tilskudd til kosten. Ja, kroppen hadde det ikke så verst, forholdene tatt i betraktning.

Men i tankene var jeg langt, langt borte. Jeg tenkte bestandig på Amy Trevannion, og ble innesluttet og tungsint.

Men jeg strevde stadig alt det jeg kunne med arbeidet, og da jeg hadde funnet noen ganske pene diamanter og hadde lært meg litt portugisisk, ble jeg oppsynsmann før året var omme. Nå fikk jeg det mye lettere, gikk bare rundt med en kjepp og så de andre slite. Men egentlig var jeg ikke glad over byttet. Før, da jeg hadde arbeidet hardt, hadde jeg ikke hatt så mye tid til overs til å tenkte og gruble på.

Ingram hørte til avdelingen min, og det gjorde òg en gammel engelskmann, som jeg tror måtte være sytti år gammel. Han fortalte at han hadde stått ombord på en engelsk skute, men så hadde han kommet til å være til stede i en kneipe der en portugiser ble drept i slagsmål, og han og to andre var blitt dømt til diamantgruvene. De to andre hadde dødd for lenge siden.

En måneds tid etter ble den gamle mannen sjuk. Jeg hadde alltid vært vennlig mot ham, og et par timer før han døde, ba han meg komme til seg. Han takket for all vennlighet og sa at han «testamenterte» meg kjøkkenhagen sin. Og så tok han fram en slitt, velbrukt bok. Det var en bibel.

— I begynnelsen leste jeg i den bare for å få tida til å gå på denne elendige plassen, men etter hvert lærte jeg at det er høyere ting her i livet, sa han.

Jeg takket for gaven hans og sa farvel, og et par timer etter var han død. Ikke lenge etter døde inspektøren vår, og til min forundring ble jeg utsett til hans etterfølger. Nå fikk jeg enda mindre å gjøre, og kom stadig i kontakt med den mektige direktøren. En dag fortalte jeg ham så hvordan jeg hadde kommet dit, og han svarte bare at han trodde det jeg sa, men han kunne dessverre ikke hjelpe meg på noe vis.

Nå som jeg hadde så lite å gjøre, tok jeg til å lese i bibelen til den gamle engelskmannen, og den ga meg stor trøst. Det trengte jeg òg, for omtrent tre uker etterat jeg var blitt inspektør, ble Ingram sjuk. Det var magen. Han hadde det vondt til å begynne med, men etter hvert led han mindre. Da han skjønte døden kom, sa han at han fikk gjøre som den gamle engelskmannen og testamentere meg det han hadde.

— Ikke spøk med slikt, Ingram, sa jeg.

— Det er ikke spøk, — jeg vet det er slutt om noen timer, svarte han alvorlig. Men først må jeg betro deg en hemmelighet. Husker du eventyret om katten som gutten hogg hodet av så den ble forvandlet til den vakreste prinsessa i hele verden? Hemmeligheten min er noe liknende.

Jeg trodde han lå og fantaserte, men lot ham fortsette.

— Vet du hva jeg dør av? Jo, nå skal du høre. Da jeg grov etter diamanter her for noen dager siden, fant jeg en som var så svær at jeg nesten ikke trodde mine egne øyne, og jeg syntes det var for galt at kongen av Portugal skulle tjene så mye på meg. Jeg puttet den uvilkårlig i munnen mens jeg stod og funderte på hva jeg skulle gjøre, men så kom en oppsynsmann og ga meg et ordentlig slag over ryggen med kjeppen sin — og dermed kom jeg til å svelgje diamanten i forskrekkelsen. Kjenn her med fingeren din, her ligger den. Ja, nå skjønner du kanskje sammenligningen med katten. Du skal naturligvis ikke hogge hodet av meg, men når jeg er død, får du stikke inn en kniv her og pille fram steinen. Og så skal du grave den ned — en døende ser mer enn folk flest, og jeg har på følelsen at du snart blir gitt fri! Da blir det arv som forslår fra meg — jeg har ingen slekt sjøl. Gjør som jeg ber deg, Musgrave, ellers kan jeg ikke dø i fred.

Det varte ikke lenge før han døde, og jeg sørget meget over ham. Han hadde vært en god venn. Jeg gikk bort i min egen hytte for å tenke nærmere over hvordan jeg skulle gripe saken an, men fant ut at det var best å gjøre som Ingram hadde sagt. Det var ikke noe hyggelig arbeid å få diamanten ut, men da det var vel gjort, gravde jeg den ned i jordgulvet i hytta.

Og jeg hadde ikke før gjort det, så kom de to slavene som pleide å begrave alle dem som døde. Jeg ba dem ta Ingram med klærne på, og fulgte ham til graven mens tårene rant nedover kinnene mine. Ingrams bortgang var et hardt slag for meg, og jeg tenkte ikke mer på diamanten.

Så et halvt år etter fikk vi besøk av en høy jesuitt, som kongen av Portugal hadde sendt ut for å inspisere, som det kaltes, men egentlig var det for å revidere regnskapene og se hvordan statens interesser ble varetatt, for det hadde vært atskillige misligheter. En portugisisk adelsmann som var blitt sendt i samme ærend et års tid før, hadde dødd like etter at han hadde kommet fram, og mye tydet på at han var blitt forgiftet forat det ikke skulle bli noen revisjon av bøkene. At de nå hadde sendt en høy prelat var tydeligvis fordi de trodde at de katolske portugiserne ville betenke seg to ganger på å bruke dolk eller gift på en kirkens mann.

Prelaten kom med et følge på over tjue personer, og hadde dessuten femti-seksti ridehester og pakkesler. Inspektørene fikk ordre om å møte fram når han kom, og jeg var der naturligvis òg, enda det ikke interesserte meg noe større. Men plutselig kvakk jeg til — prelaten var jo den katolske presten som hadde besøkt meg i Tower etter jakobittaffæren og fått meg fri!

Da han hadde hilst på direktøren og de andre høye herrene, fikk han øye på meg.

— De her, min sønn? sa han.

— Ja, hellige far. Og jeg takker himmelen for at De er kommet hit, så jeg kan få bevist at jeg er uskyldig, svarte jeg. Og så fortalte jeg kort det som hadde hendt.

— Og De er sendt hit uten å få høve til å forsvare Dem for retten? spurte han.

— Ja, jeg er livsslave her, svarte jeg.

— Har De snakket med direktøren om det?

— Ja, men han kunne bare beklage at han ikke kunne gjøre noe med det.

— Ja, det er riktig, sa direktøren nå. — Jeg har mange ganger anmeldt tilfelle som jeg trodde var urettferdige, men jeg har bare fått til svar at jeg ikke skulle legge meg opp i ting som ikke angikk meg! I bøkene mine kan De se hvor mange saker jeg har forelagt styret, og svarene jeg har fått.

— Tillat meg også å si litt, Deres høyærverdighet, sa jeg. — Direktøren har alltid vært meget vennlig og vist stor omsorg for oss alle sammen.

— Det gleder meg å høre, herr Elrington. Herr direktør, denne herren er en god venn av meg og skal straks settes i frihet! bød prelaten, og så snudde han seg til meg og sa at jeg fikk følge med ham tilbake til Rio. — Og De kan være forvisset om at saken skal bli grundig undersøkt!

Alle trengte seg på for å gratulere meg, men jeg gikk heim til hytta mi så fort jeg kunne og for å være alene med den vidunderlige nyheten.

Da inspeksjonen var slutt for kvelden, sendte direktøren bud etter meg og takket meg for det gode ordet jeg hadde lagt inn for ham hos prelaten. Han tilbød å overlate meg noen av sine egne klær, og var det noe han kunne stå til tjeneste med, skulle jeg bare si fra. Snakk om å komme i himmelrike!

Jeg spurte direktøren om han trodde at prelaten og følget hans ville bli lenge ved diamantfeltet, og han svarte at det ville ta en tid å komme heilt til bunns i sakene. Mye av det som var sendt derfra, hadde aldri kommet videre, og han var redd det ville bli en lei historie for mange fine herrer i Rio.

Prelaten og følget hans ble forbauset over forandringen med meg da jeg hadde fått på meg skikkelige klær. Siden fikk jeg en samtale med den geistlige. Han ville aldri glømme den tjenesten jeg hadde gjort ham og hans den gangen, sa han. Jeg tok meg den frihet å spørre hvordan han kunne være i kongen av Portugals tjeneste, og han svarte at som jesuitt måtte han virke rundt om i verden. Nasjonaliteten betydde ingenting, de tjente alle den hellige kirke.

Tre dager etter dro vi tilbake til Rio. Men først gikk jeg og fant diamanten. Det var sikkert ingen som mistenkte meg for å føre slike ulovlige kostbarheter når jeg kom i prelatens følge! Jeg gravde den opp og vasket den, og nå først så jeg nøyere på den. Den kunne vel veie tretten-fjorten gram, og var såvidt jeg kunne se av reneste vann. Minst fem og tjue tusen pund måtte den være verd! Jeg sydde den inn i foret på jakka mi.

Ja, så red jeg tilbake samme vegen som jeg hadde tråkket for noen år siden, og forbi de små vakthusene, som jeg aldri hadde drømt om å passere en gang til. Snart hadde vi fjellene bak oss, og tok fatt på sletta, og noen av tjenerne fikk ordre om å ri i forvegen med noen av kløvdyrene for å ha alt i orden på rastplassene.

En dag var det uvanlig varmt og trykkende da vi gjorde holdt ved middagstid for å kvile og spise. Tjenerne hadde satt opp et solsegl til prelaten, og vi andre satte oss rundt på ærbødig avstand. Varmen var nesten uutholdelig, og jesuitten kastet den lange, svarte kutten sin. Etter middag kvilte vi i et par timer, så ble det gitt tegn til at vi skulle fortsette, og tjenerne tok til å laste kløvdyrene. Da en av dem tok opp kutten for å hjelpe prelaten på med den, så jeg plutselig et slangehode stikke ut fra lomma der han hadde bønneboka og lommetørkleet sitt. Den var så giftig at en som ble bitt, døde i løpet av fem minutter. Prelaten hadde lommetørklet i handa og skulle til å stappe det ned i lomma, men i det samme løp jeg fram og rev kutten fra ham og trampet på den. De trodde jeg var blitt gal eller hadde fått solstikk, og noen ropte rasende. — Heretico maldetto! Fordømte kjetter! da de så hvordan jeg behandlet det hellige plagget. Men da jeg merket at ormen, som var av den meget korte og tykke sorten med hode omtrent som en padde, hadde sluttet å røre seg, tok jeg kutten opp og rakte den til hans høyærverdighet slik at det døde krypet falt ut av lomma.

— Jeg takker himmelen for at det er blitt meg forunt å redde vår høyærverdige fars liv! ropte jeg høyt og falt på kne, og prelaten som skjønte i hvilken fare han hadde vært, gjorde det samme.

Uten å forhaste oss kom vi til Rio på halvparten av den tida det hadde tatt ut med fangetransporten. Et gammelt, fornemt palass var stilt til prelatens rådighet, og jeg fikk et luksuriøst utstyrt værelse der. I de første dagene var min velgjører i stadige konferanser hos visekongen, men så sendte han bud etter meg.

— Min sønn, undersøkelsene jeg satte i gang angående Dem, har klarlagt at De har fortalt den fulle og heile sannhet. Til regjeringens skam viser protokollen hos dommeren, som hadde med slike saker, at Olivarez oppsøkte ham og sa at han hadde to farlige mytterister ombord, som hadde prøvd å ta skipet og såret mange av folkene hans. Nå ville han overgi dem til rettferdigheten, men da han hadde det travelt og visste at heile mannskapet egentlig skulle innkalles som vitner, ville han gi en passe erstatning for det. Og så lot han bli igjen fem hundre cruzados og et vitnesbyrd, som viste seg nok til at dere ble dømt til livsvarig arbeid i diamantgruvene. Nå er dommeren og sekretæren hans satt fast, og de kommer til å få samme dommen sjøl.

Men Olivarez viste seg som en større skurk enn som så. Da slavelasten var solt med god fortjeneste, ga han en ubetydelig del til besetningen, som gikk i land og drakk seg fulle slik som engelske sjøfolk pleier. Olivarez ordnet det slik at politiet arresterte karene, og dagen etter innbilte han dem at han måtte ut med en masse penger for å få dem fri. Han lot dem tro at han hadde betalt pengene ut av sin egen pung, og da han hadde fått byttevarer ombord, fikk han dem ut av fengslet og dro til Afrika igjen. Tre måneder etter var han tilbake med ny slavelast, også denne gangen greidde han å lure besetningen for en del av fortjenesta. Før han dro tilbake til Afrika igjen, giftet han seg forresten med en vakker ung dame, datter til en av grannene til det svære godset han hadde fått seg utafor byen.

På den tredje reisa ble han simpelthen kvitt en del av den engelske besetningen. Han hadde fått ombord portugisere, så mannskapet i grunnen var overtallig, og ved et «mistak» ble noen av engelskmennene glømt att i Afrika. På neste afrikatur dødde så en del av resten — antakelig ble de forgiftet — og resten satte han i land og tok fra dem pengene og greiene deres. Slik ble han etter hvert kvitt vitnene til den skjendige dåden sin.

Nå gikk Olivarez i land og bodde på godset sitt i rikdom og glede, mens skipet framleis gikk i slavefarten med portugisisk kaptein og besetning. Men nå får han sin straff, og den blir ikke mild. Alt det han sopte inn ved hjelp av Deres eiendom, er dessuten blitt kversatt til fordel for Dem!

Jeg takket, aldeles ute av meg av glede, men prelaten svarte bare at han hadde sørget for at jeg fikk retten min, og la til at jeg alltid kunne stole på hans takknemlighet og beskyttelse. Til slutt sa han, at om jeg ville, kunne jeg sende heim brev om at jeg var i sikkerhet. Det var nemlig ei skute som skulle gå direkte til Lisboa med rapporter for ham.

Jeg tok naturligvis imot tilbudet hans med takk, men ville sjøl bli i Rio til jeg hadde ordnet opp med alt. Jeg mente at pengene etter Olivarez egentlig tilhørte herr Trevannion, og ville ikke dra hjem før jeg hadde sendt ham dem. Alt sammen tok nærmere seks uker, og en dag på den tida fikk Olivarez sin straff — han ble hengt på byens torg.

Formuen var nå blitt til 28 000 cruzados, men det var mange penger å ha «løse», så jeg fikk prelaten til å gi meg en anvisning på summen på skattkammeret i Lisboa, og denne sendte jeg så til herr Trevannion. Det sier seg sjøl at jeg også skrev til Amy at jeg snart kom heim til henne. Disse brevene ble sendt med en portugisisk fregatt, men da skipets opphold i hamnene var ubestemt, ville jeg ikke dra heim med henne sjøl. Jeg ventet derfor med spenning på den neste skipsleilighet til Europa.

FORLIS

Til slutt fikk jeg skipsleilighet til Lisboa. Skuta var en skarpsegler av rang, men knøtt lita. Men kapteinen meinte at han hadde greidd turen før, og håpet at det ikke skulle bli siste gangen nå heller.

Først fulgte vi kysten nordover til Antillene, og anløp deretter Bahamaøyene, men så satte vi kursen rett for Lisboa. Besetningen bestod av skipperen og åtte mann, og mer trengtes heller ikke på en tredve tonns skute.

Men da vi lå og bakset på lag på tjue grader nordlig bredde, kom vi opp i en voldsom storm som varte i flere dager. Vi hadde ikke annet å gjøre enn å lense unna, forfulgt av de tårnhøye sjøene. Men så var ulykken ute — vi ble tatt av en veldig sjø og kastet høyt opp på land.

Sjøen slo ustanselig over oss, men det kom ikke noen så svær at den greidde å rokke skuta mer, og vi klorte oss fast i riggen alt det vi vant. Heile natta hang vi slik uten å kunne si et eneste ord til hverandre, men da det lysnet av dag la stormen seg heldigvis, og til slutt kunne vi vasse heilt opp på land. Vi så nå at vi lå på en øy innafor et svært korallrev.

Vi hadde hatt det nokså ille i de siste dagene, men da sola hadde tørket og varmet oss, ble vi smått om senn kjekke igjen og rådslo om hva vi skulle gjøre. Vi så straks at det ville være umulig å få skuta på sjøen igjen, og vi visste ikke hvor vi var, enda både kapteinen og jeg mente vi hadde strandet på en av de små Bahamaøyene, noe som senere også viste seg å være riktig.

Mannskapet var kjekke og ordentlige karer, og vi ble enig med dem om at vi måtte se å få rigget opp et telt og skaffet oss mat. Vi ble ombord den natta òg, men dagen etter dro vi på rekognosering, først og framst for å få greie på om det fantes vann på øya. Og jamen var vi ikke heldige — vi fant nemlig en djup brønn, som antakelig andre skipbrudne før oss hadde gravd. Vannet var litt salt, men fullt drikkelig. Vi mente at det måtte være havvann, som ble filtrert gjennom korallklippen. Heile øya var forresten omgitt av korallrev, skilt av djupe sund der det vrimlet av fisk. Og vi skjønte snart at øya ble gjestet av skilpadder, for vi fant nedgravde skilpaddeegg i sanden. Men ikke ett tre var det på den.

Nå dro vi det som trengtes av rundholter og segl opp på det høyeste punktet og rigget opp et telt. Det ble så stort at minst femti mann kunne få plass i det. Vi fikk også i land køyene og skipskistene våre, og kokegreier. Så dro alle mann på skilpaddejakt, og vi fanget tre stykker. Men vi skjønte at vi måtte ha en dam til fangsten, så vi kunne lagre «mat» på den måten. Provianten vi hadde reddet fra skipet, rakk nemlig ikke mer enn et par måneder.

Så snart som mulig tok vi til å finne plass til dammen og til å bryte stein og mure demning. Ellers snakket skipperen og jeg meget om hvordan vi skulle komme oss vekk. Båt kunne vi ikke bygge, for det var ingen tømmermann blant mannskapet. Men vi hadde en del verktøy, og jeg foreslo at vi skulle undersøke bunnen i skuta. Det viste seg at kjølsvinet hadde fått en brist og at et par spant hadde brukket, men det var ikke verre skaden enn at vi kunne reparere den. Jeg mente derfor at vi skulle skjære heile den vesle skuta ned, så den kom til å ligne en barkasse. Da måtte vi altså ta av dekket og skjære spantene ned til passe høgd, men så kunne vi sikkert få henne på vannet igjen ved hjelp av ruller. Skipperen var enig i det, og vi tenkte å gå i gang når vi var ferdig med skilpaddedammen.

To dager seinere var dammen også klar, og vi fanget tredve skilpadder og hadde i den. Men nå ville ikke karene mer. Nå hadde de mat og hus, og da ville de bare ete og sove, og så kanskje fiske litt iblant. Fikk skipperen og jeg dem til å arbeide litt, kastet de gjerne verktøyet når det hadde gått en halv time, og gikk opp i teltet igjen.

Men vi to holdt iallfall ut, enda arbeidet naturligvis gikk langsomt. Da vi hadde strevd i halvannen uke, hadde vi fått av dekket og stod nettopp i ferd med å ta til å sage av spantene.

Men plutselig tok karene oppe i teltet til å trette! En av dem hadde påstått at sankt Antonius var født i Padua, men et par av de andre hadde nektet det, og denne bagatellen var blitt til en svær feide i løpet av et par dager — antakelig fordi de ikke hadde noe annet å fordrive tida med. De som holdt på Padua, kalte de andre for kjettere og jøder, og den tredje dagen røyk de sammen. De var fire mann på hver side, og snart blinket knivene, og de rullet rundt i vilt slagsmål. Da skipperen og jeg kom til, var to drept og to såret! Det er rart at mennesker kan drepe hverandre for slike småting, men det hender jo at nasjonene erklærer hverandre krig for nesten like lite, og da faller det tusenvis på begge sider.

Det var en trist historie — tenke seg til at skipskamerater kunne fare opp slik. Vi begravde de døde og tok oss av de sårede så godt vi kunne. De fire som var igjen, ble forresten villig med i arbeidet på båten nå, og en uke etter var den ferdig. Men enda stod igjen å sy segl, korte av masta, lage ror og å finne ruller til sjøsettingen. Dette tok sannelig en måned. Så måtte vi grave en slags renne til å kjøre båten i, men da vi hadde vært på øya i to måneder, var alt klart til sjøsettingen.

Det hadde naturligvis vært en stor skuffelse for meg ikke å komme rett hjem til England, slik som jeg hadde drømt om så lenge, men jeg kan ikke si at jeg vantrivdes på øya.

Endelig lå båten på vannet, og vi tok til å ta inn proviant og vann og andre ting. Til slutt reiste vi masta og slo under seilet. Dagen etter skulle vi dra, bestemte vi oss til. Da vi hadde tatt ombord noen skilpadder til ekstraproviant, var det så liten plass ombord at vi skjønte vi ikke ville få med skipskistene våre, og ble enige om bare å ta med det nødvendigste i en bylt. Jeg tenkte straks på diamanten, og uten at de andre så det, stakk jeg den inn i en bekklump og sydde bekklumpen inn i en skinnlapp. Deretter tok jeg seglgarn og surret inn posen i så den minnet om en liten fender, og til slutt hengte jeg heile greia rundt halsen innafor skjorta i en lærreim. Omtrent fem hundre cruzados, som jeg hadde igjen, tok jeg også med meg i en bylt av klærne jeg hadde skaffet meg i Rio.

Været var fint da vi dro. Snart var vi klar revet og ute i åpen sjø og skulle ha opp seglet. Men nå gikk det ikke bedre enn at noe kom i beknip, og da jeg skulle greie med det, snublet jeg og rente en spiker rett i kneet. Det gjorde så vondt at jeg holdt på å besvime, og jeg kunne ikke stå på benet. Da vi endelig hadde fått alt i orden, viste det seg forresten at båten seglte ganske godt, og vi tenkte å prøve å nå New Providence, den største av Bahamaøyene, der vi visste det lå en by som het Nassau. Derfra håpet vi å få skipsleilighet til Europa.

Det gikk bra heile dagen, men ut på ettermiddagen frisknet vinden og sjøen tok til å gå høy. Vi tok inn atskillig vann og måtte stadig øse, og for å lette båten lempet vi alle skilpaddene overbord. Vi var forresten så lei skilpaddekjøtt at vi gjorde det uten sorg.

Det var nesten storm da det grydde av en ny dag, og det var ikke moro å være i det vesle nøtteskallet vårt. Men plutselig så vi en segler som holdt ned på oss! Det var en skonnertbrigg med klossrevete mers- og gaffelsegl. Da hun var nær nok ropte vi henne an, men det var tydelig at vi ikke var videre velsett, for besetningen stod mistenksomme og fullt væpnet akterut og så på oss. Vi ropte at vi hadde forlist og at båten vår holdt på å synke. Så fikk vi loffet opp i le av skonnertbriggen, og der lå vi i fire-fem timer, mens vinden heldigvis la seg og sjøen ble litt rimeligere.

Men vi hadde fått nok av seglasen og bad dem på nytt å ta oss ombord. Nå viste kapteinen seg også. Han hadde små kvasse øyne og ørnenese og var så mørk at han nesten virket som en mulatt. Jeg hadde aldri sett et mer motbydelig fjes.

— Kan dere betale for dere? spurte han.

— Så vidt jeg vet er det ren menneskekjærlighet vi har krav på som forliste, svarte jeg, — men vi har penger nok og vel så det.

— Hvor mye da? skrek en gutt i fjortenårsalderen, som var rent som et miniatyrbilde av skipperen, og skipperen sjøl ville vite hva vi hadde ombord.

Ja, jeg regnet opp alt vi hadde av proviant og slikt, og til slutt sa han at han skulle ta oss ombord når sjøen hadde lagt seg litt. I mellomtida fikk vi henge på slep etter skuta.

— Jeg liker ikke den fyren! Han tror visst vi er sjørøvere, men er det noen som er sjørøver, så er det han, sa jeg.

— Ja, han ser ut som den onde sjøl, svarte den portugisiske kapteinen. — Tenk å forlange reisepenger av forliste folk!

Endelig slo befrielsens time. Folkene ombord på skonnertbriggen fikk losset båten vår, og så svang den portugisiske kapteinen og tre mann seg ombord. Jeg så dem bli ført akterover av skonnertbriggens kaptein, men til min undring viste de seg ikke mer, og jeg ble mer og mer sikker på at vi var kommet ut for sjørøvere som hadde tenkt å plyndre oss. Derfor løsnet jeg forsiktig bandasjen rundt kneet mitt og stappet diamanten inn under den. Bare med største vanskelighet greidde jeg å komme meg ombord, og jeg fikk straks ordre om å gå ned i kahytta. Der ble jeg grepet og bundet på hender og føtter.

Jeg spurte kapteinen hvorfor jeg ble så skammelig behandlet, og han svarte at vi var sjørøvere som sikkert hadde tatt skuta hans om han ikke hadde vært så forsiktig. Jeg svarte at vi skulle til kongen av Portugal med depesjer, og at jeg lett kunne bevise at jeg var mannen jeg ga meg ut for. Og til slutt brast det ut av meg at det heller så ut som vi var kommet i hendene på sjørøvere, men når vi kom til Jamestown skulle han få stå til rette for det. Han var en skurk, sluttet jeg.

— Våger De å kalle meg skurk? spurte han rasende og siktet på meg med en pistol.

— Skal jeg skyte ham, far? skrek guttungen, som jeg nå tydelig så var sønn til kapteinen. Han siktet på meg, han òg.

— Nei, ikke gjør det, Peleg, de får nok sitt når vi kommer til land. Hei, slå denne her i jern også, som dere har gjort med de andre! skrek han til mannskapet, og dermed ble jeg dradd nedenunder, der den portugisiske kapteinen og de tre karene hans alt lå i lenker.

Og snart kom de tre siste av oss òg. De fortalte at nå var båten tømt og satt i drift. Alt sammen hadde kapteinen kversatt, og den slyngelen av en sønn hadde snust gjennom byltene våre og gitt faren alle pengene han hadde funnet.

En trøst var det at vi iallfall ikke ville bli hengt ombord. Mannen som skulle ha hundevakta nede hos oss, sa at mannskapet ikke ville vite av noe slikt. Var vi sjørøvere slik som skipperen mente, fikk vi vel vår bekomst i land, det skulle iallfall ikke bli noen henging først og ransaking etterpå! Han likte forresten å få seg en prat, og fortalte at fartøyet het Transcendant. Det gikk til vanlig i farten mellom Virginia og Vest-India, men tok nå og da en tur til England. Kapteinen eide skuta, men hva slags kar han var, visste de ikke. Han hadde iallfall en tobakkplantasje i Virginia, som den eldste sønnen hans drev. Ellers var han en sjøvarg, som ikke betenkte seg på å risikere en sjømanns liv dersom han kunne spare en skilling eller to. Og de fortalte underlige historier om ham inne i Jamestown.

I grunnen var jeg glad vi skulle til Jamestown, for herr Trevannions skip seilte ofte på den hamna, og jeg husket godt hvilket firma som pleide å klarere dem der.

Dagen etter kom kapteinen og det lille udyret av en sønn ned til oss, og jeg forlangte straks å bli sloppet løs. Jeg sa at jeg var kompanjong i firmaet Trevannion i Liverpool, og at skipene våre stadig seglte på Jamestown. Fairbrothers & Wilcocks het firmaet vi stod i forbindelse med der. Og så ville jeg ha igjen de fire hundre pundene han hadde stjålet fra oss!

— Fairbrother & Wilcocks? Pokker ta deg, din sjørøver, du lurer ikke en gammel rev! Det navnet har du vel sett ombord på en av alle de skutene du har plyndret! svarte han.

Nå begynte portugiserne å bruke seg òg, og sa at sju gode portugisiske kniver ventet på kapteinen hvis han våget seg i land!

— Du far, jeg syns vi skal henge dem med det samme, jeg, det er bedre at de blir hengt enn at vi blir slaktet som griser, sa guttungen straks.

Og med et djevelsk uttrykk trakk den svartsmuskete kapteinen pistolen, mens gutten jublet av glede. Men sjømannen som stod vakt, skjøv dem tilbake med huggerten og sa at det skulle ikke bli noen skyting og ikke noen henging før de visste sikkert om vi var sjørøvere, det hadde mannskapet svoret på. Kapteinen ga sjømannen et blikk som tydelig sa at han helst ville ha hengt han òg, men så snudde han seg på hælen og gikk.

Da vi hadde sittet fanget i en uke, varslet utkiken land i sikte, og skuta endret kurs. Ut på kvelden gikk ankeret, og vi spurte vakta om vi var framme i Jamestown. Nei, vi lå utafor et elveos, men hvor det var, visste hverken han eller noen annen av besetningen. De hadde sett indianere padle over elva, men ingen hvite.

Dagen etter ble vi satt i en bitte liten båt alle åtte, etter at de hadde tatt fra oss alt uten buksene. Så holdt kapteinen en avskjedstale til oss:

— Jeg har best lyst til å få hengt hele flokken av dere, forbannede sjørøvere, for jeg kjenner dere godt igjen fra den gangen dere plyndret Eliza utenfor Porto Rico. Men hvis jeg fikk dere i fengsel i Jamestown, kunne jeg bli sinket der i både én og to måneder, og det har jeg ingen lyst til. Ro i land nå, og grei dere som best dere kan — men la det gå piggkvast ellers skyter jeg!

— Hei, mannskap ombord på Transcendant! Jeg tar dere til vitner på hvordan vi er blitt behandlet! Kapteinen har stjålet en stor sum penger fra oss, og nå tvinger han oss i land her hvor vi kanskje blir drept av de ville! ropte jeg.

Imens ble vi drevet innover av tidevannet, og strømmen var så sterk at det ikke nyttet å komme opp til skuta igjen, alt det vi rodde. For vi visste at mannskapet i grunnen stod på vår side. Vi holdt dessuten på å kantre hvert øyeblikk, og jeg mente derfor det var best å komme seg i land. Men da mannskapet på skonnertbriggen hadde sett indianere på elva, mente jeg det var best å la oss drive oppover den med tidevannet og holde oss midt utpå, og først prøve å komme i land og rømme inn i skogen når det ble mørkt.

Ved middagstid hadde vi drevet nesten tredve kilometer oppover den breie elva, men da kantret strømmen og vi drev nedover igjen. Vi holdt skarp utkik etter indianere, men så ingen. Og ved midnattstid besluttet vi oss til å gå i land. Vi ble enige om at vi vakte minst oppmerksomhet om vi gikk to og to, og den portugisiske skipperen og jeg ble enige om å holde sammen.

Vi fulgte stranda et stykke, men plutselig kom vi fram til enda en brei elv — og med ett støtte vi på båten vår igjen! Vi hadde gått i ring, og det var samme elva! Båten hadde vi latt drive nedover, men den hadde snart gått på grunn.

— Jeg tror jamen vi likså godt kan bruke båten som å rusle rundt i skogen uten kompass og veiviser, og jeg foreslår at vi ror ut til elveoset igjen og siden følger kysten, foreslo jeg, og det var kameraten min enig i. Vi fikk holde oss gjømt om dagen og ro langs kysten om natta, sa han.

Som sagt så gjort. Om morgenen var vi ute av elva og la til ved ei lita øy utenfor, for nå måtte vi finne noe å spise, og dessuten måtte vi jo gjømme oss. Vi trakk båten opp så den lå gjømt av buskene som vokste ved strandkanten, så spiste vi en hel del ville plommer vi fant, og deretter østers. Da vi var sprekkmette, la vi oss til å sove ved båten, og vi var så trette at vi ikke våknet før det nesten var mørkt.

Vi skulle akkurat til å skyve ut båten for å ro videre nordover, da vi fikk øye på en kano med kurs for øya der vi lå! Vi trodde indianerne hadde oppdaget oss, men det hadde de heldigvis ikke, for de la i land på lag femti meter vekk. Der dro de opp kanoen, og gikk så opp på øya. Det var fire av dem så vidt vi kunne se. Da alt hadde vært stille en stund, foreslo jeg at vi skulle ro unna så fort vi kunne, men plutselig spurte portugiseren om jeg kunne handtere en kano? Jeg svarte at de villes kanoer i Afrika var hule trestammer, men ellers var det jo ikke store skilnaden, og så foreslo han at vi skulle ta indianernes kano isteden. Vi kunne buksere båten vår forsiktig bortover imens. Det var meg som greidde bukseringa, mens portugiseren krøp som en slange bort til kanoen, som han fikk på sjøen og skjøv langsomt bortover mot meg. Så kløv vi begge opp i vår egen båt og rodde utover med kanoen på slep.

Men knapt hundre meter ute hørte vi det kvine i lufta — det var indianerne som hadde oppdaget oss og nå skjøt etter oss. Tre-fire piler til kom susende, men det var vanskelig å skyte i mørket, og vi kom oss fint ut av skuddhold. Da flyttet vi over i kanoen, og det eneste vi tok med oss fra vår egen båt, var fanglina og årene. Båten lot vi gå i drift.

Portugiseren var mer trenet i kano enn jeg og påtok seg å være styrmann, og snart fór vi bortover den speilblanke havflata. Bortsett fra en og annen kvil, padlet vi til morgenen kom. Da kunne vi bare så vidt skimte øya.

Kanoen var en fin liten farkost. I bunnen lå tre bjørneskinn, og det var en masse rått og kokt dyrekjøtt, en del jams, to kalebasser med vann, buer og piler, tre spyd, en tomahawk og tre fiskesnører, for uten noen små krukker med rød og kvit og svart farge. Men det vi satte mest pris på, var et stykke flint, en stor spiker og litt tørt, morkent tre, som kunne brukes som knusk. Vi kunne få varme!

— Vi var heldige, sa portugiseren. — Men før vi drar i land, må vi maskere oss som indianere. Især De er jo kvit som ei jomfru!

— Men først skal vi ha mat og drikke, svarte jeg.

FANGET AV INDIANERE

Da vi hadde lagt i oss av kjøttet og drukket oss utørste av kalebassene, malte skipperen meg fint svart med røde renner over skuldrer og ansikt, og jeg gjorde det samme med ham. Så padlet vi innover mot land, og fant en svær stein som vi bandt fanglina i. Dermed hadde vi en fin dregg, og så la vi oss til å fiske litt til en avveksling.

Slik fortsatte vi i fem dager. To ganger hadde vi måttet i land etter vann om dagen, og da malte vi for sikkerhets skyld hele kroppen svart og tok av oss buksene også. Ellers var det slutt på dyrekjøttet, og vi levde bare på fisk.

Den sjette dagen kom vi ut for den første farlige hendingen. Da vi rundet en odde, fikk vi plutselig se en annen kano med seks-syv mann i, bare tre hundre meter unna! De lå og fisket. Vi snudde og padlet vår vei alt det vi orket, men de var flere og halte inn på oss.

— Det ser ikke ut som de har våpen, sa portugiseren og ba meg skyte en pil i baugen på kanoen deres. Jeg var jo blitt ganske god til å skyte da jeg var hos Whyna, og snart siktet jeg på dem. Da snudde de og padlet til lands, mens vi fortsatte uten nye eventyr i tre dager til.

Den fjerde dagen ble det uvær, og vi måtte inn til kysten enten vi ville eller ikke. Vi dro kanoen langt opp på land forat ikke sjøen skulle ta den, og sjøl la vi oss bak en høy knaus med ett bjørneskinn under oss og to over oss som telt, for regnet høljet ned. Om morgenen hadde uværet heller øket, og vi fant et bedre sted til kanoen i en sprekk mellom to knauser. I to dager lå vi der værfast mens det ble slutt både på proviant og vann. Den tredje dagen hørte vi til vår undring og redsel et muskettskudd like i nærheten, og vi skjønte at vi ikke kunne være langt fra engelske rydningsmenn, for det var bare indianere som boddde i nærheten av kvite, som hadde ildvåpen. Nå husket jeg, at i den siste rapporten vi hadde fått fra Jamestown, hadde rødhudene vært obsternasige, men hvordan forholdene var nå hadde jeg ikke anelse om.

Da vi hørte ett skudd til, lurte jeg meg fram fra knausen for å se hva det var — og til min forferdelse så jeg fem indianere med musketter knappe hundre steg borte. Jeg trakk meg fort tilbake og håpet de ikke hadde sett meg, men det hadde de, og de var over oss før vi rakk å gjøre motstand. De stod dørgende stille og så på oss først, og en av dem pekte på meg og sa:

— Kvit mann malt som indianer.

Det var fargen som hadde rent av meg, skjønte jeg. Så undersøkte de kanoen, og til slutt slo de en lærreim rundt armene våre og gjorde tegn til at vi skulle følge med.

— Vi har gjort vårt beste, men nå føler jeg at det er ute med meg, og at jeg snart skal kvile i Jesu navn, sa portugiseren trist. Og jeg orket ikke å svare ham.

Vi gikk gjennom en skog, som det visst aldri ble slutt på. Om natta tente de ville bål, og la oss innerst ved varmen. Snart sov de, eller det så iallfall slik ut. Da hvisket jeg til kapteinen: — Har du kniv? Vi venter en timers tid, så skjærer vi av reimene og rømmer!

— Ja, jeg har kniv, men karen nærmest meg sover ikke ennå. Vi strekker armen i været når vi er klar, svarte han.

Så la vi oss godt til rette og lot som vi sov en times tid, men så tok jeg kniven min og skar over reima uten at indianeren som holdt i den andre enden av den, våknet. Nå lå jeg heilt urørlig i et kvarter, men da strakte portugiseren armen sin i været til tegn på at han var løs han òg, og vi lurte oss lydløst vekk. Jeg pekte på muskettene som lå i graset, og vi tok hver vår og dro oss et stykke unna. Men vi måtte ha resten av våpnene, og jeg smøg meg forsiktig fram og tok de tre som var igjen òg. Akkurat da jeg dro meg baklengs vekk, snudde den ene indianeren på seg, og vi løp. Vi stanset et lite stykke borte i skogen, der vi kunne se indianerne uten sjøl å bli sett. Portugiseren ville at vi skulle løpe vår vei alt det vi orket, men jeg holdt ham tilbake, og det viste seg å være klokt.

Indianeren våknet, og da han så vi var borte, vekte han de andre òg. De for opp, og da de så at muskettene var vekk, rådslo de ivrig. De ville tydeligvis leite etter oss i retning av sjøen.

— Nå får vi gjømme tre av våpnene og ha to sjøl til å forsvare oss med, sa jeg, men kameraten min holdt på at vi skulle ta med oss alle fem. Han tok tre og lot meg ta to, for vel var benet mitt ganske bra nå, men det kunne vært bedre. Vi tok også veien mot havet, for indianerne gikk sikkert så fort at vi liten sjanse hadde til å råke på dem.

Og før dagen grydde, kunne vi skimte sjøen mellom trærne. Vi lurte oss forsiktig bortover mot knausen der kanoen vår lå, uten å se skimt av indianerne. Farkosten lå der akkurat som vi hadde gått fra den.

— Men hvor i all verden kan indianerne være? spurte jeg.

— Å, de ligger vel gjømt ett eller annet sted for å overrumple oss når vi skal ha ut kanoen og ikke kan ha muskettene i handa, svarte portugiseren.

Da det var blitt heilt lyst gikk vi inn i kløfta. Vi skulle akkurat til å legge fra oss våpnene og begynne å hale ut kanoen da en liten stein kom raslende ned fra knauskanten over oss, og vi skjønte straks at indianerne måtte ligge der oppe. Vi gikk rundt knausen for å se etter dem, men de lå altfor godt gjømt, og å prøve å komme opp der med muskett i handa greidde ikke noe menneske.

— Prøver vi å skyve kanoen ut av kløfta, kaster de seg bare over oss, sa jeg.

— Ja, men vi kan hale den ut med den lange fanglina, foreslo portugiseren. Og det var et godt forslag.

Rødhudene hadde tydeligvis ikke ventet en slik manøver, for ikke et øyeblikk slapp vi muskettene.

Vi stod en stund og kvilte oss og så etter om fienden skulle begynne å røre på seg, så dro vi kanoen enda om lag hundre meter vekk. Da vi stoppet igjen for å kvile, oppdaget vi at buene og pilene, som hadde ligget i farkosten, var vekk. Og plutselig kom en pil kvinende og ble stående i sanden like ved føttene mine.

— Hal i og dra, vi er ikke utenfor skuddhold ennå! skrek portugiseren, vi anstrengte oss til det ytterste. Da kom det to nye piler til fra toppen av knausen, og den ene boret seg inn i armen på portugiseren. Det var likevel bare et kjøttsår og han kunne bruke armen. En tredje pil kom susende, men da var vi utenfor skuddhold.

— Kutt av pileskaftet og trekk det ut, sa kameraten min, men jeg mente at pilen fikk sitte foreløpig, ellers kunne de tro han var alvorlig såret og gå til angrep.

Endelig fikk vi kanoen på vannet. Vi holdt stadig øye med stedet der rødhudene hadde ligget, men de forfulgte oss ikke. De innså sikkert at de ikke hadde noen sjanser mot oss, ettersom vi hadde alle skytevåpnene, og de måtte ut på den åpne stranda om de ville angripe.

Da vi hadde padlet et godt stykke nordover, skimtet vi fienden, som kløv ned fra knausen.

— Vi får takke for vår vidunderlige redning, men jeg er likevel tung til sinns. Vi er frelst bare for å komme i nye og større ulykker, og jeg vet jeg aldri kommer hjem til Lisboa igjen, sukket portugiseren.

Jeg prøvde å muntre ham opp, men det hjalp ikke. Han hadde fått den fikse idéen, og nervene hans var kommet helt i ulag. Han hadde hørt at indianerne brente fangene sine levende, sa han, og snakket reint i ørska om martyrkrone og om å bli tatt imot i himmelen av helgener og engleskarer.

— Hva nytter det å sitte her og padle, hvorfor kan vi ikke styre rett i land og vinne martyrkrona med det samme? Jeg gleder meg til mitt martyrium, sa han og styrte innover. Jeg prøvde å gjøre det innlysende for ham hvor farlig det var å holde seg så nær land, for de fem indianerne fulgte oss sikkert inne på stranda, men ingenting nyttet. Jeg mente det kom av smertene i den sårede armen hans, men han padlet like godt som før mens han gjennomgikk alle helgenene og hvordan de hadde dødd. En hadde blitt brent og en stenet og en saget tvers over, og så videre. Han sang høyt også, enda jeg bønnfalt ham om å holde munn. Fyren var visst blitt splitter pine gal!

Vi råket opp for vann og måtte i land så nødig jeg ville. Vi fant en olle en kilometer eller så fra kanoen. Der drakk vi oss utørste og fylte kalebassene, men så tok portugiseren til å synge igjen! Og plutselig styrtet noen indianere seg over oss og bant oss på hender og føtter!

— Jeg visste det, jeg visste det, og jeg er beredt! ropte stakkaren.

To mann passet på oss mens resten gikk ned og fant muskettene i kanoen. Det var de samme som vi hadde lurt, og mannen som kunne litt engelsk, kom bort til meg og sa: — Kvite mann malt som indianer stjele ildvåpen! Da de tre kom tilbake igjen, ble føttene våre løst og vi ble tatt med innover. Men ved leirbålet den kvelden bandt de oss så hardt både om armer og bein at reimene trengte inn i kjøttet.

I tre dager gikk vi, men den fjerde morgenen satte indianerne plutselig i med krigsropet sitt, og andre indianere langt borte svarte på samme måten. En stund etter var vi framme ved wigvammene, der det var en masse kvinner og barn og krigere.

Vi ble ført inn i den største wigvammen og stilt framfor noen indianere med alvorlige ansikter. De spurte hvor vi kom fra, og jeg fortalte at vi hadde forlist med et stort skip, og tatt kanoen som vi hadde funnet på stranda.

En times tid etter kom en mann inn og malte oss svarte.

— Kvit mann liker farge. Svart bra farge, sa indianeren, som snakket litt engelsk.

Da visste jeg ikke at svartmalingen var et tegn på at vi var dødsdømt. De tok av oss buksene, det eneste plagget vi hadde igjen, men til min undring fikk jeg beholde diamanten, som ennå hang om halsen på meg i lærposen sin. Seinere skjønte jeg at de trodde det var en slags amulett, og indianerne respekterer sine fienders amuletter fordi de tror det er farlig å ta dem.

Dagen etter ble vi ført ut, og reimene ble tatt av oss. Krigere, kvinner og barn hadde stilt seg opp i to rekker med klubber eller kjepper i hendene. Da vi stod ved enden av denne dobbeltraden og ikke visste hva vi skulle gjøre, var det en utgammel indianerkjerring, som stakk et grasstrå rett i øyet på meg. Det gjorde uhyggelig vondt, og jeg ga henne et spark bak så hun trillet over ende. Nå ventet jeg at de minst skulle skalpere meg, men de brølte av latter. Så kom tolken og sa at vi skulle løpe spissrot gjennom rekkene mens de slo etter oss alt de kunne, og det gjaldt altså å fly så fort en kunne.

Portugiseren, som var like gal, gikk bare rolig mens slagene haglet over ham. Til å begynne med hindret han også meg i å komme fram, men til slutt var jeg forbi ham, og løp alt det jeg kunne. Jeg var vill at smerte, og da en storvokst indianer sto og ventet på meg med hevet klubbe, ga jeg ham et så kraftig slag under høyre øre at han datt i hop som en sekk. Og han reiste seg aldri mer. Slaget hadde drept ham.

Nå ble vi bundet til hver vår påle. Portugiseren sang hele natta, og jeg ba nok også en og annen bønn, for jeg var sikker på at vi skulle bli levende brent dagen etter. Verst var det å tenkte på at jeg aldri mer skulle få se Amy.

Tidlig neste morgen dro indianerne sammen ved og ris i store hauger omtrent femten skritt fra der portugiseren stod, og satte varme på. Varmen var for langt borte til at den kunne gjøre ham noe, og jeg skjønte ikke hva de hadde i sinne, stod bare der i en forferdelig spenning. Men portugiseren virket rent glad under de fæle forberedelsene.

— Nå skal du få se hvordan jeg kan lide for den sanne troen, så selv en kjetter som du skal bli omvendt! sa han. Men så kastet indianerne seg over ham med et vilt skrik. Og det jeg nå fikk se kan ennå den dag i dag få meg til å fryse når jeg tenker på det. Noen tok brennende fliser og svidde ham med, og andre stakk fliser inn i kjøttet på ham og tente på dem! Det var aldeles forferdelig — og snart skulle jeg li samme skjebne! Men portugiseren lot ikke til å merke smertene. Han sang og jublet i de nesten to timene torturen varte. Da sank han sammen, og en av indianerne kløvde hodet hans med tomahawken.

Så var det min tur. De gjorde de sammen forberedelsene — men da skriket kom, sprang den gamle kvinnen som jeg hadde sparket vekk dagen før, fram. Hun la handa på meg og sa noe, og indianerne trakk seg tilbake med skuffede miner. Nå gikk høvdingene inn i den store wigwammen, og de andre ble stående og vente på deres vedtak. Til slutt kom tolken bort til meg.

— Kvit mann drepe indianer, squaw miste mann — squaw ta deg isteden, sa han.

Og slik ble jeg reddet unna tortur og død da jeg minst ventet det. Jeg fikk vite at jeg nå var medlem av stammen og at Manou — den gamle kjerringa — var kona mi. Så vasket de av den svarte fargen, og etter noen andre seremonier ble jeg overlatt til den fæle gamle heksa. Hun tok meg i handa og førte meg til wigwammen sin, og der fikk jeg mat. Jeg åt som et dyr, men så var det også seks og tredve timer siden jeg hadde smakt mat sist. Så fikk jeg noen indianerklær av henne, som vel hadde tilhørt den forrige mannen hennes. Men best var nesten det at jeg fikk sove.

Da jeg våknet, holdt indianerkvinna på å gni olje i de dype arrene mine etter lærreimene. Jeg tenkte med gru på dagen før, og takket Vårherre for min redning. Da jeg hadde spist, tilbød squawen å male meg på indianervis, og jeg mente det var best, enda jeg var fast besluttet på å rømme min veg så snart som mulig. Da jeg var ferdigmalt, gikk jeg ut for å se meg om og bli sett, og indianerne hilste vennlig på meg. Tolken fortalte at stammen het massowomick, og jeg skjønte den var stor og mektig. Men jeg passet meg vel for å spørre etter engelske rydningsmenn.

— Nå du indianer og snart glømme blekansiktene, sa tolken.

Om en stund ble jeg med en heil del unge karer på jakt, og til indianernes undring greidde jeg å skyte to rådyr. De hadde ikke trodd jeg kunne bruke pil og bue, og jeg steg ytterligere i deres aktelse. Men det kunne jeg takke Whyna og jaktturene hennes for! Jaktmarkene lå mange timers marsj fra indianerbyen, og vi ble ute om natta. Først morgenen etter dro vi heimover med byttet, og jeg hadde heller mer enn de fleste. Jeg ble heller ikke trett av veien, for sterk var jeg, og i det siste hadde jeg fått fin trening.

Jeg øvde meg nå stadig i bueskyting og med tomahawken, og lærte også indianerspråket ganske godt. Før jeg hadde vært i stammen i tre måneder, hadde jeg indianernes fortrolighet og aktelse. At en mann kunne skaffe seg mat sjøl, var nok.

———

En dag jeg forfulgte en hjort jeg hadde skaskutt, kom jeg fra jaktkameratene mine. I flere timer gikk jakta, men dyret kom seg stadig unna. Da hørte jeg plutselig et muskettskudd omtrent der jeg sist hadde sett hjorten, og smøg meg forsiktig fram. Jeg trodde det var en indianer, men det viste seg å være en kvit mann som hadde skutt dyret mitt! Da han iallfall ikke hadde rukket å la våpnet igjen, ropte jeg på ham, og han ropte tilbake og spurte om det var Evans.

— Nei, det er det ikke, og du kjenner meg ikke. Jeg er kledd som indianer, for jeg har vært fange hos dem, svarte jeg.

— Ja, vis deg da, sa mannen, som så ut til å være sjømann etter klesdrakta å dømme.

— Ikke vær redd, sa jeg og gikk fram. Han hadde nemlig grepet musketten.

— Jeg skulle gjerne se den jeg er redd for, svarte han. — Men jeg lar meg ikke lure heller.

Da jeg hadde fortalt alt, sa han at han var ombord på en skonnert som lå til ankers et stykke nedover elva, og nå var han kommet vekk fra kameratene sine. De var i land for å skaffe ferskmat. Men han ante ikke at indianerne var så nær de engelske rydningsmennene, la han til.

— Hvor er de da? spurte jeg. — Jeg vet ikke hvor jeg er, og jeg er kommet vekk fra de vanlige jaktmarkene våre.

— Tja, jeg vet ikke riktig hvor langt det kan være, men du er iallfall bare seksti kilometer eller så fra Jamestown, svarte han. — Ellers aner jeg ikke hva elva vi ligger i heter, vi er bare inne etter brensel og vann og ferskmat fordi det er så mennesketomt her at en ikke risikerer spørsmål.

— Hm — hva er du for slags kar da? spurte jeg.

— For å si det rett ut er jeg sjørøver, og har du lyst til å bli det, er det plass ombord til deg også, tenker jeg, svarte han.

— Takk for tilbudet, men jeg liker ikke sjøen, jeg, og kan visst ikke være til noen nytte, sa jeg. — Isteden ville jeg være meget takknemlig for å få vite hvordan jeg skal gå for å komme til nærmeste engelske nybygg?

— Det ligger i den retningen, du kan ikke gå feil, svarte han og pekte.

— Takk for opplysningen. Men si meg, treffer jeg noen av kameratene dine på den kanten? De ville vel ta meg for en indianer, sa jeg.

— Nei, ikke der, tror jeg. God tur — og jo før du skrubber av deg den malinga, dess før ser du ut som et menneske igjen, sa sjørøveren. Jeg sa farvel og gikk. Det skulle bli fint å komme fram til kvite folk igjen, tenkte jeg. Men jeg ville ikke vaske av meg malinga før jeg var vel framme, for jeg kunne jo risikere å treffe på indianere ennå.

OMBORD PÅ EN SJØRØVERSKUTE

Jeg satte i veg så fort jeg kunne, og hadde snart lagt sjørøveren langt bak meg. Hele natta fortsatte jeg bare med småraster, og da dagen kom, var jeg så trett at jeg nesten ikke orket rikke meg. Jeg kastet meg ned og kvilte meg en halv times tid, men kom meg opp igjen, for jeg tenkte at indianerne kunne være på spor etter meg. Men plutselig oppdaget jeg at jeg var på samme sted som jeg hadde truffet sjørøveren dagen i forvegen. Jeg hadde bare løpt i ring. Da snudde jeg, og fikk snart øye på elva. Jeg fortsatte utover mot elveoset, mens jeg studerte på hva jeg skulle gjøre. Det var visst uråd å komme til Jamestown annet enn sjøveien, men på denne kanten traff jeg vel ikke på annet enn sjørøvere. Skulle jeg gå ombord på en slik en?

Da jeg var kommet helt ut i oset, så jeg en skonnert ligge for anker et godt stykke utpå. At dette var sjørøverskuta, var jeg sikker på, men spørsmålet var bare om jeg skulle se å komme meg ombord der? Og hvordan? Kanskje jeg greidde å svømme ut — strømmen fra elva gikk sterk utover? Mens jeg tenkte, vasket jeg iallfall av meg fargen så jeg kom til å se ut som det jeg var — en kvit mann i indianerdrakt.

Men plutselig kom tre indianere farende ut av skogbrynet, og da nølte jeg ikke lenger, men stupte på hodet uti. Og før rødhudene var nede ved stranda, hadde strømmen og svømmingen min ført meg to hundre meter av gårde. En halv time etter var jeg ute ved skonnerten, og da jeg ropte, kom noen av besetningen og kastet ned en tauende til meg. Akterut fortalte jeg at jeg hadde vært forfulgt av indianere og hadde svømt ut til skonnerten for å redde livet.

— Hei du, har ikke vi to truffet hverandre før? hørte jeg plutselig en barsk røst. Det var sjørøveren fra dagen før. Han kunne bekrefte for de andre at jeg snakket sant. — Og etter å ha flydd rundt i skogen i hele natt har han nå svømt helt hit ut for å redde seg unna rødhudene som ennå står der inne på stranda og glor! Det var jamen fint gjort! sluttet han. — Men hva er det? spurte en annen og tok etter lærposen med diamanten.

— Det er seierslua som jeg ble født med, jeg har alltid hatt den om halsen. Den redder en fra drukning, sa jeg med en plutselig innskytelse.

— Ja, da var det ikke så rart at du våget svømmeturen hit ut, sa mannen.

Som leserne kanskje vet, er det noen mennesker som blir født med liksom en hinne for ansiktet, og den hinnen kalles seierslue. Sjøfolk er svært overtroiske, og det var en kjent overtro at en slik seierslue kunne redde sin eiermann fra drukningsdøden. Så sjørøverne betraktet den med like stor respekt som indianerne.

— Ja, etter at du har mosjonert så kraftig både som løper og svømmer, har du vel ikke noe imot en matbit og et glass rom, og så få tørne inn og sove? I morgen får vi snakkes nærmere ved, sa kameraten min fra skogen.

Mens jeg holdt på å sluke maten, kom to mann inn og hilste på meg, og dere kan tro jeg ble forbauset da jeg så at det var to av portugiserne som hadde vært i den vesle båten kapteinen på Transcendant hadde satt oss i land med. De fortalte at da de kom fram til elva her, var de helt utsultet, og sjørøverne hadde tatt dem med ombord, enda de ikke hadde hatt noe større ønske enn å flykte fra dem. Jeg ba dem ikke si noe om hvem jeg var, bare at vi hadde vært skipskamerater, og det lovte de.

Så godt som jeg sov den natta, tror jeg sjelden jeg har sovet.

Da jeg kom på dekk neste morgen, var vi under segl og hadde en sydlig kurs. Sjørøveren jeg hadde truffet i land, satt på en av kanonene, og jeg spurte om han var skipper ombord.

— Ja, av mangel på noe bedre tok de meg, svarte han. — Blir du med oss?

— Tja — svar meg først på én ting: ville du fortsatt som sjørøver og risikert å bli hengt når som helst, dersom du kunne komme heim til penger og prektige venner? spurte jeg.

— Nei, det kan du legge bek på! svarte han.

— Vel, i den stillingen er jeg, sa jeg.

— Men mannskapet forlanger troskapsed, og sverger du ikke den, kan ikke jeg verne deg. Vi tar ikke imot passasjerer.

— Nei, det skjønner jeg godt, og jeg skal iallfall sverge på ikke å forråde dere, så utakknemlig er jeg ikke!

— Men om vi kom i kamp, da? Mot et engelsk skip vil du vel ikke slåss — men dersom det var et annet, og det så ut som om vi skulle trekke det korteste strået?

— Tja, ettersom jeg ville bli hengt sammen med heile bølingen hvis vi ble overmannet, måtte jeg vel gjøre det for å berge livet, svarte jeg. — Men jeg kommer aldri til å kreve noe av plyndregodset.

— Hm, det er et rimelig standpunkt, jeg skal høre hva karene sier til det, svarte han. — Men først et spørsmål: Er du sjømann?

— Ja det er jeg. Jeg har tilmed ført en kaper.

— Jaha, det var det jeg trodde. Det var deg som gjorde den franske kaperkapteinen det spikket for noen år siden i Bordeaux! Du ser ut som du har ramla ned fra månen, men du skjønner jeg var styrmann ombord på et kapret engelsk handelsfartøy den gangen, og så deg noen ganger når du rodde forbi skuta. Men sant å si, hører karene dette tror jeg nesten de tvinger deg til å bli kaptein her ombord. Jeg tilstår oppriktig at jeg ikke duger som sjørøverkaptein, jeg er så rent for ømskinnet av meg, men skipperen vår døde for et halvt år sia, og så hadde de ikke andre enn meg. Karene sier at de blir dømt hele bunten hvis vi blir tatt, bare fordi jeg ikke har tillatt dem å drepe besetningen på skutene vi har plyndret. De mener de kommer ut i grov baugsjø av bare vitner. Men jeg kan ikke drepe folk med kaldt blod. Det er ille nok å plyndre folk på åpne havet og å drepe i kamp. Bare det fantes noen annen som kunne navigere, skulle jeg gjerne bli avsatt den dag i dag, jeg, sa denne snåle sjørøverkapteinen. — Det er forresten nok av råbarka og hissige karer blant dem, men jeg kan jo prøve å prate med dem, la han til.

— Si bare at jeg har vært kaperkaptein en gang og at jeg ikke vil stå under noen annens kommando, sa jeg.

— Hører de det, velger de deg bare til skipper, svarte Toplift, som sjørøveren het.

— Å, jeg skal nok greie det, svarte jeg, og så gikk han. Men det han fortalte var at jeg var en sjørøverkaptein, som hadde mistet skuta i storm, og at jeg ikke ville lystre noen, men bare være skipper. Så sa han at han hadde kjent meg for lang tid sida, og fortalte historia om den franske kaperkapteinen, og hadde visst skrytt meg opp over alle grenser.

Nå samlet alle seg på halvdekket, og de sendte bud etter meg.

— Ja, nå har jeg sagt hva De er, men jeg vet ikke hva De heter, sa Toplift. Han sa De nå for å gjøre det mere høytidelig.

— Kall meg bare «kaptein», noe annet navn har jeg ikke, svarte jeg morsk. Jeg hadde nemlig bestemt meg til å opptre modig og sjølsikkert. — Og ikke har jeg tenkt å avlegge ed heller. Folk pleier heller å avlegge ed til meg!

— Han trur vel ikke at vi lar'n bli ombord hvis'n ikke sverger, sa en svær, grovlemmet kar.

— Kaptein Toplift, tillater De virkelig at folkene Deres opptrer så uforskammet som den svarte skurken der? spurte jeg. — Hadde jeg vært skipper her, hadde jeg skutt ham ned som ei bikkje!

Kaptein Toplift, som så at karene vek et par skritt tilbake, skrek barskt at de skulle legge mannen i jern. Men ingen gjorde mine til å adlyde befalingen, og fyren trakk huggerten sin og skrek at den fikk komme an som torde!

— Hvis De vil, skal jeg ta meg av den spirrevippen, sa jeg til kaptein Toplift, og så snudde jeg meg til fyren: — Slikt går ikke lenger her ombord, din kjøter! Jeg har tatt meg av slike ulver som deg før, jeg, og skal nok lære deg folkeskikk!

Mens jeg snakket, hadde jeg ålet meg så tett inn på ham at han ikke kunne få brukt huggerten, og på en-to-tre hadde jeg tatt livtak på ham. Han datt i dekket som en sekk, og jeg satte foten min på strupen hans.

— Hei dere to, kom og ta dere av denne bråkmakeren! ropte jeg til de to portugiserne, som straks gjorde hva jeg sa. Og nå var det flere som også ville hjelpe til. Det var pussig at en resolutt opptreden av en enkelt mann, som de råbarka slynglene kunne ha kastet overbord på et blunk, stagget dem.

— Er det flere mytterister ombord, så bare si fra! sa jeg truende, men ingen rørte seg. Så fortsatte jeg: — Hør her, karer, en slik sjørøvered passer bare for den som skal adlyde, og ikke for den som skal befale, men jeg lover på tro og ære ikke å forråde dere! Er det noen som ennå tviler på meg?

— Nei! Nei! skrek hele hurven.

— Kaptein, hvis De vil bli skipper på skuta her, så bare si fra. De er en kar etter kokeboka vår, sa en, men jeg svarte at de alt hadde kaptein Toplift, og at jeg heller skulle hjelpe ham.

Nede i kahytta takket kaptein Toplift meg. Han sa jeg hadde avvæpnet den mest obsternasige av heile mannskapet, og at jeg hadde styrket hans autoritet i høyeste grad.

Så fikk jeg låne noen skikkelige klær av ham, og en køye til meg ble redd inne i kahytta hans. Fra da av kamperte jeg sammen med kaptein Toplift, som vel ikke passet på konfirmantball, men som var en snill og godhjertet mann og absolutt ikke den rette til å hersje med de bandittene vi hadde ombord. Han fortalte at han var blitt fanget av sjørøverne for tre år siden da han for som styrmann, og da de hadde fått greie på at han kunne navigere, var han ikke blitt drept, men tvunget til å være førstestyrmann og deretter skipper ombord på sjørøverskuta.

— En må jo leve, enda det strir mot samvittigheten min, sa han. — Nå er jeg jo blitt mer vant til det, og vanen er halve naturen, sier de, men neimen om jeg kan få meg til å myrde vergeløse mennesker!

Ellers hadde han tenkt å krysse i det Karibiske havet utafor spansk Amerika. Jeg sa at vi ikke var i krig med Spania akkurat nå. Det visste han ingenting om, sa han, og forresten var det ett fett — men i det Karibiske havet traff en iallfall minst engelske fartøyer. Å, bare han kunne komme vekk fra hele greia!

— Ja, jeg hører du mener det alvorlig, kaptein Toplift, sa jeg. — Men — om vi nå isteden segla inn i en av de mange fjordene på Jamaicakysten? Da kunne vi to sikkert få lurt oss i land, og jeg lover å hjelpe deg siden, så du kan forsørge deg på hederlig måte.

— Hysj! Ja, gjerne det, men la bare ingen høre oss, ellers er vi ferdige! svarte han.

Vi fortsatte sørover til vi var kommet på høyde med Jomfruøyene, så la vi kursen innover mot Jamaica. Det ble litt bråk på mannskapet, men kaptein Toplift sa at det var etter mitt råd — «kapteinen» mente vi lettere ville komme over spanske skip med kostbar last hvis vil la oss til i ei vik på Jamaica, for på denne tida av året pleide de å komme trekkende sørfra for å gå i samlet konvoi til Havanna. Og det slo mannskapet seg til tåls med.

Snart var vi oppunder Jamaicakysten og lette etter passelig ankerplass.

Da fikk vi øye på en segler — en skonnertbrigg. Vi styrte rett på henne med alle segl satt. Merkelig nok prøvde hun ikke å komme unna, og plutselig heiste hun gult flagg på rånokken.

Men da vi kom nærmere og ikke hadde svart på signalet hennes, skjønte hun nok at vi ikke var det fartøyet hun ventet på, for da fikk hun det plutselig travelt. Likevel tok vi inn på henne for hvert minutt, og som jeg stod der og så på henne i kikkerten, syntes jeg nok det var noe kjent ved henne. Jamen var det ikke Transcendant!

— Får vi bare tak i den elendige uslingen, skal han få betalt med sin egen mynt! sa jeg til de to portugiserne, og ga ordre om å sette mer segl. Og nå var det en fryd å se hvor flinke karene var til å lystre ordre. Til slutt skjøt vi et par varselskudd, og da de ombord på skonnertbriggen skjønte at flukt var umulig, dreide de bi, og en båt ble satt ut. Kaptein og Peleg, den elskverdige sønnen hans, kom ombord til oss! Til å begynne med holdt jeg meg i bakgrunnen, for det skulle være moro å høre hva han hadde å si. Kaptein Toplift tok imot ham.

— Eh — he — hm — dere er vel sjørøvere dere? sa skipperen på Transcendant redd.

— Ja, det er vi, svarte kaptein Toplift.

— Hm — De skjønner, først tok jeg dere for en annen skonnert, som er nokså lik dere og som driver i samme yrket, det var derfor jeg signaliserte. Signalet betydde at jeg gjerne ville handle — kjøpe kirkesølv og slikt, som dere kanskje har vanskelig for å få solt i land. Jeg betaler kontant, sa skurken.

Etterpå fikk jeg forresten vite at han hadde vært sjørøver sjøl i mange år, men at han engang hadde greidd å rømme med en svær pengesum som tilhørte mannskapet. For pengene hadde han kjøpt seg både tobakkplantasjen i Virginia og skuta. Han drev ikke egentlig sjørøveri lenger, men var blitt enig med en sjørøverskipper han traff i Port Royal, om å møte ham på vestkysten av Jamaica og kjøpe røvergods kontant — noe han naturligvis tjente grovt på. Dette hadde han gjort mange ganger. Men nå hadde han gått rett i løvens gap, for ikke bare kunne de to portugiserne og jeg avsløre ham som ransmann og bedrager, men uheldigvis for ham slompet det også til å være fire mann ombord av det mannskapet han engang hadde stjålet fra.

Etter hvert ble skurken liksom litt tryggere, og til slutt spurte han om vi kanskje hadde noe å selge, vi òg.

— Spør kapteinen, han står her, svarte Toplift og gikk til sida for meg.

Men jeg skal si kapteinen på Transcendant fikk gluggene opp da han så meg, og den uhengte sønnen hans skrek: — Det er dæven loppe meg han!

— Jaså, du kjenner meg igjen, din bytting! svarte jeg. — Hei, kall alle mann akterover!

Da alle var samlet, sa jeg:

— Karer, her har vi en skurk som jeg og noen av skipskameratene mine søkte hjelp hos da vi hadde forlist, men istedenfor å oppføre seg som en sjømann bør gjøre mot en annen, plyndret han oss til skinnet og satte oss nesten nakne i en liten båt, så indianerne skulle gjøre kål på oss! Alle uten jeg og de to portugiserne som dere tok ombord for en fire måneders tid siden, er døde nå. Han jeg var i følge med, ble levende brent av indianerne etter en forferdelig tortur, og det var så vidt jeg slapp unna. Hvilken straff fortjener en slik skurk?

— Å, han har mye mer å svare for, kaptein! ropte en av karene som før var blitt bestjålet. — Han stakk av fra oss med fem og tjue tusen dollar!

— Hva har De å si til Deres forsvar? spurte jeg slyngelen.

— At jeg var en forbannet idiot, som lot meg fange på en slik måte, lød svaret.

— Hva kommer de til å gjøre med oss, far? spurte sønnen.

— Henge oss, tenker jeg, svarte faren mørkt.

— Får jeg snakke med Dem nede i kahytta, da! ropte plutselig Peleg til meg. — Jeg skal prøve å redde livet ditt, gamle skjeggnisse! sa han til faren.

— Jeg vet noe som er mer verd enn livet til hundre slike gutter som meg, sa han.

— Gutter som deg? Var det ikke din fars liv du skulle redde, da? spurte jeg.

— Æsj, han kan dere vel gjerne henge! Han er født til galgen. Jeg sa det bare for å redde mitt eget liv og for å lure gammel'n, svarte Peleg.

— Du er en fin nellik! mente jeg. — Nå, hva trur du så kan redde halsen din?

— Noe som kommer til å redde halsen Deres også, men jeg sier ikke noe før De lover å redde meg. Jeg vet hvor gammel'n har alle penga sine òg!

— Jeg kan ikke love noe bestemt, sa jeg.

— Da kvekker det ikke i meg, og jeg stryker rett opp og sier til gammel'n at jeg ikke greidde noen benådning for ham, svarte den frekke lille lømmelen, og det så nesten ut som han syntes det skulle bli moro å «lure gammel'n» enda mer. Ja, det var vel farens egen skyld at han var blitt slik, tenkte jeg.

— Vent litt nå! sa jeg, for sant å si trodde jeg at en jury ville frikjent gutten. — Hva var det du hadde å fortelle, som var så viktig?

— Ja, viktig er det, og viktigere blir det for hvert minutt, svarte han.

— Vel, dersom det du har å si virkelig er så viktig, skal jeg iallfall love å gjøre det jeg kan for deg — og kan hende det lykkes, svarte jeg.

— Ja, det var akkurat det jeg trudde De skulle si! Jo, gammel'n segla hit for å handle med en sjørøverskonnert akkurat som De har hørt. Men han fortalte ikke alt sammen, for i Port Royal snakket han med kapteinen på en engelsk korvett, som er blitt sendt hit for å holde styr på sjørøverne, og tilbød å la sjørøverskonnerten falle i hans hender dersom han fikk en viss sum penger.

— Han tenkte å forråde sine venner sjørøverne, da?

— Akkurat. De ble enige om at han skulle segle hit og oppholde sjørøverne til orlogsskipet kom fram og kunne overrumple det. Korvetten kan dukke opp bakom odden der borte innen to timer, og da blir dere hengt hele hurven! Og det er sant, for jeg har sett papiret med overenskomsten mellom gammel'n og korvettkapteinen! Korvetten heter Vestal, og kapteinen Philip Musgrave.

— Hm. Ja, jeg skal holde løftet mitt, svarte jeg, men jeg snudde meg vekk så han ikke skulle se hvor beveget jeg ble da jeg hørte broren min nevne. — Bli her nede mens jeg snakker med dem.

— Kan jeg ikke få bli med på dekk da?

— For å si farvel til faren din? Å nei, det er vel best vi sparer dere for det begge to.

— Æsj, nei for å se at han blir hengt vel, for det har jeg aldri sett før!

— Ti stille, ditt vesle udyr, og bli her! ropte jeg til ham og skyndte meg opp.

— Nå, har guttungen reddet livet til far sin? ropte kaptein Toplift.

— Nei! svarte jeg høyt — og et øyeblikk etter dinglet skipperen på Transcendant under rånokken. Og hadde noen skurk fortjent sin skjebne, var det vel han. Da jeg snudde meg, stod den fæle guttungen der og stirret nysgjerrig, og ikke en tåre så jeg i øynene hans! Men da han skjønte jeg hadde sett ham, forsvant han under dekk igjen som et olja lyn.

Nå tok jeg ordet og sa at jeg hadde fått nyheter som gjorde at vi bare måtte la skonnertbriggen ligge der, og dra vår kos så fort vi vant. Men karene ville på død og liv plyndre Transcendant. De fikk båtene på sjøen og tok til å buksere oss bort til skuta.

— Du kan like godt snakke til veggen som til de karene når de har høve til plyndring, sa kaptein Toplift lavt til meg da jeg tok ham med ned i kahytta for å fortelle det jeg nettopp hadde hørt. Men ikke før fikk Peleg vite at de skulle plyndre skuta til faren, så smatt han opp på dekk. Han måtte bli med på det, sa han, for det var bare han som visste hvor gammel'n hadde pengene sine. Jeg sa noen kraftige ord om den unaturlige sønnen, og så fortalte jeg kaptein Toplift det Peleg nettopp hadde fortalt meg.

— Men det hadde ikke nyttet hvad du hadde sagt, karene har fått vite at det er penger ombord på Transcendant, og da er de ikke til å styre, sukket Toplift. — Hva har forresten du tenkt å gjøre?

— Hvis det er mulig har jeg tenkt å holde meg under dekk, sa jeg.

— Det kan dessverre ikke jeg, da hiver de meg overbord, svarte Toplift.

— La iallfall skurkene slåss så dårlig som mulig, rådet jeg ham, men han mente de ikke kunne greie seg svært lenge mot overmakta likevel. Før han gikk opp, rådet han meg til å gjømme meg ved kruttkammeret og passe på der som en smed, for mannskapet kom sikkert til å prøve å sprenge skuta i lufta før de lot seg ta til fange.

— Her har du pistolene mine, og gjennom døra der kommer du inn i gangen foran det, sluttet han.

— Ja, vær trygg, jeg skal nok passe på! Hvis skonnerten blir tatt og jeg er i live, skal du forresten ikke være urolig for skjebnen din, svarte jeg.

Han sprang på dekk, og jeg var endelig alene. For en rar stilling! Min egen bror var sjef på skipet som snart ville angripe det jeg var ombord på. At vi ville bli tatt, var jeg ikke i tvil om, men før den tida kunne jeg være drept av en kanonkule, eller de kunne greie å sprenge fartøyet i lufta tross forsøkene mine på å hindre det.

Jeg gikk først bort og fant fram noen stygge overtrekksklær i et skap, så gikk jeg også på dekk, for jeg hadde hørt gnissing og et brak, som tydet på at vi nå hadde forhalt på sida av Transcendant. Og ganske riktig, alle karene våre var over skuta og hogg ned for fote! Så gjaldt det å finne pengene til kapteinen, og unge Peleg viste dem det. Men da han var litt for ivrig til å kare til seg, fikk han et sabelhogg, som tok av ham det ene øret og såret ham hardt i skulderen. Men den høyre armen hans var brukbar, og før noen visste ordet av det, hadde gutten gitt ham som hogg en kniv i sida så fyren sank sammen dødelig såret over pengesekken han hadde fått tak i! Det var signalet til et vilt slagsmål om pengene. Ingen tenkte mer på Peleg, som kom seg ombord på sjørøverskuta igjen og krøp nedenunder forut.

Men det var ikke bare penger og slikt sjørøverne hadde forsynt seg med. De hadde funnet rommen ombord, og en time etter var tre fjerdeparten mer eller mindre fulle. De hadde også funnet et stort lager fine klær, og spankulerte rundt i broderte frakker og med vester med gullspisser over fillene sine, og skrek og lo. Men Toplift stod med kikkerten for øyet, og plutselig ropte han:

— Der har vi henne!

Da jeg lånte kikkerten, så jeg også orlogsskipet, et stort, kraftig fartøy på 18—20 kanoner. Det var stadig vindstille der vi lå, men ute hos orlogsmannen var det en liten bris, så vi hadde ingen sjanse til flukt. Om en time ble det mørkt, men ...

— Det er vel best jeg varskur karene, for oppdager de at jeg ikke har sagt fra, lager de plukkfisk av meg, sa kaptein Toplift.

KAMPEN

Kapteinen fikk nå forklart de mest edru hva det dreide seg om, og etter hvert var det klart for de fleste at det var alvor. Til slutt var alle mann ombord på sjørøverskuta igjen, og alt ble gjort klart til kamp. Men blant andre de som skulle hente opp krutt, var hjelpeløst fulle nesten alle som en. Da skonnerten var klar til kamp, hadde brisen rukket oss òg, men korvetten var bare to-tre kvartmil unna!

Heldigvis for sjørøverne var det blitt bekmørkt nå — under disse himmelstrøkene kommer jo natta som kastet ut av en sekk — og vi ble enige om å holde under land og prøve å segle forbi orlogsmannen. Men ble vi oppdaget måtte vi slåss, det visste vi.

Altså ble roret lagt om, men så traff det seg så uheldig at det ble brann ombord på Transcendant — antakelig hadde noen av de fulle sjørøverne vært uforsiktige med varmen — og snart stod hele fartøyet i lys lue. I skjæret fra brannen så vi korvetten bare et par kvartmil unna, og der ombord fikk de naturligvis øye på oss. Vi hadde ikke noe valg, vi måtte slåss! Ja, de skulle slåss til skonnerten sank under dem! svor karene på.

Et kvarter etter var korvetten på skuddhold, og vi åpnet ild mot riggen hennes. Men så lurte jeg meg ned i kahytta og ble rolig der nede. Noen minutter etter besvarte orlogsmannen ilden, og det ble stor oppstandelse ombord hos oss. Skriket fra de sårede og hylet og bråket fra fyllikene lød om hverandre. Men mannskapet skjøt så fort det kunne, og tok modig opp den ujamne kampen.

Om en stund kom noen farende ned i kahytta. Jeg hadde stilt meg inne i gangen til kruttkammeret, og da jeg hørte karene komme, tok jeg til å lange opp krutt gjennom luka. Det gjorde at de trodde jeg var en av mannskapet.

— Hvor er kapteinen, han skal føre oss! Toplift er en idiot! skrek de.

Men jeg svarte ikke, stod bare med ryggen mot dem og langet opp krutt. Da jeg hadde byttet på meg de gamle klærne, kjente de meg ikke igjen og løp opp igjen.

Nå ga korvetten oss den ene breisida etter den andre, og skuddene hadde en uhyggelig virkning. Kulene braket gjennom skuta i alle mulige retninger så det var like risikabelt under som på dekk. Det var tydelig at kampen ikke kunne fortsette så lenge, men sjørøverne sloss like modig, og bedre og bedre ettersom de ble mer edru. Men halvparten var alt drept, og mange av kanonene ble de hindret i å bruke på grunn av likene som lå i veien.

I det samme korvetten ga oss en øredøvende breiside, hørte jeg et rop:

— Slutt ildgiingen et øyeblikk og klar dekket!

Nå kastet de likene overbord og prøvde å rydde unna det verste av den nedskutte riggen, men så bemannet de kanonene igjen og fortsatte kampen med samme ukuelige mot, enda korvetten hadde fått inn tre nye breisider på dem. Jeg kunne ikke annet enn beundre skurkenes tapperhet, som ikke kunne vært større, men den største tapperheten nyttet ingenting. Det eneste de oppnådde var kanskje å få dø ved kanonene istedenfor i galgen.

Litt etter litt ble det stillere på dekk. De fleste av sjørøverne var døde eller såret, og kanon etter kanon var gjort ubrukelig av fiendens kuler. Skutesidene var skutt helt i filler så vannet fosset inn. Snart nådde det vel kruttkammeret også, tenkte jeg.

Jeg hørte hvordan de to fartøyene til slutt braste sammen, og et hyl fra entregastene på korvetten. Like etterpå kom noen karer farende nedover kahytt-trappa igjen, og en av dem løp inn i gangen til kruttkammeret. Det var den samme som jeg hadde slått over ende på halvdekket den gangen og siden fått lagt i jern.

— Kom her, karer, nå skal vi sende både korvetten og oss sjøl til helvete! Unna med deg! skrek han til meg.

— Unna sjøl! svarte jeg og fikk slått pistolen hans i været, så kulen traff takbjelkene istedenfor kruttet, som han siktet på.

— Pokker hente deg, hvem du enn er! skrek han og prøvde å få den andre pistolen opp fra beltet, men før han hadde greidd det, hadde jeg skutt ham ned, og kameratene hans rygget tilbake. I det samme kom gaster fra korvetten til, og sjørøverne sprang inn i kahytta og stengte døra etter seg.

— Sett vakt ved kruttkammeret her, folka på sjørøveren har alt prøvd å sprenge oss i lufta! skrek jeg til dem.

— Hvem er du? ropte en offiser.

— En fange, svarte jeg.

Jeg ble ført over på korvetten sammen med de andre overlevende fra sjørøverskuta. Vi var omkring tjue mann. Jeg ble forresten glad da jeg så at kaptein Toplift var kommet levende fra det, enda han var stygt såret av en treflis, som var skutt løs.

Vi hadde vel sittet tett sammenpakket under dekk i en times tid, tenker jeg, da vi skjønte av rop oppe på dekk at skonnerten hadde sunket. Straks etter surret orlogsmannen kanonene, og besetningen fikk en ekstra romrasjon. Og litt etter litt ble det stille for natta. Jeg spurte en av dem som passet på oss, hver som var sjef på korvetten.

— Hva raker det deg, din galgenfugl? spurte han.

— Et høflig spørsmål krever et høflig svar, svarte jeg; men da bante han og lovte på, at sa jeg mer, fikk jeg huggerthjaltet hans nedover halsen!

Jeg trengte forresten ikke spørre mer, for et øyeblikk etter hørte jeg en offiser si til en annen oppe på dekk:

— Det er kaptein Musgraves ordre!

Jeg var vel fornøyd med dette, og mente at alt vondt ville være over når det bare ble dag igjen. Rundt om meg lå alle i dyp søvn, og jeg undret meg over at folk som visste de skulle bli hengt om noen dager, kunne ta det slik med ro. Jeg sjøl, som hadde all grunn til å tro at mine lidelser var over, fikk ikke blund på øynene. Men det var godt å kunne ligge og tenkte på en fredelig framtid igjen.

Dagen etter ble vi tatt opp på dekk alle sammen for å forhøres av nestkommanderende. Flere andre offiserer var til stede, men Philip kunne jeg ikke oppdage.

— Hvem var skipper på sjørøveren? spurte nestkommanderende.

— Jeg, enda det var mye imot min vilje, svarte Toplift.

— Ja, naturligvis, det sier dere vel alle sammen. Er flere av offiserene i live?

— Nei, svarte Toplift.

Nå ble alle skrevet opp, og jeg maket det slik at jeg ble sist.

— Hva heter du? spurte han meg.

— Jeg tilhører ikke mannskapet på skonnerten, svarte jeg.

— Nei naturligvis, du kom vel ramlende ned fra skyene?

— Nei, det gjorde jeg ikke, jeg svømte ut til henne for å redde livet.

— Da kom du fra asken i ilden, mannen min, for nå blir du sikkert hengt!

— Det tror jeg ikke, svarte jeg.

— Ikke noen uforskammetheter, takk! Navnet ditt! ropte nestkommanderende sint.

— Alexander Musgrave, bror til skipssjefen, kaptein Philip Musgrave! Jeg ville være meget takknemlig om De kunne underrette ham om at jeg er her, svarte jeg.

En skulle tro at en bombe hadde ramlet ned midt blant dem, og kaptein Toplift og sjørøverne var like forbløffet. Nestkommanderende visste ikke riktig hva han skulle gjøre, men så sa kaptein Toplift:

— Jeg vet ikke om herren der er den han utgir seg for, men så mye vet jeg, og det kan folkene mine også bevitne, at han kom svømmende ut til oss slik som han sier, og at han aldri har tilhørt mannskapet. Karene tilbød ham å bli kaptein istedenfor meg, men han vegret seg bestemt.

— Ja, det er riktig nok, sa alle sjørøverne.

— I så fall skal jeg gjerne straks tale med sjefen, sa nestkommanderende — og nå skal jeg si tonen hans var en helt annen!

Jeg fikk låne en penn og skrev navnet mitt på en papirlapp som offiseren tok med seg inn i sjefskahytta. Et minutt etter var han tilbake, og ba meg følge seg dit inn — og så omfavnet Philip og jeg hverandre! Da vi endelig kunne snakke for bevegelse, sa Philip at han takket Gud for at jeg var i live. Alle hadde ansett meg som død, og så hadde jeg vært ombord på sjørøverskuta som han hadde pepret med kuler!

— Fikk dere brevene mine fra Rio? spurte jeg.

— Ja, og du kan vel tenkte deg hvor glade vi ble alle sammen, vi trodde jo at du var død for lenge siden. Men fortell du først ...

— La meg bare gjøre deg enda et spørsmål, Philip, ba jeg.

— Ja, jeg vet hva det er — jo, Amy er frisk, men svært nedfor over ikke å høre noe fra deg. Trevannion og andre har prøvd å snakke fornuft med henne og si at du ikke kunne være i live, for den vesle skuta du segla fra Rio med, hadde jo ingen hørt mer til. Men hun mener at du vil komme heim til henne en gang. Hun er vakker som en engel, Alexander, men kinnene hennes er bleke av engstelse for deg. Du er jo hele livet for henne. Men før vi snakker videre, tror jeg du får få låne noen klær av meg. Vi har visst omtrent samme figur nå, enda gudene skal vite at vi ikke hadde det da vi så hverandre sist!

Ja, jeg fikk klær, og jeg fikk mat, og til slutt mente Philip det var best jeg ble med ut på dekk og ble presentert for offiserene som hans bror. Nestkommanderende kom og ba om unnskyldning for det grove språket han hadde ført mot meg, men jeg svarte at han ikke hadde noe å be om unnskyldning for — jeg hadde sikkert i høy grad sett ut som en sjørøver.

Til slutt sa jeg til Philip at det var en mann blant sjørøverne jeg ville gå i forbønn for. Det var kapteinen deres, Toplift. Han var ikke noen sjørøver, men de hadde tvunget ham til å være skipper fordi han kunne navigere. Og så sa jeg at det samme var tilfellet med de to portugiserne, som hadde vært skipskameratene mine på småskuta jeg seglte med fra Rio.

— Ja, går du god for dem, greier det seg, svarte Philip og ga straks ordre til at de tre skulle skilles ut fra fangene og behandles godt. Siden fikk de skrive opp det jeg hadde å si til deres forsvar.

Ti minutter etter var vi i sjefskahytta igjen.

— Hva er det for noe rart du har lagt på bordet her? spurte Philip og tok opp lærpungen med diamanten.

— Det er en del av historien min, og kanskje en meget viktig del òg, svarte jeg. — Jeg vet ikke om jeg har råd til å gi deg den, men vi får se.

— Den ser ikke særlig verdifull ut, mente han.

— Men likevel gjør du meg kanskje den tjenesten å låse den inn på et sikkert sted? spurte jeg.

Han låste den ned i en av skrivebordskuffene sine, og så praktisk talt tvang han meg til å fortelle. Vi tok en pause ved middagen, men så fortsatte jeg. Da jeg var ferdig, var han ute av seg av undring og kom med mange spørsmål.

— Hvordan gikk det den uhengte gutten Peleg? Er han også mellom fangene? spurte han blant annet.

— Nei, jeg har ikke sett noe til ham, så han har vel gått til bunns med skonnerten, såret som han var.

— Det er jamen en forbløffende historie du har fortalt, sa Philip. — Tenk på alle de gangene du så vidt har greidd deg! Livet ditt må jo være fortrollet — eller kanskje du er blitt skånt for å bevise at Amy har hatt rett i den bergsikre troen sin på at du ville komme tilbake til henne. Men nå får du hvile tungen litt og høre på meg isteden.

Like etter at jeg hadde sagt farvel til deg som løytnant på Pilen, hadde vi en hard kamp med et svært spansk skip — tredve kanoner hadde hun. Vi hadde ikke noen sjanse i en artilleriduell, og derfor kjørte vi rett på og entret, men spanjolene likte ikke den slags nærkamp og ga seg temmelig fort.

Da vi kom inn med den prisen, ble kaptein Levee utnevnt til fregattsjef, og jeg kom ombord til ham som nestkommanderende, far! Siden hadde vi en trefning med et fartøy omtrent på vår egen størrelse, og da vant vi også. Kaptein Levee skrev et brev til admiralitetet og skamroste meg, og følgen var at jeg ble sjef på en liten brigg. Men la meg først bli ferdig med kaptein Levee. Han oppbrakte en spansk gallon, og det kupet gjorde ham til en rik mann. Da slo han seg like godt ned på landjorda, kjøpte seg en svær eiendom og giftet seg, og jeg tror han er svært lykkelig.

— Ja, og det fortjener han også, sa jeg glad.

— En tid etter ble jeg stasjonert her i Port Royal. Der fikk jeg beskjed om at skuta du nå var ombord på, lå til ankers i en vik i nærheten av Havanna, og jeg dro dit på rekognosering, fortsatte Philip. — Hun trodde jeg var en annen spanjol, og kapteinen på den spanske korvetten lot seg ro ombord til meg uten å skjønne mistaket før han og båtmannskapet hans var fanger hos oss! Og da det tok til å mørkne, segla jeg inn og la meg langsides med det andre fartøyet, og spanjolene ble fullstendig overrasket, for de trodde jo at sjefen deres bare var til middag ombord hos meg. Vi tok skuta nesten uten sverdslag! Da jeg kom tilbake med henne, utnevnte admiralen meg til sjef på det erobrede fartøyet, og det har jeg vært i ni måneder nå. Jeg skulle forresten ha segla til England for å reparere, men så kom affæren med denne skitne skipperen på Transcendant.

Nå, den historien kjenner du jo, og du er vel forresten mer interresert i hvordan det gikk med affæren på Gullkysten og seinere. Jo, Amy kom til slutt heim i god behold. Kaptein Irving hadde ligget der du skulle møte ham, men tida gikk, og du kom ikke, og til slutt måtte han lense unna for et overhendig vær. Whyna ble godt tatt imot av herr Trevannion og Amy, men hun lengtet så sårt etter deg, og da hun fikk vite at du var død, ble hun sjuk av sorg, Klimaet var heller ikke godt for henne, vet du, og utpå vinteren døde hun.

— Stakkars Whyna, sa jeg.

— Ja. Men kanskje det var best som det gikk, Alexander. Hun ville sikkert blitt dypt ulykkelig om du hadde kommet heim og giftet deg med Amy. Amy og faren var som sagt meget triste, og herr Trevannion hadde avviklet alle forretningene sine og ville slå seg ned på landet. Men så kom brevene dine fra Rio med den store anvisningen på det portugisiske rentekammeret. Da var det som om Amy blomstret opp igjen, og faren beklaget meget at han hadde trukket seg tilbake fra forretningene, for han hadde tenkt å overlate alt til deg. Pengene du sendte fra Rio, betraktet han også heilt som din eiendom, og han hadde satt til side alt det som falt på din part i firmaet. Han visste jo ikke at du hadde gått rundt midt for nesa både på indianere og sjørøvere med en diamant så svær at den nesten ikke kan verdsettes!

Men så måtte jeg segle hit ut til Vest-India uten å få høre mer fra deg, og du kan vel forestille deg hvor urolig jeg ble da jeg fikk brev om at de var redd noe hadde tilstøtt deg igjen. Det var framleis bare Amy, som hadde noe håp om å få se deg igjen. Jeg skal gjerne medgi at jeg også trodde som herr Trevannion — at du var død. Å, du vet ikke hvor jublende glad jeg ble da du plutselig ikke bare var i live, men tilmed ombord på min egen skute!

Siden var jeg en tur nede hos Toplift. Han lå i køya si og hadde høy feber og store smerter, men skipslegen mente at han ville komme seg igjen.

— Jeg tror ikke du trenger være urolig, Toplift, sa jeg. — Bror min har lovt å snakke med admiralen, og han mener at når han har forklart sammenhengen, kommer de til å takke deg.

— Takke! Jeg skal være glad om jeg slipper så lett som bare å bli hengt! svarte Toplift.

— Det behøver du ikke være redd for, bare hold humøret oppe og bli frisk igjen så snart du kan, oppmuntret jeg ham.

— Ja, om det går så vel, er det deg jeg har å takke for livet mitt, for hadde ikke du kommet ombord og sagt deg god for meg, ville ingen trodd annet enn at jeg var sjørøver, og jeg ville blitt hengt som en sjørøver også! sa han.

———

Ja, stort mer er det ikke å fortelle. Jeg ble med Philips korvett heim. Fem-seks uker etter ankret vi i Spithead, og da varte det ikke lenge før jeg kunne klemme min elskede Amy inn til meg igjen eter mange, lange år! Vi giftet oss i stillhet så snart som mulig. Jeg ble forresten titulert sir Alexander nå, jeg var blitt baron! Far var død, og stemoren vår, som hadde drevet både Philip og meg ut av heimen vår, ga vi et lite hus og en passe sum om året. Sjøl flyttet jeg inn på ættegodset vårt, Fairstone Hall i Cumberland, som slektas overhode.

Diamanten? Ja, det viste seg at jeg trygt kunne gi Philip steinen, selv om jeg fikk hele 38 000 pund for den. For jeg var rik nok — og strålende lykkelig.

Table of Contents

NOEN LYSEGULE KRØLLER REDDER LIVET MITT

NEGERDRONNINGEN WHYNA

I KAMP FOR LIVET

JEG MØTER EN BESLEKTET SJEL

DE FIRE JAKOBITTENE2

JEG TAR IMOT EN FARLIG UTFORDRING

JEG HENGER EN FRANSKMANN

DØDSDOMMEN

SPØKELSET

AVSKJED PÅ GRÅTT PAPIR

EN KAPERKAPTEIN BLIR SJØOFFISER

KJÆRLIGHET OG SKILSMISSE

EVENTYR PÅ GULLKYSTEN

MYTTERI

SLAVE I DIAMANTGRUVENE

FORLIS

FANGET AV INDIANERE

OMBORD PÅ EN SJØRØVERSKUTE

KAMPEN