Fanger, kone og jente fra vestkysten.

ESKIMOLIV

AF

Fridtjof Nansen

MED ILLUSTRATIONER

AF

OTTO SINDING

KRISTIANIA
H. ASCHEHOUG & Co.s FORLAG

HOVEDKOMMISSIONÆR FOR DANMARK: H. HAGERUP

1891

Om denne boken

Teksten og illustrasjonene i denne e-boken er hentet fra utgaven utgitt i 1891, skannet og OCR-behandlet av Nasjonalbiblioteket, http://www.nb.no/, og gruppekorrekturlest på no.wikisource.org, med unntak av kap. 13, som er korrekturlest av L. Næsheim. Forside-illustrasjonen er basert på paperback-utgaven, 1.utg.

Utforming som ebok av Lars Næsheim

Layout er litt forskjellig i mobi- og epub-utgaven.

Denne versjonen lagt ut 1. november 2011.

Forord.

En vinter var vi afsondrede fra verden og indestængte sammen med grønlænderne. Jeg bodde i deres hytter, deltog i deres fangst og forsøgte, saa godt jeg kunde, at leve deres liv og lære deres sprog. Men desværre, en vinter var altfor kort til at faa et grundigt kjendskab til et saa eiendommeligt folk, dets tankeliv og kultur, dertil trænges aars ihærdigt arbeide. Alligevel har jeg i denne bog forsøgt at nedlægge de indtryk, som eskimoen og hans samfund gjorde paa mig, og har søgt saa meget muligt at støtte dem ved citater fra ældre forfattere. Der kan vel og være ting, som falder den nykomne sterkere i øinene end den mangeaarige iagttager, som lever midt i det.

Hvad enten man i mange punkter deler mit syn eller ikke, om jeg end ikke finder alt bestaaende saare godt, og selv om jeg skulde vise den svaghed at føle sorg over et synkende folk, som kanske ikke staar til at redde, da det allerede er stukket af vor civilisations giftige braad, saa trøster jeg mig med, at det ikke kan forværre dette folks kaar, og haaber, man vil opfatte mine bemerkninger i samme aand, som de er skrevne. Amicus Plato, amicus Socrates, magis amica veritas — sandheden fremfor alt. Og skulde jeg i enkelte punkter forekomme urimelig, da er min undskyldning, at neppe nogen kan færdes en stund med dette folk uden at fatte kjærlighed for det, dertil er mindre end en vinter nok.

I de lange, mørke kvelder, naar jeg sad i de lave jordhytter og stirrede ind i tranlampens flamme, hadde tankerne god tid. Det forekom mig da ofte, at jeg kunde se disse seige naturmennesker skridt for skridt komme dragende vesterfra paa sine hundeslæder og i sine merkværdige skindbaade langs de øde iskyster, jeg saa, hvorledes de kjæmpede sig frem og lidt efter lidt udviklede sine sindrige redskaber og sin overlegne fangedygtighed. Aarhundreder, ja tusener gik hen, slegt efter slegt bukkede under i kampen, mens andre og sterkere overlevede dem, og jeg blev fyldt af beundring for et folk, som hadde overvundet en saa haard natur.

Men i sørgelig modsætning til dette lysende billede af fortiden, reiste sig nutid og fremtid — en trist, haabløs taage.

Paa Grønland mødte eskimoerne europæerne. Første gang var det vore gamle forfædre, dem overvandt de efterhaanden; men vi kom igjen og denne gang med kristendommen og vore kulturprodukter, da bukkede de under og synker stadig. Verden trækker medlidende paa skuldrene. Herregud!

«Hvad var det saa mer? Det var ingen til men,
at en tigger var død.»

Men ogsaa dette folk har følelser som andre, ogsaa det fryder sig ved livet og naturen og bløder under vore jernhæle. Hvis nogen tviler derpaa, da se deres medfølelse med hverandre, deres kjærlighed til sine børn, eller læs deres sagn, som bare følgende fortælling:

«En storfanger paa øen Aluk paa østkysten hadde slig kjærlighed til sit hjem, at han ikke engang forlod det om sommeren. Især glædede han sig ved at se solen staa op over havet. Engang fik dog hans unge søn ham overtalt til at følge de andre paa en reise mod vest. Men aldrig saa snart kom de saa langt, at solen ikke længere stod op over havet, men over landet, før fa'ren ikke vilde reise længer og befalede, at de skulde vende den næste dag. Da de endelig naadde Aluk igjen og hadde slaat telt, gik den gamle tidlig om morgenen udenfor. De hørte først hans stemme, men saa blev det ganske stille, og da de kom ud, laa han der og var død, i det samme solen viste sig over havet. Glæden hadde dræbt ham.» Et folk, som fortæller slig, mangler ikke følelser.

Men hvergang jeg saa en lide eller bukke under for al den elendighed, vi har paaført dem, da blev den levning af retfærdighedsfølelse, som endnu findes i de fleste af os, oprørt til harme, og jeg blev fyldt af et brændende ønske om at kunne brøle sandheden ud over verden; fik de bare vide det, da maatte jo menneskene vaagne af sin ligegyldighed og straks gjøre godt igjen, hvad de har forbrudt.

Stakkars unge mand! du har intet at sige, som ikke er sagt bedre før; grønlændernes saavel som andre «indfødtes» ulykkelige skjæbne er fremholdt fra mange hold, men det har intet forandret.

Men lige godt, jeg maatte fri min samvittighed, det var mig som en hellig pligt at yde ogsaa mit fattige indlæg. Desværre min pen er for svag; det, som jeg føler dybest, har jeg ikke faat frem — aldrig har jeg mer savnet en digters gave. Jeg ved det nok, dette vil ogsaa bli et raab udover en flad slette, ikke engang fjelde til at gi gjenlyd. Mit eneste haab er da hist og her at vække en følelse for eskimoerne og sorg over deres skjæbne.

Godthaab, Lysaker, november 1891.

Fridtjof Nansen.

KAPITEL I.

Grønland og eskimoen.

Grønland er paa en eiendommelig vis knyttet til vort land og vort folk. Af europæerne var vore forfedre de første, som fandt det; paa sine aabne skuder gik de gamle vikinger sin vovsomme vei gjennem uveir og drivende is til dette fjerne sneland, slog sig ned der gjennem mange aarhundreder, og det blev en del af den norske krone.

Efterat kjendskaben til det var glemt, var det atter en landsmand, som for et norsk selskab grundede den nye europæiske bebyggelse af det.

Det er fattigt, dette eskimoens land, som vi har røvet fra ham, det er fattigt baade paa skog og guid, — nøgent, ensomt, lig intet andet, bebod af mennesker. Men i al sin nøgne fattigdom, hvor er det dog vakkert! Ja, er Norge herligt, da er i sandhed det det ikke mindre. Har man set det, hvor blir da erindringen kjær! Jeg ved ikke, om det gaar andre slig, men for mig er det forenet med det barnlige eventyrlands hele drømmende skjønhed, det er, som jeg der fandt vor natur igjen i endnu høiere, renere former.

Den er sterk og vild, denne natur, som en oltidssaga, skaaret i is og sten — men stundom stemninger saa bløde og fine som et digt. Det er som det kolde staal, isprængt solskyens legende farver.

Ser jeg bræer og jøkler, gaar tankerne derop, hvor bræerne er større end nogensteds, hvor jøklerne falder i et hav, opfyjdt af flydende isfjelde og drivende is. Hører jeg høilydt lovsang over samfundets fremskridt, store mænd og store handlinger, da søger tanken den uendelige snemark, som rolig og hvid hvælver sig i et eneste drag fra hav til hav, høit over engang frugtbare dale og fjelde. Engang vil, kan hænde, en lignende snemark dække os alle.

Alt er enkelt og stort deroppe — hvid sne, blaa is, nøgne, sorte berg og tinder og mørk, stormende sjø — men ser jeg solen synke glødende i havet, gaar tankerne derop, mens holmer og skjær svømmer paa den rødmende vandflade udover mod et blankt, vuggende hav, og hvor tinder staar i række og rad indenfor lysende mod kvelden. — Og stundom, naar jeg ser sæterlivet paa vore høifjelde, ser sæterjenter og græssende kjør, tænker jeg paa teltlivet og renflokkene i de grønlandske fjorde og fjeldtrakter, paa kaglende ryper, vidjekjærrene og moseflyerne, vandene og dalene derinde mellem fjeldene, hvor eskimoen lever sit korte sommerliv.

Men lig intet andet er den grønlandske vinternat med de flammende nordlys, det er selve naturens hemmelighedsfulde aandeleg.

Det er en sælsom magt, dette land har over sindet, men det folk, som bor der, er ikke mindre eiendommeligt end landet selv.

Eskimoen tilhører fremfor nogen anden havet og kystlandet. Ved havet bor han, der søger han sin næring, det gir ham alt til hans livs behov, over det foregaar hans reiser og flytninger enten i hans skindbaade om sommeren eller i hans hundeslæder, hvor det er islagt om vinteren. Havet spiller saaledes sterkere end noget andet ind i eskimoens liv — intet under derfor, at hele hans sjæl bærer gjenskin deraf. Med det veksler hans sind — i stormen alvor — i solskin og stille den ubundne glæde. Han er et havbarn, letsindig glad som den kaade bølge — men stundom mørk som det fraadende uveir. Alt svinder lige hurtig i hans barnesind, det er som, naar stormen stilner over sjøen, da lægger bølgerne sig, og erindringen er borte.

Livets goder er saa ulige fordelt her i verden; somme har det saa let, kan plante et brødfrugttræ i sin ungdom og være forsørgede for resten af livet, mens det for andre er, som alt var negtet dem uden kraften til at kjæmpe, skridt for skridt maa de møisommelig aftvinge den fiendtlige natur hver bid til livets ophold. De er skudte ud paa udposterne, disse folk, de danner fløiene af menneskehedens store fylking i dens stadige kamp for at underlægge sig naturen.

Et sligt folk er det eskimoiske, og det et af de merkeligste, som lever. Det er et talende bevis paa menneskets sjeldne evne til at lempe sig efter forholdene og sprede sig over jorden.

Eskimoen danner den yderste udpost mod isegnenes uendelige stilhed, og saa langt som vi har trængt frem mod nord, saa langt omtrent har vi ogsaa fundet spor efter dette haardføre folkefærd.

De strøg, som af alle andre forsmaaedes, tog han i besiddelse, gjennem stadig kamp og langsom udvikling lærte han, hvad ingen har lært bedre. Der, hvor for andre betingelserne for at kunne leve ophørte, der begyndte for ham livet — disse egne har han faat kjær, de danner for ham verden, hvori han selv er mennesket1) — udenfor dem maa han bukke under.

Dette folk er det, disse blade skal vies.

Ligesaa skarpt som eskimoen ved sit udseende, sin legemsbygning, sine sindrige redskaber og sin hele levevis adskiller sig fra alle andre folkeslag, ligesaa ens er de forskjellige eskimostammer indbyrdes.

En ublandet eskimo fra Beringsstrædet er saa lig en grønlænder, at man intet øieblik kan være i tvil om, at de tilhører det samme folk. Deres sprog er ogsaa saa ens, at en Alaska-eskimo og en grønlænder sikkert uden store vanskeligheder vilde kunne tale med hinanden. Kaptein Adrian Jacobsen, som har reist baade i Grønland og i Alaska, fortalte mig, at han paa det sidste sted kunde klare sig med det lille eskimoiske, han havde lært i Grønland. Dette er folk, som er adskilte ved mer end 600 geografiske mil, eller som fra Kristiania til Kinas grænser eller til midt nede i Arabien. En slig enhed i sprog hos saa vidt adskilte stammer tør være enestaaende i menneskeslegtens historie.

Den lighed, som forbinder alle eskimostammer indbyrdes, ligesom deres afsondrede stilling ligeoverfor andre folk og deres fuldendte redskaber kunde synes at tyde paa, at det er en meget gammel rase, hvor alt er stivnet i bestemte former, og som nu kun langsomt forandres. Andre forhold synes dog for en del at stride mod en saadan antagelse og gjør det mere rimeligt, at det oprindelig har været en liden stamme, som først i en forholdsvis sen tid har udviklet sig til sin nuværende levevis og spredt sig over de lande, de nu bebor.

At de i forholdsvis kort tid har kunnet sprede sig over disse uden dog at ha optraadt i store skarer som ved større folkevandringer, er let forklarligt, naar man betænker, at deres nuværende ugjestmilde hjem neppe har været bebod, ialfald ikke til stadighed, førend de tog dem i besiddelse, og hvor saaledes intet andet end naturen selv har stillet sig hindrende iveien for deres udbredelse.

Det strøg, eskimoen nu bebor, strækker sig fra Beringsstrædets vestkyst over Alaska, Nordamerikas nordkyst, de nordamerikanske arktiske øgrupper, Grønlands vestkyst og lige til dettes østkyst.

Ved sin i alle henseender afsondrede stilling har eskimoen voldt antropologerne meget hodebrud, og de mest modstridende meninger har gjort sig gjældende angaaende hans herkomst.

Dr. H. Rink, som har gjort studiet af Grønland og dets folk til sin livsopgave, og som uden sammenligning er den største autoritet paa det felt, mener, at de eskimoiske redskaber og vaaben, ialfald for en væsentlig del, stammer fra Amerika, og han anser det for sandsynligt, at eskimoerne engang var en stamme, som bodde i det indre Alaska, hvor der endnu bor et ikke ringe antal indlandseskimoer, og at de herfra har udvandret til Ishavets kyster. Han har endvidere fremholdt, at deres sprog nærmest er beslegtet med de amerikanske ursprog, samt at deres sagn ligesom deres skikke minder om indianerne.

Noget, hvori dog eskimoerne bl. a. adskiller sig fra disse, er brugen af hundeslæder. Naar undtages inkaperuanerne, som anvendte lamaet til lastdyr, kjendte den amerikanske urbefolkning aldeles ikke anvendelsen af dyr hverken til at trække eller bære. Heri nærmer eskimoen sig altsaa mer til de asiatiske polarfolk.

Men det vilde føre os for vidt at fordybe os i dette vanskelige videnskabelige spørgsmaal, som endnu er langt fra at være drøftet tilbunds. Kun saa meget kan vi med nogenlunde sikkerhed sige, at eskimoeme kom sidst fra kysterne omkring Beringsstrædet eller Beringshavet — muligens fra den amerikanske side — og har derfra skridt for skridt udbredt sig østover det arktiske Amerika til Grønland.

Paa hvad tid de naadde dette land og for alvor bosatte sig der, er efter min mening umuligt at afgjøre. At det sandsynligvis var sent, synes at fremgaa af, hvad allerede er sagt; men at det fra de islandske sagaer skulde kunne sluttes, at de først er indvandrede til Grønlands vestkyst i det 14de aarhundrede, som fra flere hold er blit fremholdt, synes mig ikke at være bevist. Vistnok synes det, som de norske kolonier Vesterbygden og Østerbygden først paa denne tid har været udsatte for alvorligere angreb af skrællingerne eller eskimoerne, kommende i flokke nordenfra, men dette forhindrer ikke, at disse har været bosatte paa Grønlands vestkyst længe før den tid og lange tider, før nordmænd kom til landet. De synes ikke at ha bod paa den sydlige del af kysten (ved Øster- og Vesterbygden), de første 400 aar nordmændene bodde der, da dette ikke omtales i sagaerne; men det nævnes udtrykkelig, at de første nordmænd (Erik røde og andre), som kom til landet, baade i Øster- og Vesterbygden fandt menneskelige bosteder, baadstykker og stenredskaber, som efter deres mening maatte ha tilhørt et ynkeligt folk, som de derfor kaldte skrællinger. Man maa deraf slutte, at skrællinger tidligere hadde faret der, og siden man fandt saadanne levninger i begge «bygder», tyder det jo paa, at det heller ikke har været paa saa ganske flygtige besøg. At eskimoeme skulde ha rømt over hals og hode, da de norske vikingeskuder kom seilende, er ingen umulighed; samme erfaringer hadde jo ogsaa vi paa østkysten; men at dette skulde kunne ske saa hurtig, at nordmændene ikke fik se dem, synes lidet rimeligt. Men sandsynligt er det, at eskimoerne dengang har hat sine faste bosteder længere nord paa kysten, nordenfor 68° n. br., hvor sæl- og hvaljagten er rig, og hvortil de paa sin vandring nordenfra (sml. senere) først er komne.2) Fra disse sine faste bopæler har de paa eskimoisk vis hyppig gjort kortere eller længere besøg til den sydligere del af vestkysten og har der efterladt de først fundne spor. Da nordmændene under opholdet i landet streifede nordover, traf de tilslut sammen med eskimoerne. Efter prof. G. Storms3) mening maa dette først ha skeet i det 12te aarhundrede4). «Historia norvegiæ» beretter om, at de grønlandske veidemænd i de ubebyggede egne i det nordlige Grønland traf smaa mennesker, som de kaldte skrælinger, og som brugte stenknive og pilespidse af hvalben. Efterhvert som de nordligere bosteder er blevne overbefolkede, er imidlertid eskimoerne for alvor rykkede sydover, og da nordmændene ofte, hvor de traf sammen med dem, for ilde frem, har de muligens tilslut i det 14de aarhundrede gjort gjengjæld ved først (efter 1341) at angribe og ødelægge (?) Vesterbygden, og senere (1379) gjorde de et herjetog til Østerbygden, og det følgende aarhundrede synes ogsaa denne helt at være blit ødelagt.5) Ved denne tid skulde altsaa eskimoerne først ha faat fast fod i den sydligste del af landet.

At der har været kampe mellem de gamle nordmænd og eskimoerne, fremgaar ogsaa af disses egne sagn. Men af de samme sagn ser vi tillige, at der undertiden har været et venligt samkvem mellem dem, ja nordmændene omtales et par steder med anerkjendelse, og at eskimoerne skulde ha ført en formelig udryddelseskrig, synes at stemme lidet med deres nuværende karakter. En saadan synes derfor neppe alene at kunne ha været aarsag i koloniernes forfald. Foruden nedgang i det hele paa grund af den afsondrede stilling kan det muligens ogsaa for en del skyldes en opblanding af kolonisterne med eskimoer, idet den tids europæer neppe har været mer uimodtagelig for eskimoskjønhedernes ynde end nutidens.

Om den vei, ad hvilken grønlænderne har udvandret til Grønlands vestkyst, har der været nogen meningsforskjel, idet dr. Rink har holdt paa, at eskimoerne efter at ha gaat over Smiths sund ikke drog sydover langs vestkysten, hvilket maatte synes det naturlige, men drog nordover rundt landets nordspidse og kom ned langs østkysten. Herfra skulde de saa senere være komne søndenom landets sydspidse til vestkysten. Denne antagelse støttes væsentlig derpaa, at Thorgils Orrabeinsfostre traf eskimoer paa østkysten, samt at dette var første gang nordmændene traf sammen

«— — — Den uendelige snemark, som rolig og hvis hvælver sig fra hav til hav — — —.»

med dem. Upaalideligheden af denne beretning er allerede i anmerkning 4 forrige side gjort opmerksom paa, og en saadan antagelse af eskimoernes indvandring staar, som det vil ses, direkte i strid med sagaernes beretninger, idet det af dem fremgaar (sml. ovenfor), at eskimoerne kom nordenfra og ikke søndenfra (Vesterbygden blev ødelagt før Østerbygden). Forøvrigt synes det, som det samme ogsaa kan sluttes fra et eskimoisk sagn, hvor det første sammentræf med de gamle nordmænd beskrives. I fordums dage, heder det, dengang kysten endnu var lidet bebod, kom en baad med reisende til Godthaabsfjorden og saa der et stort hus, hvis beboere de ikke kjendte, fordi disse ikke var kaladlit (ɔ: eskimoer); pludselig havde de truffet paa de gamle nordmænd. Disse saa ogsaa første gang kaladlit og behandlede dem meget venlig. Dette hændte altsaa i de gamles Vesterbygd eller deres nordligste koloni paa kysten. Der er ogsaa en anden om stændighed, som efter min mening gjør en saadan vandring usandsynlig, og det er, at skulde de ha trængt frem nordenom landets nordspidse, da maa de i den tid, de var der nord, ha levet, som de saakaldte arktiske høilændere (ɔ: eskimoerne ved Kap York og nordover) nu gjør, det vil sige, de har ernæret sig væsentlig ved jagt paa isen, er komne frem med hundeslæder og har hverken hat kajakker eller konebaade, idet det stadig islagte hav gjør kajakfangst og brug af baad til nær sagt en umulighed. At de saa, naar de kom til sydligere og mere isfrit vande paa østkysten igjen, har bygget konebaade og kajakker, er i og for sig neppe umuligt, da de vel maa ha bevaret traditionen derom, men, at de efter at være komne ud af vane med kajakfangsten skulde kunne udvikle den og de dertil nødvendige redskaber endog til høiere fuldkommenhed end paa noget andet sted, det synes dog usandsynligt, for ikke at sige umuligt.

Den efter min mening naturligste forklaringer, at eskimoerne, da de kom over Smiths sund, denne vei maa de naturligvis være komne, søgte sydefter langs kysten og har saa senere fra vestkysten søgt søndenom landet til østkysten. Om dette sidste er skeet, allerede før nordmændene kom til landet, ved vi intet om. Paa deres vei sydover fra Smiths sund har der vistnok mødt dem en stor hindring ved Melville-bræen (paa henimod 76° n. br.), som gaar lige ud i havet, og hvor kysten paa en lang strækning er ubeskyttet af øer; men paa den ene side har de kunnet trænge frem i sine skindbaade paa indsiden af drivisen, og paa den anden side er denne vanskelighed ialfald ikke større end den, som har været forbundet med en vandring nordenom landet. Mod denne antagelse kunde vistnok indvendes, at østgrønlænderne har hundeslæder, hvilket paa grund af manglende is ikke benyttes paa den sydlige vestkyst. Betænker man imidlertid, hvor forholdsvis hurtig eskimoerne reiser i sine konebaade, og hvorledes de i tidligere tider flakkede op og ned langs landet, samt at hunde har til alle tider været holdt langs hele vestkysten, da maa denne indvending falde.

Eskimoernes nuværende udbredelse paa Grønlands vestkyst strækker sig lige fra Smiths sund og til Kap Farvel. Deres antal i den danske del af vestkysten er meget nær 10&nsbp;000. Paa østkysten bor der, efter hvad vi ved fra den danske konebaadsekspedition under kapt. Holms ledelse 1884—1885, eskimoer lige til Angmagsalikegnen (paa 66° n. br.). Deres antal var høsten 1884 tilsammen 548. Nordenfor bodde der, efter hvad eskimoerne fortalte kapt. Holm, ingen til stadighed, saavidt de vidste. Imidlertid foretoges hyppig reiser nordover, muligens til den 68de eller 69de breddegrad, og et par aar forud havde to konebaade reist den vei, uden at man senere hadde hørt noget fra dem. Hvorvidt der nordenfor den 70de breddegrad ikke lever eskimoer paa østkysten, er uafgjort. Clavering fandt som bekjendt et par familier paa omkring 74° n. br. i 1823; men efter den tid har man ikke set nogen, og den tyske ekspedition, som reiste langs denne kyst og overvintrede der 1869—70, fandt kun huse og andre levninger, men ingen folk, og antog derfor, at de maatte være uddøde. Dette forekommer mig dog lidet sandsynligt; thi eskimoerne er en meget seiglivet rase, og at man ikke fandt dem, kan tillægges andre grunde. De kan netop da være trukne længere nord eller syd, eller de kan bo meget spredt, og man har ikke netop stødt paa dem; det maa nemlig erindres, hvilke uhyre strækninger af i sterk grad sønderskaaret land det her er tale om. Efter min mening kan der saaledes leve eskimoer paa denne kyst fremdeles, og det var da at haabe, at den danske ekspedition, der som bekjendt for tiden er deroppe, kunde træffe sammen med dem. Med sin afsondrede stilling, som har umuliggjort enhver forbindelse, direkte eller inddirekte, med den civiliserede verden, maa disse høre til de i etnologisk henseende interessanteste folk, som lever.

1. ↑ Eskimofolkene kalder sig selv inuit, det vil sige menneskene, alle andre tilhører efter deres mening en anden dyreart.

2. ↑ Der nord har de kunnet fange meget sæl og hval paa isen hele vinteren, og dette er en fangstmaade, som de maa ha lært sig længere nord, og som der har været den vigtigste for dem.

3. ↑ Gustav Storm. Studier over vinlandsreiserne o. s. v. Aarbøger for nord. Oldkynd. og Hist. 1887, Kjøbenhavn 1888, særtryk side 56.

4. ↑ Om sammentræf med de gamle nordmænd har ogsaa eskimoerne selv flere sagn. Se Rink: Eskimoiske eventyr og sagn, 1866, side 198—209.

5. ↑ Man har gjerne fra flóamannasagaen villet slutte, at Thorgils Orrabeinsfostre allerede omkring aar 1000 skulde ha truffet eskimoer paa Grønlands sydlige østkyst, idet man mente, at de der omtalte «troldkoner» maatte være saadanne. Allerede prof. Storm har gjort opmerksom paa (Studier over vinlandsreiserne, særtryk side 56), at denne sagas eventyrlige karakter ikke tillader os at dra nogen slutning i denne retning. Det maa ogsaa erindres, at haandskriften af den først er fra ca. 1400, altsaa længe efter den tid, at nordmændene hadde truffet sammen med eskimoerne paa vestkysten. Selv om det med troldkoner virkelig er tænkt paa eskimoer, hvilket er høist tvilsomt, saa kan det være en senere tildigtning.

KAPITEL II.

Udseende og klædedragt.

Naar jeg nu saa fjernt fra disse mennesker og den natur, hvor vi levede sammen, skal skrive om dem, hvor staar ikke da det første møde med dem paa Grønlands østkyst levende for mig! To brune, leende ansigter, omgivet af langt, ravnsort haar, midt i isen straalende af lys tilfredshed med sig selv og verden og opfyldt af den godmodigste venlighed, blandet med uforstilt forbauselse overfor de underlige fremmede.

Den oprindelige eskimo vilde for de fleste af os europæere ved første øiekast synes alt andet end vakker.

Han har et rundt, bredt ansigt med store, grove træk — smaa, mørke, undertiden lidt skraatliggende øine — flad næse, smal mellem øinene og bred nedentil — runde, af fedme struttende kinder — en bred kjæft — svære, brede kjaker, som sammen med de runde kinder bringer underansigtet til at spille en fremtrædende rolle i fysiognomiet. Trækkes munden op til et fedtglinsende smil, viser sig to rader sterke, hvide tænder. Det hele gjør indtryk af et ypperligt tyggeapparat og leder tanken velbehagelig hen paa meget og god mad. Men gjennem disse træk gaar der samtidig, særlig hos kvinden, et drag af en vis indsmigrende, kjælen blødhed.

Efter vore tilvante begreber vil vi jo ikke kalde dette skjønhed; men hvor er vi ikke fordomsfulde i denne henseende! Det tar lang — meget lang tid at leve os bort fra vore traditioner. Vi tænker paa vore langansigtede og langnæsede hjemlige skjønheder, og vort sind fyldes med vemod ved erindringen om de mange, vi sværmede for, disse interressante blegheder — men gud, hvor farveløse! — Det er dog merkeligt, hvor ens smag kan bli brutal, jeg fandt virkelig disse brune, af sundhed og fedt glinsende naturansigter skjønne, de bragte mig i tanker paa blaat hav, tindrende solskin, hvide bræer, og saa midt i alt bankende menneskehjerter, gjorte af virkeligt sanseligt kjød og sydende varmt blod.

Det var dog særlig, mens de var unge, de gjorde sligt indtryk, og de blir tidlig gamle — sørgelig tidlig. — Disse skrumpede, surøiede og skaldede gamle kjærringer, de var ikke vakre, mindede om frosne æbler, og dog, der var en vis stil over dem ogsaa, slid læstes i disse ansigter, men ogsaa mad — meget mad, blandet med en godmodig, haabløs resignation. Intet af denne glasagtige haardhed eller fortørkede anstændighed, som livets skole saa ofte præger i gamle ansigter andre steder i verden.

Den blandingsrase, som er opstaat paa vestkysten ved krydsning mellem europæere og eskimoer, er efter europæisk smag gjerne vakrere end disse, de har som regel et vist sydlandsk udseende, med sit mørke haar, mørke øienbryn og øine og sin brune hudfarve. Undertiden kan de fremvise endog paafaldende jødiske typer. Der forekommer ikke saa sjelden rene skjønheder mellem dem, saavel af det sterke, som af det svage kjøn. Hyppig laa der dog noget vegt over disse blandingsmennesker, der var utvilsomt noget mer egte og sundt hos de oprindelige eskimoer.

Det er en almindelig vildfarelse blandt folk i Europa at tro, at eskimoerne er smaa folk. Om de end er mindre end de skandinaviske raser, saa maa de dog henregnes til de middels store folkeslag, og jeg fandt endog blandt de mest ublandede af dem mænd paa henimod tre alen. Deres krop gjør gjennemgaaende et ganske kraftigt indtryk, særlig overkroppen. Mændene har brede skuldre, sterke, muskuløse arme og et godt bryst, derimod er hofterne forholdsvis smale og benene mindre kraftige. I en ældre alder har de derfor en usikker gang og lidt krumme knær. Denne underkroppens svagere udvikling maa for en væsentlig del skrive sig fra det daglige liv i den trange kajak.

Det mest iøinefaldende træk ved kvindernes krop forekom mig at være de forholdsvis smaa hofter, som er betydelig mindre end paaklædte europæerinders, og som vi saa gjerne anser for uforenelige med en kvindelig skjønhedstype. Dette, har man fortalt mig, kommer deraf, at eskimokvinderne har det saakaldte runde bækken, mens europæerinderne har det flade og brede. Forøvrigt maa som merkeligt ved deres figur fremhæves de usedvanlig smaa og velskabte hænder og fødder. Deres krop gjør gjennemgaaende et net, tiltalende indtryk.

Hudfarven er hos de oprindelige grønlændere brunagtig eller graalig gul, og selv hos blandingerne kan en vis grad af brungul farve være temmelig iøinefaldende. Denne hudens naturlige mørkhed blir imidlertid, ialfald for mændenes og de ældre kvinders vedkommende, som oftest end yderligere fordunklet paa grund af manglende renslighed. Til veiledning i saa henseende kan jeg meddele, at vor landsmand, den velærværdige Hans Egede, skildrer deres vaskemetode, særlig mændenes, bl. a. saaledes: «Sveden skraber de af Ansigtet med en Kniv og Slike op.»

De nyfødte børn har lyst skind, ikke bare af den grund, at de endnu ikke har naad at bli skidne. Allerede Hans Egede Saabye har i sin dagbog1) gjort opmerksom paa, at de over korsryggen skal ha en blaasort flek, af størrelse omtrent som en af vore fordums tiskillinger, og hvorfra den mørke hudfarve først senere udbreder sig. Holm omtaler noget lignende fra østkysten2). Selv har jeg ingen mening herom. Det vilde i saa tilfælde være noget i lighed med, hvad der fortælles om japanesernes børn.

Eskimoernes klædedragt har de fleste sikkert nok dannet sig et begreb om fra billeder. Som de vil ha forstaat, er det mest fremtrædende derved, at kvindfolkenes dragt ligner mændenes og er betydelig vakrere og mer hensigtsmæssig end vore stygge og tungvindte kvindedragter.

Mændene bærer i Sydgrønland paa overkroppen en saakaldt timiak. Den er gjort af fugleskind, som vender fjærene eller dunene indad, har form omtrent som en af vore uldtrøier og trækkes paa over hodet ligesom disse. Oventil er timiaken forsynet med en hætte, som er til at trække over hodet, naar man er ude, men som ellers slaas ned og danner med sin opstaaende kant af sort hundeskind en slags krave rundt halsen. Ved haandleddene er timiaken ligeledes kantet med sort hundeskind, ligesom en flot spadsertulup hjemme hos os. Udenpaa timiaken bruges et betræk (anorak), som nu mest gjøres af bomuldstøi. Paa benene bruges bukser af sælskind eller ogsaa af europæisk tøi, paa fødderne en egen slags støvler, kamiker, af sælskind. Disse bestaar af to lag, en indvendig strømpe af skind med de paasiddende haar vendende indad og en udvendig støvle af afhaaret, vandtæt skind. I saalen mellem strømpe og yderstøvle lægges straa eller sennegræs. Ned i disse kamiker stikkes de nøgne fødder.

Kvindernes klædedragt er meget lig mændenes. I Sydgrønland bæres paa overkroppen fugleskindspels, som nu imidlertid ikke har nogen hætte til at slaa over hodet, men derimod en høi opstaaende krave, udvendig kantet med sort hundeskind, helst saa glinsende som muligt, og udenom denne krave bæres gjerne en bred krans af glasperler, straalende i alle regnbuens farver. Rundt haandleddene er der ogsaa sorte hundeskindskanter. Bomuldsbetrækket udenpaa pelsen har naturligvis saa sterke farver som muligt, rød, blaa, grøn, gul, og nedentil er det gjerne kantet med et broget, bredt baand af bomuld eller helst silke. Paa benene bruges bukser, helst af spraglet sælskind, men ogsaa af renskind. Disse er betydelig kortere end mændenes; de rækker blot til et stykke ovenfor knæet, men er rigt prydede paa forsiden med farvede skindbroderier og hvide strimler af renskind eller hundeskind. Kamikerne er længere end mændenes og rækker ovenfor knærne, de er gjerne rødmalede, men ogsaa blaa, violette og hvide. Langs nedad forsiden har de paasyd en broderet strimmel.

Foruden de her omtalte plag er der endnu et, som bruges af kvinder, der har diebørn. Dette, som kaldes amaut, ligner en almindelig anorak med undtagelse af, at der bag paa ryggen er en stor udvidelse eller pose, hvori barnet bæres med til al gjerning. Da amauten saavel udvendig som indvendig er foret med ren- eller sælskind, blir denne pose et godt og varmt opholdssted for barnet.

Der udkommer ingen modejournal paa Grønland, og de eskimoiske moder er saaledes ikke saa vekslende som vore. Man er imidlertid heller ikke der fuldstændig barbarer i saa henseende, hvilket følgende eksempel vil overbevise om.

I tidligere tider var kvindernes anoraker eller pelse ligesaa lange som mændenes, men efterat europæerne havde lært dem den overdaadige luksus at bruge hvidt linned, saa fandt de denne merkelige indretning altfor smuk og flot til, at den burde skjules. Istedenfor som vore skjønheder at udringe sig ovenfra begyndte de nedenfra og gjorde anorakerne saa korte, at der mellem dem og bukselinningen, som sidder helt nedenfor hofterne, blev et bart stykke paa en haandsbred eller mer, hvor bemeldte plag kunde komme tilsyne. Dette er jo for os en noget usedvanlig maade at udringe sig paa.

Eskimoerne paa østkysten bærer en dragt væsentlig lig den her beskrevne, dog bruger de næsten ikke fugleskind til pelse, men mest sælskind. I det nordlige Grønland bruges ogsaa meget sæl- og renskind til disse, og det samme var tilfældet i tidligere tider paa hele vestkysten.

Paa østkysten har de den overraskende skik, at saavel mænd som kvinder og børn gaar fuldstændig nøgne inde i huset og i teltet, i det mindste forekom det mig saa. Balto, som formodentlig har set nøiere efter, forsikrede mig imidlertid, at de voksne mænd og kvinder hadde alle et smalt baand om lænderne, noget som mine blufærdige øine hadde hindret mig fra at opdage. I denne merkelige iagttagelse stemmer vor ven Balto overens med de fleste reisende, som har beskjæftiget sig med lignende forskninger, og jeg maa saaledes tro dem. Dette baand, som de reisende behager at betitle med navnet underbukser — om de fortjener et saadant navn, vil jeg, at læseren af vedføiede tegning skal danne sig en mening om — skal grønlænderne selv kalde nâtit.

Før i tiden bar man slige letvindte husdragter over hele Grønland lige til den nordligste bebyggelse ved Smiths sund, hvor de ogsaa fremdeles bruges.

Grønlandsk husdragt — alias underbukser — fra østkysten.

1. Herredragt.

2. Damedragt.

Denne lette husdragt er naturligvis meget sund og god; thi de mange skindklæder hindrer i sterk grad hududdunstningen, og det er derfor en naturlig trang, som har bragt dem til at kaste dem inde i de varme rum, hvor de særlig blir usunde. Da europæerne kom til landet, stødte imidlertid denne gemytlige skik deres anstændighedsfølelse, og missionærerne prækede derimod. Saaledes gik det til, at denne husdragt er blit afskaffet paa vestkysten. Om dette har forbedret moralen, kan jeg ikke afgjøre, jeg har mine tvil — at det ikke har tjent til sundhedstilstandens forbedring, har jeg derimod ingensomhelst tvil om.

Fremdeles er imidlertid vestlændingerne meget naturlige med hensyn til at blotte sig. Mange damer gjør vistnok visse forsøg paa at skjule sine nøgenheder, naar en europæer kommer ind; men jeg har en bange anelse om, at dette mer er affekterthed, som de antar, at vi liker, end virkelig blufærdighed, og naar de opdager, at vi ikke lægger synderlig bret paa deres forsøg, lægger de dem ogsaa bort. De har forøvrigt liden blufærdighed lige over for sine landsmænd; hør engang, hvad den skikkelige Hans Egede ser sig nødsaget til at oplyse om dem i saa henseende, og som jeg af egen erfaring kan bevidne er sandt: «De Undseer sig ikke,» siger han, «for, udi andres Nærværelse og paasyn, f. v. at giøre deres Nødtørft etc. Enhver Familie haver en Balle staaendes Frem for sit Rum, hvor udi de lader deres Vand, og samme, reverenter at melde, bliver staaende, indtil det stinker, saasom de bruger det til at legge deres Skind udi, som skal bereedes osv.» Man vil heraf kunne danne sig et begreb om, hvilke paradisiske forhold disse lykkelige mennesker lever i.

Haaret, som er ravnsort, stridt og slet, lig hestetagl, lar mændene vokse vildt. Paa østkysten klipper de det som regel ikke, ja det anses endog for farligt at miste noget deraf; isteden holdes det gjerne borte fra ansigtet med en snor eller grime. Undertiden finder man dog paa at klippe børns haar, men da maa disse fortsætte dermed hele sit liv og dertil iagtta bestemte formaliteter; saaledes blir bl. a. ører og hale skaarne af deres hunde som hvalpe. Jern maa ikke komme i berørelse med haaret, det blir derfor saget af med en haakjærringkjæve.

Kvinderne binder haaret op i en top paa issen. Dette sker derved, at det samles og strammes tæt sammen fra alle kanter og ombindes, paa østkysten med skindbaand, paa vestkysten derimod med forskjelligfarvede tøibaand. Ugifte kvinder har rødt baand — har de hat børn, faar de grønt — gifte koner har blaat — og enker sort. Ønsker de atter at gifte sig, blander de gjerne lidt rødt i det sorte; ældre enker, som har opgit haabet, anlægger ofte hvidt baand. Faar en enke barn, maa ogsaa hun anlægge den grønne farve.

En grønlænderindes stolthed er hendes haartop, og denne bør staa saa ret og stram iveiret som bare muligt. Dette gjælder naturligvis særlig for de unge, giftefærdige, og da de neppe er mindre forfengelige end sine europæiske søstre, strammer de haaret slig sammen, at det efterhaanden rives bort fra panden, tindingerne og nakken, og de blir ofte i en ung alder mer eller mindre skaldede, hvilket ikke virker meget tiltalende, men som dog er et synligt bevis paa denne verdens forfængelighed.

For at faa haaret rigtig fast surret og desuden gi det en smuk, glinsende farve, har de end yderligere den skik at bade det i sin egen urin, før de sætter det op, det blir jo derved vaadt og lettere at stramme. Jeg mindes meget vel en kveld ved en dans i Godthaab, at jeg i spøg ertede en af mine veninder med, at hendes top ikke stod saa godt, som den kunde; hun forsvandt straks og kom en stund efter igjen med toppen staaende ret til veirs og haaret glinsende og duftende meget sterkt af bemeldte haarvaand. I samme vædske vasker de sig ogsaa, de er meget renslige og vasker sig ofte. Den lugt, de ved alt dette faar, finder de selv behagelig, de kalder den jomfruelig og anser den for et godt tryllemiddel til at fange mænd. Paa europæiske næser virker den imidlertid ikke til en begyndelse tiltrækkende. Saabye fortæller om en handelsbetjent i Nordgrønland, som var blit forelsket i en grønlænderinde, men ikke i lugten. «Han fandt et Middel til at befrie sig fra den ham stedse modbydelige Stramhed, og han brugte det. Han bestænkede hende nemlig med Eau de Lavande, først i Forbigaaende, siden mere aabenlyst; det gjorde sin Virkning. Nu friede han, og fik, som man kan tænke sig, Ja. De levede et ganske lykkeligt Egteskab, og havde mange Børn; men hun lugtede og stedse siden af Eau de Lavande.»

Det er en merkelig ligegyldighed, hvormed de i det hele omgaas urin. Saabye saa bl. a., «at en Moder lod sit Barn lade Vandet i et Fad, slog det af, og uden videre tog det kogte Kjød af Kjedelen, lagde det deri, og satte det frem for Gjesterne, som spiste med megen Appetit.»

Mødrene slikker sine børn istedenfor at vaske dem, saa gjorde de ialfald før i tiden, «og naar de lyske eller kjæmme dem, spise de uden Omstændighed Dyrene.» «De bide, sige de, de maa igjen bides.»

Her burde jeg stanse, men forat man ligesaa godt med engang kan gjøre sig fortrolig med det usedvanlige i disse folks maade at optræde paa, vil jeg anføre endnu et sted af vor ven Egede, hvor han om deres «udvortes Comportement» siger: «I det øvrige ere de i al deres Adfær grove og tølperske, toer sig sjelden, æde og vel af de Kar og Skaaler som deres Hunde have ædt af, uden tilforne at toe dem reene; ja det som er væmmeligt at see paa, æde Luus og utøy af dem self og andre, og efterleve og nøye Ordsproget, at hvad der kommer af Næsen, kand falde i Munden, paa det intet skal spildes.»

Dersom nogen skulde ta anstød over disse eiendommeligheder i grønlændernes ydre optræden, bør de tænke paa, at deres egne forfedre for ikke saa mange slegtled tilbage opførte sig ikke meget anderledes; læs blot skildringer af de skandinaviske folks huslige liv for nogen tid siden, og man vil faa forbausende ting at høre.

1. ↑ H. E . Saabye: Brudstykker af en Dagbog, holden i Grønland i Aarene 1770—1778. Odense 1816. Side 136.

2. ↑ Holm: Meddelelser om Grønland. Bd. 10, S. 58. Kjøbenhavn 1889.

KAPITEL III.

Kajaken og kajakredskaberne.

Ved en overfladisk betragtning af enkelte smaating i eskimoens ydre optræden kunde man let komme til den feilagtige slutning, at han staar paa et lavt kulturtrin. Gjør man sig det bryderi at trænge nærmere ind paa ham, vil han snart komme til at staa i et andet lys.

Mange mennesker nutildags er saa forskrækkelig optat af vor tids storhed, af de mange opfindelser og fremskridt, som daglig gjøres, og som de mener ubestridelig hæver den begavede hvide rase høit over alle andre. Disse mange hadde godt af at lægge nøie merke til dette folks udvikling, de redskaber og opfindelser, som de har gjort for at skaffe sig det nødvendige til livets ophold i en natur, hvor saa yderst smaa midler stod til deres raadighed.

Tænk dem et folk udsat paa en kyst, saa øde og haard som den grønlandske — uden forbindelse med den øvrige verden, uden jern, uden skydevaaben, uden ethvert andet hjælpemiddel end de, som findes paa stedet. Det eneste er sten, lidt rækved og dernæst skind og ben; men forat disse sidste kan erholdes, maa først de dyr fanges, hvorfra de skal tas. Var det os, bukkede vi ubønhørlig

Trækning af kajak.

under, hvis vi ikke fik hjælp fra hjemlandet; men eskimoen ikke alene klarer det, han lever tilfreds og lykkelig, og for ham har forbindelsen med den øvrige verden kun været til ødelæggelse.

Forat man kan faa en mer levende forestilling om, hvilken sum af erfaringer dette folks kultur er bygget paa, skal jeg forsøge at gi en skildring af, hvordan den maa tænkes opstaat.

Vi vil da forudsætte, at eskimoernes forfædre, overensstemmende med dr. Rinks mening, engang langt tilbage i tiden bodde ensteds i det indre af Alaska. Fortiden at være jægere paa landjorden, har disse eskimoer ogsaa drevet fiske paa indsjøerne og elvene i kanoer af birkebark, ligesom indlandseskimoerne i Alaska og nordvestindianerne gjør den dag idag. Efterhaanden er imidlertid en del af disse indlandseskimoer enten blit lokkede af havets rigdomme eller er blit fortrængte af fiendtlige og mer krigerske indianerstammer, og de har da i sine kanoer drat ned langs elvene mod vest- eller nordkysten. Efterhvert som de nærmede sig havet, blev det sparsommere med skog, og de maatte tænke paa andre midler end birkebark til at betrække kanoerne med. Urimeligt er det da ikke, at de allerede paa elvene har forsøgt skind af de fangne sjødyr; thi derpaa ser man endnu eksempler hos enkelte indianerstammer.

Først da eskimoen mødte sjøgangen i elvemundingen, var det imidlertid, at han fandt paa at gi baaden dæk og tilsidst at lukke den helt paa oversiden og forbinde sine egne skindklæder med den, saa det hele blev vandtæt. Dermed var kajaken færdig. Men bare disse opfindelser, som for os synes saa ligetil og lette, nu da vi ser dem fuldt færdige, hvor var de ikke store fremskridt i sin tid, og hvor har de ikke kostet meget arbeide og mange mislykkede forsøg!

Kommen til havkysten opdagede disse fortidens eskimoer snart, at hele deres tilværelse væsentlig berodde paa fangsten af sæl. De lagde følgelig al sin kløgt og kraft derpaa, og kajaken ledede til opfindelsen af de mange merkelige og beundringsværdige redskaber til sælfangsten, som stadig udvikledes til høiere og høiere fuldkommenhed, og som i sandhed er et slaaende bevis paa, hvilke sindrige dyr mange af os mennesker dog i virkeligheden er.

At skyde med bue og pil, som de brugte paa land, kunde de ikke fra den ubekvemme stilling i kajaken, de maatte her ha kastevaaben.

Ideen til disse fik de atter fra Amerika, idet de først tog de indianske pile med styrefjære, som de selv havde brugt til landjagt. Saadanne smaa harpuner eller kastepile bruges endnu af eskimoer paa den sydlige del af Alaskas vestkyst.

Nordover langs denne kyst forsvinder imidlertid snart fuglefjærene, og en liden blære fæstet til pileskaftet træder isteden. Man har fundet saadanne midler nødvendige for at lægge hindringer iveien for de rammede sælers dukning og svømning. Endvidere fandt man det nødvendigt at indrette pilens spids slig, at den under sælens voldsomme bevægelser for at bli den kvit, ikke kunde brækkes, men isteden falde af (ved c paa fig. næste side) og bli hængende ved en rem (fra c til b) fæstet til midten (ved b^1) af pileskaftet, saaledes at dette kom til at stille sig tvers og end mere stanse sælen i farten, naar den slæbte afsted med det. Paa den maade opstod den saakaldte blærepil, som er kjendt af alle eskimostammer, som bor ved havet.

Blæren gjøres af en maagestrube eller en skarvestrube, som blæses op og tørres. Den fæstes til pileskaftet ved et benstykke, hvorigjennem der er boret et hul til at blæse den op, og som lukkes med en liden træplug.

Blærepil.

Fra denne blærepil har muligens eskimoens vigtigste jagtvaaben — den sindrige harpun med line og fangeblære — udviklet sig. For at kunne fange de større sjødyr har man efterhaanden gjort pilens blære større og større; men ulempen ved, at dette fremkaldte for megen luftmodstand, til at pilen kunde kastes langt og med kraft, har snart meldt sig. Man skilte den da fra pilen og lod den kun være forbundet med dennes spids ved en lang og sterk line, harpunremmen. Harpunen, som blev gjort større og tungere end den oprindelige pil, kastedes fra nu af alene, men slæbende remmen efter sig. Blæren, som er fæstet til dennes anden ende, og som blev liggende paa kajaken, kastedes først ud, efterat dyret var rammet.

Denne harpun er med hele sin sindrige bygning ved siden af kajaken det ypperste, som den eskimoiske aand har frembragt1).

Dens skaft gjøres i Grønland af rødt flydetræ — en slags furu fra Sibirien — som er tungere end det hvide flydetræ, hvoraf de mindre og lettere kastevaaben forfærdiges. I den forreste ende er skaftet forsynet med en tyk og sterk benplade, foran hvilken der sidder en — sedvanligvis af hvalrostand forarbeidet — lang bentap, som er forbundet med skaftet ved et led dannet af remme, saaledes at altsaa bentappen ved sterkt tryk eller stød fra siden knækker af i leddet istedenfor at brækkes. Denne bentap passer nøiagtig ind iet hul paa den egentlige harpunspids, som gjøres af ben, helst hvalrostand eller narhvaltand, og som nu altid i forenden er forsynet med en spids eller snarere et skarpt blad af jern; i tidligere tid brugtes ogsaa sten eller bare ben. Gjennem et hul er harpunspidsen festet til fangeremmen og er forsynet med agnorer eller modhager, saaledes at den blir hængende fast, hvor den er trængt ind, og er desuden saadan indrettet, at den stiller sig paa tvers inde i kjødet, idet den trufne sæl rykker til. Den sættes fast paa harpunskaftet ved at stikkes paa den omtalte bentap, hvorefter linen ved et i passende afstand anbragt benstykke med hul i hegtes ind paa en benknag et stykke op paa harpunskaftet (ved a), saaledes at dette og harpunspids holder godt og stramt sammen.

Harpun.

Naar nu harpunen træffer, og sælen begynder at boltre sig, knækker øieblikkelig bentappen af i leddet (se fig. næste side), og harpunspidsen med fangeremmen er saaledes løsnet fra skaftet, som flyder op til sjøens overflade, for atter at bli optat af sin eiermand, mens sælen farer videre med remmen og blæren paa slæb. Jeg tror, enhver maa indrømme, at en sindrigere opfindelse kan vanskelig tænkes gjort af ben, sælskind og rækved for dette brug, og man kan være overbevist om, at den har kostet mange generationers arbeide.

Harpunens forende.

Paa Grønland forekommer der to former af denne harpun; den ene kaldes unâk, den er i bagre ende i høiden blot forsynet med en benknap og er længere og slankere end den anden. Denne kaldes ernangnak og er i bagre ende forsynet med to benskinner eller vinger, som nu gjerne gjøres af hvalribben, og som skal tjene til at gjøre harpunen tungere samt styre den gjennem luften. Det er en saadan, som side 30 er afbildet2). Ved Godthaab var ernangnaken nu mest i brug, men jeg hørte gamle storfangere klage over, at den i vind var vanskeligere at kaste end unâken, da vinden, naar den kommer fra siden, faar for meget tag paa benskinnerne og kan bringe harpunen til at skjene.

Fangeremmen gjøres af skind enten at blaasælen (storkobben, Phoca barbata) eller ogsaa af ung hvalros. Den er gjerne 14 til 16 meter lang og en god halv centimeter (c. 7 mm.) bred.

Til fangeblæren benyttes skindet af en ung ringsæl (netside, Phoca foetida). Det belgflaas, afhaares, bindes lufttæt for ved hode, forlemmer og baglemmer og tørres.

Til at kveile fangeremmen op i bruges kajakstolen, som anbringes paa kajaken foran manden. Paa den ligger remmen godt hævet over sjøen, som stadig spyler over dækket, og den er saaledes altid færdig til uden ugreie at løbe ud, naar harpunen kastes.

Til at dræbe den harpunerede sæl anvendes en lænser (anguvigak). Denne bestaar af et træskaft, som forat den kan kastes langt, gjerne gjøres af det lette, hvide flydetræ, og som foran har en lang benspids med et jernblad i forreste ende. Før i tiden brugtes sten istedenfor jern. Denne benspids er som oftest gjort af renhorn eller ogsaa af narhvaltand eller andet ben. Forat sælen ikke skal kunne brække den af, er den fæstet til skaftet ved et lignende led, som bentappen paa harpunen.

Endvidere har de den saakaldte fuglepil (nufit). Denne har ligeledes et skaft af hvidt flydetræ. I forreste ende har den en lang, smekker spids, som nu er af jern, men som i tidligere tider gjordes af ben; men desuden er der midt paa skaftet fæstet tre forover vendende spidse, forsynede med store modhager og gjorte af renhorn. Disse indretninger er beregnede derpaa, at hvis pilens forende ikke rammer fuglen, glider skaftet langs med denne, og en af disse udstaaende benspidse maa ramme og gjennembore den, hvilket da ogsaa er den almindeligste maade at træffe fuglen paa. En opfindelse, som ogsaa er saapas, at man nok kunde være bekjendt af at ha gjort den.

Alle disse kastevaaben kan, som ovenfor paavist, afledes fra den indianske fjærpil.

Lænser.

Men for at kunne kaste sine vaaben længere og med større kraft, har eskimoerne gjort en opfindelse, hvorved de adskiller sig fra alle omkringboende, saavel amerikanske som asiatiske stammer. Denne opfindelse er kastetræet. Merkelig nok kjendes dette ypperlige redskab, hvorved armens længde og kraft i høi grad forøges, idet det virker som en slynge, kun fra faa steder paa jorden — sandsynligvis bare tre. Disse er Australien, hvor kastetræet er meget primitivt, coniboernes og puruernes land i det øvre Amazon-distrikt, hvor det staar paa omtrent samme trin som i Australien, og endelig i de af eskimoerne beboede lande, hvor det naar sin høieste udvikling3). En antagelse af, at kastetræets forekomst paa saa forskjellige steder har noget fælles udspring, blir neppe tilstedelig, og vi maa saaledes opfatte det eskimoiske som en egen opfindelse, gjort af eskimoerne selv. Det gjøres paa Grønland gjerne at rødt flydetræ, er omkring en halv meter langt (14 i min besiddelse værende kastetrær har en længde fra 42 til 52 cm.), i den nederste, bredeste ende 7 til 8 cm. brede og er flade, omkr. 1 1/2 cm. tykke. Paa siderne er der i den nedre, brede ende merker til at fatte om, paa den ene side et for tommelfingeren og paa den anden et for pegefingeren4), paa den øvre flade side er der en rende for pilen eller harpunen langs hele træet. Der er to former af dem. Den ene bruges mest til blærepilen og fuglepilen; den er i den øvre smale ende forsynet med en tap, som passer ind i en fordybning paa en i bagerste ende af pilen anbragt benknap (sml. fig. paa denne og næste side). Den anden form bruges til harpun og lænser; den har et hul i øverste smale ende, som passer ind paa en skraat bagover rettet tap paa siden af harpun- eller lænserskaftet, og desuden har den et hul længere nede nær haandgrebet. og dette passer ind paa en anden tvert udstikkende tap (sml. fig. side 36). Kastetrær af denne slags bruges længere nordpaa, f. eks. i Sukkertoppen, ogsaa til fuglepilen.

Kast med fuglepil.

Endnu en tredje form af kastetræet bruges i det sydligste Grønland og paa østkysten til ernangnaken eller vingeharpunen; denne form har i den øvre smale ende en tap ligesom fuglepilskastetræet, og denne tap passer ind i en fordybning i harpunens bagende mellem benvingerne; i den nedre ende af kastetræet nær haandgrebet er der derimod et eller endog to huller, som passer ind paa bentapper paa harpunskaftets side, ligesom ovenfor beskrevet.

Kast med fuglepil.

Naar harpunen eller pilen skal kastes med kastetræet, enten nu dette er af den ene eller anden form, gribes det om haandgrebet og føres sammen med vaabnet i vandret stilling bagover til kast (se fig. side 34), men idet man nu med kraft atter fører det forover, skilles dets nedre ende fra pilen eller harpunen, mens man med den øvre ende, som fremdeles passer ind paa sin tap eller knap (se fig. paa denne og næste side), slynger vaabnet afsted til en betydelig afstand og med stor sikkerhed. En overordentlig enkel og virkningsfuld opfindelse.

Foruden de her nævnte vaaben har eskimoen liggende bag paa sin kajak, naar han gaar paa fangst, en kniv med et skaft paa omkr. 1,20 m.s længde og et om kring 20 cm. langt, spidst blad. Denne bruges til at gi sælen eller det fangne sjødyr det sidste dræbende stød. Desuden har han en mindre kniv liggende foran sig paa kajaken; den bruges bl. a. til at stikke huller i sælen for deri at anbringe benstykkerne af den bugserrem, han altid fører med sig, og hvormed sælen gjøres fast til kajaksiden, naar den skal bugseres. Til dette øiemed fører han ogsaa med en eller flere bugserblærer, som er til at puste op og fæste ved sælen, forat den skal holdes flydende.

Kast med harpun.

For at gjøre beskrivelsen fuldstændig bør ogsaa nævnes den benkniv, som hører med til kajakudstyret, særlig om vinteren, og som væsentlig bruges til at skrabe isen af kajaken.

Af tegningen paa næste side vil man kunne danne sig et begreb om, hvorledes alle vaaben er anbragte paa kajaken, naar denne gaar paa fangst (a kajakhul, b fangeblære, c kajakstol med opkveilet harpunrem (e), d harpun hængende paa sin plads, f lænser, g kajakkniv, h blærepil, i fuglepil, k dennes kastetræ).

Men det vigtigste af alt staar endnu tilbage, og det er en beskrivelse af kajaken selv.

Denne har indvendig et spileverk af træ. Dette, hvorom man forhaabentlig af hosstaaende tegning kan danne sig et begreb, gjordes før i tiden altid af rækved, helst hvidt flydetræ, som er lettest; til spanterne brugtes tildels ogsaa grene af vidjekrat, som vokser inde i fjordene. I den senere tid kjøber man ved kolonierne paa vestkysten ofte europæiske bord af furu eller gran fra kolonibutiken til kajaken, uagtet man anser rækved for bedre, særlig paa grund af sin lethed.

Kajak, set ovenfra.

Kajakspileverk.

Udvendig betrækkes dette spileverk med skind, helst af grønlandssælen (Phoca groenlandica) eller og af klapmytsen (Cystophora cristata). Det sidste er ikke saa varigt og vandtæt som det første; men faar man skind af ung klapmyts, hvor hudporerne ikke er saa store, anses dog ogsaa det for godt. Hvor man har raad dertil, bruges skindet af blaasæl (Phoca barbata), som anses for det bedste og sterkeste, men da det ogsaa bruges til harpunremme, er det væsentlig kun paa syd- og østkysten, at der forekommer saa meget deraf, at det mer almindelig kan bruges til kajaken. Sjeldnere bruges skindet af stor ringsæl (Phoca foetida).

Kajakskindenes tilberedning vil findes omtalt senere i kap. 8. De sættes helst paa kajaken straks i raa tilstand, men er de allerede tørkede, maa de omhyggelig blødes i flere dage, før de kan sættes paa; det gjælder nemlig at faa dem saa vaade og tøielige som muligt, forat de kan strækkes rigtig eftertrykkelig og bli stramme som et udspilet trommeskind, naar de tørker. At berede skindene saavel som at strække dem paa kajaken og sy dem, er alt kvindernes arbeide; det er ikke saa ganske let, og ve dem, om skindet kommer til at sidde daarlig eller for slapt. Da føler de det som en stor skam.

Alle eller i det mindste en hel del af pladsens kvinder pleier at være med, naar en kajak blir trukket; dette synes de er morsomt, særlig da de som løn for sit arbeide gjerne blir trakterede med kaffe af kajakens eier. Traktementet tøier sig efter hans velstand fra for 25 øre opover til en krone eller mer.

Paa midten af kajakens dæk er der et hul, netop saa stort, at manden kan faa stikke sine ben nedigjennem og komme til sæde; hans hofter fylder hullet næsten fuld stændig ud. Der hører derfor ogsaa lidt øvelse til med nogenlunde lethed at kunne krybe i og ud af en kajak. Hullet er omgivet af kajakringen, som er gjort af en bøiet trægjord. Denne staar en 3—3 1/2 cm. op fra kajakens dæk, og derover smyges, som senere omtalt, vandpelsen. Der, hvor man sidder, lægges der over ribberne i kajakens bund et eller flere stykker gammelt kajakskind samt endnu et stykke bjørneskind eller andet haarskind for at gi et blødere sæde.

Enhver fanger gjør sedvanligvis sin kajak selv, og den afpasses til mandens størrelse paa lignende vis som en klædning. En kajak til en grønlænder af almindelig størrelse er i Godthaabs omegn omkring 5 1/2 m. lang, bredden paa dækket er foran kajakringen, hvor den er bredest, omkring 45 cm. eller lidt mer, mens den i bunden er betydelig smalere. Bredden retter sig naturligvis efter størrelsen af mandens hofter, og den er gjerne ikke større, end at han akkurat faar plads. Forøvrigt er det at bemerke, at kajakerne ved bopladsene inde i Godthaabsfjorden, som f. eks. ved Sardlok og Kornok, var længere og smalere end kajakerne ude ved havkysten, som f. eks. i Kangek, tydeligvis af den grund, at der ude ved havet gaar større sjøgang, og at de saaledes der bør være stivere og lettere at haandtere, ligesom at vel de kortere og bredere kajaker vager noget bedre i sjøen og tager mindre vand over sig.

Tversnit af kajak. Punktlinje forestiller skindet.

Kajaken har gjerne en høide mellem bund og dæk af 12 til 15 cm., men foran kajakringen er den endnu nogle centimeter høiere for at gi plads for laarene, og forat man lettere kan komme ned i den. Kajakbunden er temmelig flad og skraaner i en meget stump vinkel (antagelig paa ca. 140°) fra begge sider mod midten. Fortil og bagtil smalner kajaken jevnt af og løber i begge ender ud i en spids. Den har ingen kjøl, men er paa underkanten i begge ender som oftest forsynet med benskinner, sedvanligvis gjorte af hvalribben, og hvis hensigt er at beskytte skindet mod at bli skaaret istykker af isen paa vandet og af stene, naar de lægger til land. Begge kajakspidserne er gjerne forsynede med benknapper, dels til pryd, dels ogsaa til beskyttelse.

Ovenpaa dækket er der festet som regel 6 tverremme foran kajakringen og 3 til 5 bagenfor. Disse remme er til at stikke alle vaaben og redskaber ind under, saa de ligger sikkert og bekvemt til, naar de skal bruges. Paa disse remme er indtræd benstykker, dels for at holde dem sammen, dels for at holde dem lidt op fra dækket, — saa det blir lettere i en hast at stikke vaabnene ind under dem, — og endelig tildels ogsaa for at pryde kajaken. Til enkelte af remmene fæstes det fangne bytte. Er det fugle, stikkes de med hodet ind under dem, er det sæl, hval eller kveite, fæstes de ved hjælp af bugserremmen til dem paa siden af kajaken, og er det mindre fisk, fæstes de aldeles ikke, men lægges enten simpelthen bagpaa dækket eller stikkes ind i bagrummet.

Aare.

En kajak er saa let, at den uden vanskelighed med hele sit tilbehør af redskaber bæres paa hovedet ofte flere mil over land.

Til at ro den frem benyttes en tobladet aare, som holdes paa midten og stikkes i vandet afvekslende paa hver side, lig de aarer, man her hjemme bruger til kanoer. Denne aare har sandsynligvis udviklet sig af indianernes enbladede. Hos eskimoerne paa Alaskas sydlige vestkyst findes fremdeles bare slige; først paa nordsiden af Yukonelven findes tobladede, men de enbladede er endnu overveiende. Videre nordover og østover langs den amerikanske kyst findes begge former, indtil den tobladede endelig faar eneherredømmet paa østsiden af Mackenzieelven.

Aleuterne synes merkelig nok kun at kjende den tobladede aare,5) og det samme er,

— — «Hodet vendt halvt bagud for at speide efter sjøen.» — —

saavidt jeg kan forstaa, ogsaa tilfældet med de asiatiske eskimoer.6)

I godveir bruger kajakroeren den saakaldte halvpels (akuilisak). Denne er gjort af vandtæt, afhaaret skind og er sammensyd med sener. I dens nedre kant er et trækkebaand eller rettere en trækkerem, som kan afpasses saaledes, at kanten netop omslutter kajakringen og med nogen møie kan smyges over og trykkes ned paa denne, saa at altsaa halvpelsen kommer til at slutte vandtæt sammen med kajaken. Med sin øvre kant naar halvpelsen op under armene paa kajakroeren, og den holdes oppe ved nogle sæler eller remme, som gaar over skuldrene og kan forlænges eller forkortes ved en letvindt laasmekanisme eller spænde af ben, saa enkel, men sindrig, at vi med alle vore metalspænder og greier ikke kan gjøre den saa god.

Halvpels.

Paa armene bruges løse skindærmer, som surres oventil paa overarmen og nedentil ved haandleddet, og som hindrer armen fra at bli vaad under roningen. Paa hænderne haves vandtætte bladvanter af skind med to tommelfingre.

Denne halvpels er nok til at afholde mindre bølger fra at slaa ind i kajaken. Blir sjøen større, bruges imidlertid helpelsen (tuilik), der er syd paa lignende vis som halvpelsen og omslutter kajakringen ligesom denne, men den er længere oventil, har ærmer og gaar med en hætte helt over hodet. Den snøres tæt til rundt ansigt og haandled, og med den paa kan kajakroeren gaa tvers igjennem braattene og kan kantre rundt og reise sig igjen uden at bli vaad og uden at der kommer en draabe vand ind i kajaken.

Helpels.

Det vil forstaas, at en farkost af kajakens form ikke er let at sidde i uden at kantre rundt, og at der trænges en del øvelse dertil. Jeg saa en ven af mig, som herhjemme skulde prøve min kajak, kantre rundt fire gange i løbet af to minuter; aldrig saasnart hadde vi reist ham op paa ret kjøl og sluppet ham, før han atter stod paa hodet med bunden iveiret.

Men har man først faat den fornødne øvelse, kan man til gjengjæld ved hjælp af den tobladede aare i al slags veir tvinge sig frem gjennem vandet med en forbausende hurtighed, og kajaken er uden sammenligning den ypperste enkeltmands farkost, som findes.

For at kunne bli en dygtig kajakroer, maa man helst begynde tidlig. De grønlandske gutter begynder ofte at forsøge sig i sin fars kajak ved 6 til 8 aars alder, og naar de er blit 10 til 12 aar gamle, gir den dygtige grønlandske fanger sine sønner egne kajaker. Saa var ialfald før i tiden regelen. Ja, Lars Dalager siger endog: «Naar de blive 8 til 10 Aar gamle, begynde de at skride til solide Forretninger og arbeyde paa Søen udi en liden Kajak.»

Fra da af gaar de unge grønlændere stadig paa fangst. I begyndelsen er det mest fiske, de driver, senere begynder de ogsaa med den vanskeligere sæljagt.

En vigtig betingelse for at bli en helt overlegen kajakroer er at kunne reise sig paa ret kjøl igjen, efterat man har kantret. Dette sker derved, at man med en haand fatter om aarens ene ende og med den anden saa langt ind paa aarens midte som muligt, stikker aaren op langs kajakens ene side med dens fri ende pegende for over mod kajakspidsen; derpaa, idet denne aare-ende føres raskt ud til siden7) saa nær vandfladen som muligt, og overkroppen bøies godt mod dækket, hæver man sig med et kraftigt tag rundt paa aaren; kommer man ikke helt op, kan endnu et vrikketag med denne være nødvendig.

En dygtig kajakroer reiser sig ogsaa uden aare ved hjælp af kastetræet eller endog uden dette bare ved hjælp af den ene arm. Toppunktet er, naar de ikke engang behøver at holde haanden flad, men kan knytte den, og for at bevise, at de virkelig gjør dette, har jeg set dem ta en sten i den knyttede haand, før de gik rundt, og komme op med den igjen i samme stilling.

En eskimo fortalte mig om en anden, som var saa urimelig flink til at reise sig, han kunde gjøre det begge veie med og uden aare, uden kastetræ, med knyttet haand — ja det eneste, han ikke kunde reise sig med, var — tungen — og han rakte dette lem ud og gjorde nogle forferdelige grimaser dermed for at illustrere, hvilke anstrengelser det vilde ha kostet at reise sig med et saa ubekvemt redskab.

I tidligere tider var det saa paa Grønlands vestkyst, at hver nogenlunde dygtig kajakroer maatte kunne «reise sig»; men i den senere tid efter den europæiske civilisations indførelse i landet og det dermed forbundne forfald, er det gaat tilbage ogsaa hermed. Dog er det endnu paa mange steder ganske almindeligt, saaledes kan jeg efter min egen erfaring nævne, at ved Kangek nær Godthaab kunde de allerfleste fangere det. Paa østkysten synes det, efter hvad kapt. Holm oplyser, at være almindeligt, dog ikke saa, som det ialfald tidligere var paa vestkysten. Dette er jo heller ikke til at undres over, da det her, hvor der er lidet drivis og meget sjøgang, er langt mer nødvendigt.

En kajakroer, som til fuldkommenhed har lært at reise sig, kan trodse omtrent alt slags veir; blir han kastet overende, er han straks paa ret kjøl igjen, og som en sjøfugl kan han lege med bølgerne og skjære tvers igjennem dem. Er sjøen svær, lægger han siden af kajaken til, holder aaren fladt ned mod dækket, bøier sig forover og lar den rulle over sig, eller ogsaa kaster han sig paa siden mod den og reiser sig atter, naar den er rullet over. Den vakreste sjømanøvre, jeg har hørt om, er dog den, som man fortalte mig enkelte fangere skulde bruge mod overhændige braat; idet sjøen bryder ned over dem, kaster de sig rundt, tager den med kajakbunden, og naar den er over, reiser de sig atter. Jeg tror, man vanskelig skal kunne nævne en mer overlegen maade at klare sig paa i sjø.

Kan man ikke reise sig, er der, saafremt ingen er i nærheden til at hjælpe en, intet haab om redning, saasnart man kantrer. Dette sker let nok, en sjø kan gjøre det, eller det, at harpunremmen sætter sig fast, idet en sæl harpuneres, er nok. Lige ofte sker det dog ved en ubetænksom bevægelse i stille veir eller i øieblikke, da ingen fare er forhaanden.

Mange eskimoer finder nu hvert aar sin død paa denne maade. Som eksempel kan nævnes, at 1888 var i dansk Sydgrønland af 162 dødsfald (hvoraf 90 mandlige) de 24 eller ca. 15 % (og altsaa mer end en fjerdepart af alle mandlige) foraarsaget ved drukning i kajak.

I 1889 skyldtes af 272 dødsfald (hvoraf 152 mandlige) i Sydgrønland atter 24 eller ca. 9 % samme aarsag. Dette er paa en befolkning af 5 614 individer, hvoraf 2 591 mandlige.

1. ↑ Nordvestindianerne og tsjuktsjerne — ja, om jeg ikke tar feil, ogsaa korjaker og kamsjadaler — bruger forøvrigt den samme harpun med line og den store blære til jagt paa sjødyr, idet de kaster den fra forstavnen paa deres større, aabne kanoer eller skindbaade. Det synes imidlertid sandsynligt, at de har lært brugen af dem fra eskimoerne.

2. ↑ I Nordgrønland er der endnu en tredje og større form af harpun, som bruges til hvalrosfangst og kastes uden kastetræ; den har isteden derfor to benknagger (tikaguf), en for tommelfingeren og en for pegefingeren.

3. ↑ Om de forskjellige former af kastetrær hos eskimoerne, se Mason's afhandling derom i Annual Report etc. af Smithsonian Institution for 1884. Part II, side 279.

4. ↑ Paa enkelte steder, f. eks. i det sydligste Grønland og paa østkysten, er der kun fordybning for tommelfingeren, mens den anden side er slet eller kantet med et benstykke, hvori der er smaa merker, forat haanden ikke skal glide.

5. ↑ Se herom bl. a. allerede saa tidlige forfattere som Cook og King: A Voyage to the Pacific Ocean etc., third edition, London 1785, vol. II side 513.

6. ↑ Merkeligt er, at indbyggerne paa St. Lawrence-øen synes aldeles ikke at benytte kajaken. De har store aabne skindbaade, baidarer, af samme bygning som tsjuktsjernes. Sml. Nordenskiöld, Vegas reise omkring Asia og Europa. Kristiania 1881. 2den del, side 249.

7. ↑ Idet aaren føres ud til siden saa langt som til at danne en stilling tvers paa kajaken, holdes den i en lidt skraa stilling, saaledes at aarebladet ved bevægelsen komme til at tvinge vandet under sig og faar en opaddrivende kraft.

KAPITEL IV.

Tilhavs i kajak.

Man hører og ser saa ofte eskimoen beskyldt for feighed. Dette kommer sikkert nok for en stor del deraf, at de, som siger saa, kun har set ham paa land eller i godveir paa sjøen, og da er han for godmodig eller for magelig til at vise noget mod, eller og har de ikke gjort sig det bryderi at sætte sig ind i hans tankesæt; — ofte blev han vel ogsaa opfordret til noget, han hverken hadde skjøn eller lyst paa.

Hvis vi ved mod forstaar det, der som en tiger slaas til sidste blodsdraabe selv mod en overmagt, dette mod, der, som Spencer siger, absolut findes mest af hos de lavest staaende menneskeraser og særlig hos mange dyr, da maa det indrømmes, at eskimoerne besidder ikke overvættes meget deraf. De er for fredsommelige og gode til f. eks. at slaa igjen, om du angriber dem, og saaledes har europæerne lige fra Egede og de første missionærer uhindret kunnet slaa dem og kalde dem feige. Men den slags mod staar ikke i høi anseelse i Grønland, og jeg er bange for, at de ikke ser mer op til os, fordi om vi stadig viser overflod deraf. De hylder allerede fra oprindelsen af den vakre kristne læresætning, at dersom nogen

Tilhavs efter sæl.

slaar dig paa dit høire kind, da vend ham det andet ogsaa til.

Heraf at slutte, at eskimoen er feig, vilde være urigtigt.

For at danne sig en mening om et menneskes værd, skal man se det i sit virke. Følg eskimoen tilhavs, se ham der, hvor hans gjerning ligger, og synet paa ham skal snart bli et andet. Thi forstaar vi ved mod det, som i farlige øieblikke rolig lægger sine planer til at overvinde vanskelighederne og udfører dem med behændig aandsnærværelse, eller som med urokkelig selvbeherskelse møder en uundgaalig fare eller endog den visse død —, da vil vi i Grønland finde modigere mænd, end vi er vante til.

Kajakfangsten har mange farer.

Far omkom paa sjøen, bror og ven ofte ogsaa, men alligevel gaar eskimoen hver dag rolig til sin gjerning i storm som i stille. Er det altfor overhændig, gaar han nødig ud, kan hænde; erfaring har lært ham, at i sligt veir omkommer mange; men er han først derude, farer han frem, som om det hele var den ligegyldigste ting af verden.

Det er en herlig idræt, denne kajakfangst, det er som en legende dans med havet og døden. At se kajakmanden slaa sig op mod de svære havsjøer, som helt begraver ham under sig, — et stoltere syn kan ikke findes. Eller naar de, overfaldne af uveiret derude, maa søge land, — som sorte stormfugle kommer de susende unda veiret og sjøerne, der som rullende fjelde velter sig efter dem; aarerne hvirvler gjennem vand og luft, kroppen lidt for over, hodet hyppig vendt halvt bagud for at speide efter sjøen: alt er liv og mod, — og rundt om havet lig et eneste rygende raak. Og saa kan hænde midt i vildeste legen dukker en sæl op forud. Hurtigere end tanken er harpunen greben og farer sikkert gjennem sjøskummet, sælen trækker afsted med blæren, men snart er den indhentet og dræbt, det bærer videre med den paa slæb, — og alt med den samme overlegne færdighed og det samme rolige ansigt, ikke anende, at der øves heltedaad.

Her er han stor, og vi? — Ja i disse omgivelser blir vi meget smaa.

Lad os følge eskimoen en dag paa fangst.

Flere timer før morgengry staar han allerede oppe paa udkigsfjeldet over bopladsen og ser udover sjøen, om det blir gunstigt veir. Kommen paa det rene dermed gaar han sagte nedover til huset og faar frem kajakpelsen. Hans frokost var i de gode gamle tider en drik vand, nu, da den europæiske blødagtighed har naad ogsaa ham, er det gjerne et par kopper sterk kaffe. Spise gjør han ikke om morgenen; han paastaar, det gjør ubekvem i kajaken og at en holder bedre ud foruden; heller ikke tar han noget at leve af med sig, bare tobak til at tygge.

Naar kajaken er baaret til stranden og fangstredskaberne lagt tilrette, kryber han ned i kajakhullet, gjør helpelsen godt fast over ringen og stikker tilsjøs. Fra de andre huse paa pladsen gaar samtidig flere ud. Det er jagt paa klapmyts, det idag gjælder, og fangstfeltet ligger ved nogle banker to mil ude i det aabne hav.

Det er stille veir, havfladen ruller blank i lange dønninger indover mod holmerne, en let eim ligger endnu mellem øerne over sundene, som de ror frem gjennem, og sjøfuglene, som ligger paa vandfladen, synes dobbelt store. Kajakerne skjærer stille skvulpende frem side om side, aarerne gaar sin jevne gang, mens mændene stadig underholder sig med hverandre og af og til bryder ud i en munter latter. Fuglepilene kastes legende snart af en, snart af en anden, det er for at øve øiet og armen. Saa kommer en alke paa hold for en af dem, pilen farer gjennem luften, og den gjennemborede fugl forsøger flaksende at dukke, men løftes i næste øieblik høit paa pilespidsen; den rives løs, halsen knækkes ved et kraftigt ryk i næbbet med tænderne, og den stikkes bag paa kajaken.

De forlader snart sundene og holmerne for at stikke ret ud i det aabne hav.

Efter nogle timers roning er de endelig paa fangstfeltet, store sælhoder ses over vandet i forskjellige retninger, og man spreder sig for at søge bytte.

Boas, en af stedets bedste fangere, hadde set en stor klapmytshan langt borte og gik efter den; men den dukkede, han ligger og venter paa, at den skal komme igjen. Der! et stykke forud kommer dens runde, mørke hode tilsyne. Han bøier sig ned mod kajaken, idet han med lydløse, forsigtige aaretag tvinger den frem mod sælen, som rolig og ubekymret ligger og strækker hodet og dukker op og ned paa dønningerne. Men pludselig blir den opmerksom, den fik et skimt af aarebladet, som bevægede sig, og ser nu stivt paa ham med sine store, runde øine. Han holder inde i samme nu og ligger urørlig, idet kajaken af farten skjærer lydløst fremover. Sælen opdager intet nyt mistænkeligt og gir sig hen til sin forrige ro. Hodet kaster den bagover, snuden ret iveiret, den bader sig i morgensolen, som glinser i dens mørke, vaade skind. Imidlertid nærmer kajaken sig hurtig; hver gang sælen ser i den retning, holder Boas inde og rører ikke en muskel, men saasnart den atter vender hodet bort, farer han frem som en streg. — Han nærmer sig paa hold, gjør harpunen færdig, ser efter, at remmen paa kajakstolen ligger i orden, endnu et tag og tiden er der, — da forsvinder sælen rolig under vandet. Den var ikke skræmt og vil følgelig komme op igjen et sted i nærheden. Han blir derfor liggende og vente. Men det drar ud, den kan være utrolig længe under, slig en sæl, og endnu længere blir det for den, som venter paa sit bytte. Men eskimoen har en beundringsværdig taalmodighed; uden at bevæge andet end hodet, som dreier sig til alle kanter for at speide, ligger han fuldstændig urørlig. Endelig viser sælhodet sig atter over vandet et stykke borte paa den ene side. Forsigtig faar han vendt kajaken, uden at sælen bemerker ham, og paany farer han nu over vandspeilet mod den. Men pludselig blir den opmerksom, betragter ham skarpt et øieblik og dukker under. Han kjender imidlertid dens sedvane, og med fuld fart piler han nu henimod det sted, hvor den forsvandt. Det varer heller ikke mange øieblikke, før den igjen stikker hodet op for at se. Nu er han paa hold, harpunen er grebet, den føres bagover, saa en kraftig bevægelse, og som udslynget fra en staalfjær farer den susende fra kastetræet, hvirvlende remmen efter sig. Sælen gjør et voldsomt kast, men idetsamme den skyder ryg for at forsvinde, render harpunen ind i siden og synker i til op paa skaftet. Nogle forfærdelige slag med bagkroppen pisker vandet til skum, og den er borte, trækkende harpunremmen efter sig mod dybet. Imidlertid har Boas taget kastetræet mellem tænderne og hurtigere end tanken kastet fangeblæren af kajaken bag sig; den danser afsted hen over vandfladen, af og til truende med at trækkes under, hvilket den ogsaa snart gjør. Det varer dog ikke længe, før den atter kommer tilsyne; og efter den gaar det nu saa hurtig, som aaren kan føre ham frem; paa veien snapper han harpunskaftet, som er flydt op fra sælen. Lænseren er lagt færdig til kast. I næste øieblik kommer klapmytsen op; rasende over, at den ikke kan undslippe, vender den sig mod sin forfølger, kaster sig først over blæren, som den river i filler, og saa gaar den lige løs paa kajaken. Atter er Boas paa hold, dyret krummer ryg og skyder sig med opspilet gab fremover, saa vandet fosser om den. Et feilkast kan nu gjælde livet; men han løfter rolig lænseren og jager den med et kraftigt kast ind gjennem munden og ud gjennem nakken. Det gir et sæt i den, hodet synker, men i samme øieblik reiser den sig lodret i vandet, blodstrømmen fraader ud af munden, den gaber vildt og udstøder et undertrykt brøl, mens blæren over næsen pustes op til en forbausende størrelse. Den ryster hodet, saa lænserskaftet dirrer og slænger hid og did, men den faar ikke knækket det eller kastet det fra sig. I næste øieblik render Boas's anden lænser ind bag den ene forsveiv og gjennem lungen og hjertet, sælen synker sammen — kampen er forbi. Han ror hen paa siden, og da den endnu bevæger sig lidt, faar den et sidste stik af den langskaftede kniv. Saa gir han sig rolig i kast med at trække ud sine lænsere og lægge dem paa kajaken, tar frem bugserrem og bugserblære og fæster dem til sælen, efterat den sidste er blæst op, harpunspidsen skjæres ud og gjøres atter fast paa skaftet, remmen kveiles op i kajakstolen, fangeblæren lægges ind paa sin plads bag ham. Derefter snøres forsveiverne paa sælen sammen med den dertil bestemte rem, saaat de ligger ind til kroppen, og dyret fæstes med bugserremmen langs siden af kajaken saaledes, at det blir let at slæbe frem, hodet fæstes til det første remmepar paa dækket og bag kroppen til det sidste bag manden. Nu er Boas færdig til at se sig om efter mer fangst. Han er heldig og har ikke rod længe, før han faar øie paa en ny klapmyts. I et nu har han befrid sig for sit fangne bytte, som af bugserblæren holdes fiydende paa vandfladen, mens han atter drar afsted paa jagt. Efter nogen tids jagen og spændt venten faar han ogsaa denne, tar den paa slæb og vender tilbage til sit første bytte. De to store dyr fæstes en paa hver side af kajaken. Han har vistnok nu god last og kommer ikke hurtig frem, men der er intet til hinder for, at han kan fange fler. Saasnart nogen kommer i farvandet, kastes fangsten løs, og faar han mer, bindes de efter de første. Paa denne vis kan én mand bugsere lige til fire klapmyts, ja i nødsfald vel endog mer.

Imidlertid er det ikke gaat Tobias, en anden af pladsens storfangere, fuldt saa heldig som Boas. Han begyndte først at jage paa en sæl, men den dukkede og kom ikke mer op indenfor synsvidde. Senere fik han endelig øie paa en anden; som han imidlertid skjærer frem over vandfladen mod den, dukker der pludselig et vældigt hode af en hættesæl1) op lige foran kajaken, og i samme øieblik er den harpuneret. Den gjør en forfærdelig plask og gaar ned, harpunremmen hvirvler ud, men kommer i det samme i beknib under fuglepilskastetræet, kajakens forende trækkes med uimodstaalig kraft under, og før Tobias faar tænke sig om, gaar vandet ham under armene, og det eneste synlige er hodet og bagenden af kajaken, som stikker ret iveiret over vandet. Det ser ud til at være forbi; de, som er i nærheden, iler til af alle kræfter, dog med lidet haab om at komme tidsnok til at redde ham. Tobias er imidlertid en ypperlig roer; han holder sig trods den vanskelige stilling paa ret kjøl, mens han fossende slæbes frem gjennem vandet af sælen, som stadig forsøger paa at trække ham helt under. Endelig kommer den atter op, i det samme faar han grebet

Unda veiret.

sin lænser, og med et dræbende kast træffer han den tvers gjennem hodet, — en mat bevægelse — og den synker død sammen. De andre kom tidsnok til at finde Tobias ifærd med at gjøre sit bytte fast og til at faa sit spækstykke deraf2). De kunde ikke tilbageholde sin beundring for denne rolige behændighed og talte om det længe efter. Tobias og Boas er forøvrigt pladsens bedste fangere; man fortalte mig om dem, at i deres unge dage var de saa overlegne, at de endog foragtede at bruge blære; isteden bandt de harpunremmen rundt sit eget liv eller rundt kajakringen, og naar de harpunerede en sæl og den ikke blev dræbt med en gang, lod de den altsaa trække afsted med sig og kajaken, istedenfor som ellers med fange blæren. Dette anser grønlænderne for at være det fineste af fangst, og det er kun meget faa, som naar saa vidt.

Hidtil har det været vakkert veir, havfladen har vugget sig blank i den stigende sol; men i løbet af de sidste timer har mørke, truende skybanker begyndt at trække op over himmelranden i syd. Netop som Tobias har faat gjort sin sæl fast, høres en brusen, og man kan se ligesom en røg over sjøen i sydlig retning; det er en storm, der kommer, røgen er sjøraakket, den driver foran sig. Af al vind frygter grønlænderne søndenstormen (nigek) mest, den er altid voldsom og sætter svært hav.

Det gjælder at søge under land saa hurtig som muligt. De, som ingen sæl har paa slæb, kommer lettest frem, men de søger at holde sammen med de andre. En befrir Boas for den ene af hans klapmyts. De har ikke rod langt, før allerede stormen er over dem; den pisker vandet til skum foran sig, og kajakmændene kjender den i ryggen som en kjæmpe, der løfter og slænger dem afsted. Nu blir det alvor i legen, sjøerne reiser sig snart som taarnhøie vandberg, bryder og velter ned over dem. Det bærer mod land med vinden omtrent tvers, men det er langt ind, de kan intet se omkring sig for raakket, og næsten hver sjø begraver dem under sig, saa bare nogle hoder, arme og aarestumper ses over fraadekammene.

Der kommer en voldsom sjø, de kan se det lyse sort og hvidt af den paa lang afstand. Det taarner sig op, himmelen blir næsten borte, i et øieblik har de stukket aarerne ind under remmen paa luv side, bøier overkroppen, og skavlen bryder ned over ryggene paa dem. Et sekund er næsten alt forsvundet, — de, som er i læ, venter i spænding, snart er turen til dem, — den ruller over, og atter skjærer kajakerne frem ligesom før. Men en slig sjø kommer ikke alene, den næste blir værre. De holder aaren flad ned mod dækket og ud paa luv side, bøier overkroppen fremover, og i det øieblik, hvidfossen med tordnende brag styrter ned over dem, velter de sig selv i gabet paa den, — det svækker dens magt noget. Et øieblik er de atter borte, — saa dukker den ene kajak frem paa ret kjøl — lidt efter kommer den anden tilsyne med bunden iveiret — det er Pedersuak, som har kantret. Kameraten iler op paa siden af ham, men i det samme bryder den tredje sjø over dem, og han maa ta vare paa sig selv. Det var for sent — to kajaker ligger og hugger med bunden iveiret. Den sidste faar reist sig igjen, og hans første tanke er kameraten, som han paany iler til hjælp. Han render kajaken op langs den andens, lægger aaren tvers over begge, bukker sig ned, faar under vandet fat i hans arm og trækker ham med et ryk op paa siden, saa ogsaa han faar tag i aaren og i samme nu reiser sig paa ret kjøl. Helpelsen er sprunget

En kajakmand iler sin kantrede kamerat tilhjælp.

lidt op fra ringen paa den ene side, og noget vand er trængt ind; men det er ikke mer, end at han kan klare sig fremdeles. Imidlertid er de andre komne til, de faar nu ogsaa fat paa den tabte aare, og man kan atter dra videre.

Det blir slemmere og slemmere for dem, som bugserer, de hænger meget efter, og de store sæler ligger og dunker og hugger mod kajaksiden. De tænker paa at opgi sit bytte, men den vanskelige sjø ruller over, og de vil endnu forsøge det en stund. De stolteste øieblikke i en fangers liv er de, da han kommer hjem bugserende sin fangst og hans hustrus, hans døtres og tjenestekvinders glædestraalende ansigter lyser ham imøde fra stranden; han ser det allerede i tankerne langt ude paa sjøen og glæder sig som et barn; intet under, at det, han nødigst af alt vil, er at opgi et fanget bytte.

Efter mange stygge braat kommer de endelig nærmere under land; her faar de lidt læ af en øgruppe, som ligger langt ude i syd for dem, sjøen blir noget mindre voldsom, og efterhvert som de kommer længere ind, blir det bedre, og det gaar raskere hjemover.

Imidlertid er kvinderne hjemme i den største angst; da stormen kom, løb de op paa udkigsfjeldet eller ud paa pynterne, og her stod de i klynger og speidede ængstelig ud over det oprørte hav efter sønner, mænd, fedre og brødre. Her kan der ses speidende og frysende klynger, indtil de med sine af angst skjærpede øine opdager de kommende som sorte punkter ude i horisonten, og hele bopladsen gjenlyder af et eneste glædeshyl: «de kommer! de kommer!» Man begynder at tælle, hvor mange der er; der mangler to! — nei, der er den ene! — nei, allesammen er der! allesammen er der!! —

Snart begynder de at kunne kjende enkelte, dels paa maaden at ro paa, dels paa kajaken, skjønt de endnu ses som smaa prikker. Pludselig lyder et vildt glædeshyl: «Boase kaligpok!!!» (Boas bugserer), ham kjender de let paa størrelsen. Dette glædesbudskab gaar fra hus til hus, ungerne springer rundt og brøler det ind gjennem vinduerne, og klyngerne oppe paa fjeldet danser af glæde. Saa kommer et nyt hyl: «Ama Tobiase kaligpok!!!» (ogsaa Tobias bugserer), og denne nyhed gaar ligeledes fra hus til hus. Men saa lyder det: «Ama Simo kaligpok!!» «Ama David kaligpok!!!» Og nu kommer det atter yrende med kvindfolk ud af husene og op paa berget for at stirre udover havet, hvor sjøen bryder hvidt i hvidt mod holmerne og skjærene, og hvor elve sorte punkter af og til ses langt ude mellem de rullende vandmasser, bevægende sig sagte nærmere. — — —

Endelig styrer de første kajaker ind paa bugten foran pladsen. Det er dem, som ingen sæl har; let og sikkert jager den ene efter den anden ind paa den flade strand, baaret høit paa ryggen af sjøerne. De modtas af kvinderne, som trækker dem længere op.

Saa kommer de bugserende; de maa gaa lidt var sommere tilverks, de løsner sit bytte og ser saa først at faa det ind til kvinderne paa stranden. Derpaa søger de selv iland. Kommen vel ud af kajaken, tar de ligesom de først ankomne kun vare paa sig selv og sine redskaber, som bæres op til sit sted ovenfor høivandsmerke. De ser ikke engang til den side, hvor deres bytte ligger, — fra nu af tilkommer alt arbeide dermed kvinderne.

Imidlertid gaar mændene ind i husene, trækker af sig sine vaade klæder og tar paa sig husdragten, der, som vi har set, i hedningetiden var noget luftig, men nu er blit mer synlig.

Saa begynder endelig dagens første maaltid; men rigtig ordentligt blir det først, naar den hjembragte fangst er kogt og fremsat i et stort fad midt paa gulvet — da forsvinder utrolige masser af kjød og raat spæk.

Naar saa hungeren er stillet, sætter kvinderne sig som altid til at stelle med et eller andet, syning eller sligt, mens mændene gir sig hen til velfortjent dovenskab eller steller lidt med sine vaaben, hænger harpunremmen op til tørring osv.

Saa begynder fangerne at fortælle om dagens hændelser, og familien lytter spændt til, særlig de unge gutter. Fortællingen er nøktern, uden det kjyt eller den bestræbelse for at bibringe tilhørerne en overdreven forestilling om de overvundne vanskeligheder, som vi europæere i et lignende tilfælde ofte vilde være tilbøielige til.

Men samtidig er den med al sin eiendommelige bredde livlig og malende. Med forklarende haandbevægelser skildres deres oplevelser, og «naar de udi Historien ere komne saa vidt,» som Dalager siger, «at Skuddet skal exprimeres, svinge de den høyre Arm i Veyret, hvor imod den venstre sættes i lige Linie, som betyder Dyret. Hvorpaa Demonstrationen gierne følger saaledes: Der jeg vilde gribe Piilen, saae jeg til den, jeg greb den, jeg tog den, jeg fattede den, jeg havde den nu fast i Haanden, den balancerede, og saa fremdeeles, hvilket alleene kand vare i nogle Minuter, førend Haanden sinker, som endelig betyder Skuddet, og skal de ikke derefter forglemme at remarqvere det sidste Nik Sælhunden gjorde.»

Til andre tider kan de merkeligste hændelser omtales blot med et par ord. Men saa ofte der gis anledning, gjør en bred humor sig gjældende, som ufeilbarlig belønnes med de spændte tilhøreres skraldende latter. Det er et mønster paa et lykkeligt familieliv.

Slig gaar dagene for eskimoen. Skjønt der intet usedvanligt er ved oplevelser som disse, har de for ham sin tiltrækning. Hans bedste tanker er knyttede til sjøen, det haarde liv derude er for ham kjernen i tilværelsen — og naar han maa sidde hjemme, er sindet ikke let. — Men blir han gammel — ja, da er sagaen ude. — Der er altid vemod over alderdommen og ingensteds mer end der. De godslige gamlinger deroppe har ogsaa engang set kraft og ungdom — tider, da de var sit lille samfunds støtter — nu er bare minderne om et liv tilbage, og de maa la sig fø af andre. — Men naar de unge kommer fra sjøen med sin fangst, arbeider de sig ned til stranden for at ta imod dem, ja om det bare var mig stakkar, var de glade ved at kunne hjælpe mig paa land med kajaken. — Og kommer saa kvelden, da kan de fortælle, oplevelse efter oplevelse kommer frem, blir liv igjen og opflammer de unge til daad.

Ofte gaar det ved fangsten farligere til, end ovenfor skildret. Som det vil forstaas, kan man ikke kaste bagover eller til høire fra den fastklemte stilling i kajaken, som ikke tillader mange dreininger. Naar saa en saaret klapmyts pludselig angriber en fra disse kanter, skal der baade behændighed og aandsnærværelse til at undgaa den eller at vende saa hurtig, at man faar rettet sit dræbende kast mod den, før den har ødelagt en. Ikke bedre er det, naar man blir angrebet nedenfra, eller dyret pludselig skyder op tæt paa siden af en; thi det er lynsnart i sine bevægelser og mangler ikke mod og styrke; kommer det først op paa kajaken og faar kantret den, er der lidet haab om frelse; ofte angriber det da manden under vandet, eller kaster sig op paa kajakbunden og river hul i den. I slig en stilling skal der et ikke sedvanligt herredømme over sig selv til for at kunne beholde den fornødne koldblodighed, reise sig paa ret kjøl igjen og paany opta kampen med sin rasende modstander. — Og dog hænder det, at en slig kantret kajakmand bringer klapmytsen hjem som bytte.

En endnu værre modstander er hvalrossen. Helst er de derfor flere i følge, naar de gaar paa fangst efter denne, forat den ene kan komme den anden til hjælp, om der hænder noget. Men ofte nok angriber ogsaa den enslige fanger dette uhyre.

Hvalrossen er som bekjendt et stort dyr paa op til fem meters længde, med en tyk og seig hud, et tykt spæklag, en forfærdelig haard skalle og en vældig krop. Der fordres saaledes en sikker og kraftig arm for at fælde den. Saasnart en hvalros blir angreben, har den den vane at gaa paa sin modstander og kan med sine utækkelige hugtænder tilrede ham stygt. Er der flere hvalrosser i følge, kan de omringe ham og angribe alle paa en gang.

Selv de norske fangstmænd, som gaar efter hvalros i store, sterke baade, og som er mange i samme baad og bevæbnede med bøsser, lanser og økser, har stor respekt for den.

Hvor anderledes overlegent er det ikke at angribe den i eskimoens spinkle skindbaade, med deres lette, sindrige kastevaaben, og saa alene!

Men for eskimoen er dette en dagligdags begivenhed. Han kjæmper sin kamp ud med sin farlige modstander; rolig, med lænseren færdig til kast, afventer han dens angreb, og koldblodig beregnende sine fordele jager han den i rette øieblik lænseren i livet.

Ved hvalrosfangsten gjælder det mer end nogensinde at beholde sin koldblodighed; thi de mest uforudsete vanskeligheder kan indtræffe; der hænder da heller ikke saa sjelden ulykker. Ved Kangamiut blev for nogle aar siden en kajak angreben nedenfra, og en lang hvalrostand trængte pludselig gjennem kajakbunden og laaret paa manden og stod op gjennem dækket; de andre ilte straks til hjælp, og manden klarede sig og blev hjulpet tilland.

Foruden disse dyr angriber eskimoen ogsaa fra sin lille kajak hvalerne, af hvilke der særlig er en, som kan være farligere end nogen anden, det er spækhuggeren eller, som han kalder den, ardluk. Med sin styrke, sin hurtighed og sine uhyggelige tænder kan denne, naar den en enkelt gang angriber, i et øieblik gjøre det af med en kajak, og for den har selv eskimoen frygt; men det afholder ham dog ikke fra at angribe den, naar leilighed byr sig.

Ogsaa de store hvaler drev de før i tiden fangst paa. Dette skede dog fra de store konebaade, hvori der da var mange mennesker, mænd og kvinder. Til denne fangst «udruste de sig,» siger Hans Egede, «i deres største Stads, ligesom til Bryllup, ellers skal Hvalen skye for dem; thi han fordrager ikke Urenlighed.» Hvalen blev harpuneret fra forstavnen, men det hændte undertiden, at den da ved et slag med halen kunde knuse baaden eller kantre den. Ofte var mændene saa dristige, at de, naar hvalen begyndte at udmattes, sprang op paa dens ryg for at stikke den ihjel. Denne fangst forekommer nu sjelden.

Det er ikke bare de større dyr, som kan udsætte eskimoen for fare, ogsaa ved almindeligt fiske, f. eks. af kveite, kan der hænde ulykker. Har man ikke passet paa, at snøret ligger greit, og det et eller andet sted kommer i beknib, idet disse sterke fiske pludselig under ophalingen sætter tilbunds, er den ranke kajak let nok kantret. Mange har fundet sin død paa den vis.

Kajakmand angreben af en hvalros.

Men vi skal ikke opholde os for længe ved skyggesiderne. Jeg haaber, at jeg har været istand til at gi læseren et lidet indtryk af det fangstliv, eskimoen fører paa sjøen, og nogle af de farer, han daglig omgaas med, og det er kan hænde nok til at overbevise om, at det folk ikke mangler mod, naar det gjælder, og heller ikke udholdenhed og koldblodigt herredømme over sig selv.

Men eskimoen har mer — naar først ulykken rammer ham, kan han vise en haardførhed og en taalmodighed, som er overlegen. Jeg skal bare som betegnende anføre følgende lille eksempel, der er et blandt de mange, som grønlænderne selv har skrevet, om sine oplevelser i sin avis «Atuagagdlutit».

«En kajakmand fra Tornait ved Fiskernæsset gik en dag i februar 1876 ud tilsjøs mod nord. Da han kom til fangstpladsen dukkede der en sæl op for ham, han trak riflen ud af kajaken for at skyde, men fik derved et vaadeskud tvers gjennem underlivet. Da han hadde besindet sig, steg han ud paa et stykke is og lagde sig ned, men saa blæste det op fra nord, og sjøen brød over ham, hvorfor han atter maatte gaa i kajaken og ro sydover. Men man maa — saaledes skrives der — forbauses over den mands haardførhed, som, saa frygtelig saaret, kunde gaa ud i den aabne sjø; man tænke sig, han gik udenom øerne, naadde hjem, trak sin kajak paa land og opstillede et merke, men saa sank han ned ved iskanten; thi han magtede ikke at gaa til husene, som laa et stykke fra landingspladsen. Da man senere fandt ham og eftersaa hans kajak, kunde ingen forstaa, at han levede endnu efter at ha mistet alt det blod, som oversvømmede dens bund. Tilvisse, da de hadde baaret ham op, trodde de, at han ikke kunde leve natten over; dog døde han først tredje dagen derefter! De sagde, at han ikke ængstedes for døden, men var som den, hvem naade er vederfaret.»3)

Der kunde fortælles mange slige oplevelser fra dette folk; det er farer og lidelser, som deres erhverv fører med sig, og dog gir de sig med lyst hen til det. Om eskimoernes historie nogensinde hadde været skrevet, vilde den ha været en eneste række af slige begivenheder, og hvor megen rørende opofrelse og næstekjærlighed vilde ikke der ha kommet tilorde — hvor mangen stordaad er ikke der blit glemt! — Dette folk er det, man har kaldt feigt og usselt, og som vi europæere tror os berettigede til at se ned paa.

1. ↑ Det er den voksne han af klapmytsen. Denne er over næsen forsynet med en hætte, som kan blæses op til en forbausende størrelse.

2. ↑ Naar en sæl fanges, faar de kajakmænd, som er i nærheden, hver sit stykke spæk deraf, som de da gjerne spiser med det samme.

3. ↑ Denne fortælling er oversat af dr. H. Rink og sammen med flere andre trykt i hans bog: «Om Grønlænderne, deres Fremtid osv.» Kjøbenhavn 1882.

KAPITEL V.

Vinterhuse, telte, konebaade og reiser.

Om vinteren bor grønlænderne i huse, byggede af sten og torv. Disse stikker bare halvanden til to meter op over jordfladen, og gulvet ligger noget under denne. Taget er fladt, lidt hvælvet. Udenfra ser ofte det hele ud som en uanselig jordhaug.

Der er bare et rum i disse huse, og i det bor som oftest flere familier sammen, mænd og kvinder, unge og gamle. Der er saa lavt under taget, at en lidt høi mand kan ha vanskelig for at staa opreist. Rummet har, lige som huset udvendig, en aflang, firkantet form. Langs hele den ene langvæg gaar hovedbriksen, som er omkring to meter dyb, og hvorpaa husets folk sover, det vil da sige de gifte, samt de voksne ugifte døtre og de unge gutter og jenter. Her ligger de paa rad, side om side, med benene til bagvæggen og hoderne frem mod gulvet.

Hans Egede Saabye siger i sin førnævnte dagbog, at de skal ha sin egteskabelige seng under briksen. Jeg opdagede intet, som tydede paa, at dette nu kan være tilfældet nogensteds i Godthaabs distrikt.

De ugifte mænd ligger gjerne paa de mindre brikser under vinduerne, som er paa den modsatte langvæg, og hvoraf der er et eller i større huse to, ja endog tre. Til vinduerne brugtes før tarmeskind o. l., men nu bruges paa vestkysten mest glas. Paa sidevæggene — kortvæggene — er der som regel ogsaa brikser; paa disse og paa vindusbrikserne sover gjerne fremmede.

Naar der bor flere familier i samme hus, hvilket altsaa er det almindelige, er hovedbriksen afdelt i baaser, en til hver familie, ved træstøtter, staaende paa forkant af den og gaaende til taget, og fra hvilke lave skillevægge er udspændte til bagvæggen. Det er utroligt, hvor lidet rum de kan nøie sig med. Kapt. Holm beskriver et hus fra østkysten, som var omkr. 27 fod langt og 14 1/2 fod bredt, og hvori der bodde 8 familier med ialt 38 mennesker. I en baas, som var 4 fod bred, bodde en mand med to koner og syv børn. Det blir ikke megen plads paa hver.

Til at ligge paa bruges sælskind og renskind. Det bredte de før i tiden ogsaa over sig, og de laa ganske nøgne, naar undtas den før omtalte husdragt. Nuomstunder bruger man paa vestkysten mest fjærdyner til overbredsel.

Indvendig var husets vægge før i tiden altid beklædt med skind. Gulvet var den bare jord, tildels belagt med stenheller. Nu for tiden, da megen europæisk luksus er indført, har man paa vestkysten ogsaa begyndt at panele væggene med bord samt at lægge trægulv; endvidere har man tildels indført den skik at vaske dette, endog flere gange om aaret.

Ind til huset kommer man gjennem den lange og trange husgang, som tildels er gravet lidt under jorden og ligeledes er bygget af sten og torv. Fra jordoverfladen udenfor stiger man gjennem et hul ned i den; den er som regel saa trang og lav, at man maa krybe paa hug gjennem den, og er man stor, kan en ha vanskelig nok for at komme frem. Jeg hørte i Sardlok om en handelsassistent N. N. fra Godthaab, som nok var endel tyk, og som derfor blev siddende fast paa et vanskeligt punkt i gangen til Terkels hus. Han laa der, strævede og brølte, men kunde ikke komme ind, og endnu mindre ud. Det endte med, at han maatte faa fire smaagutter til at hjælpe sig, to kom til og skjøv paa bagfra i den kjødfuldeste del af kroppen, som skulde ha været meget omfangsrig, og to andre kom ud fra huset og trak foranfra i armene. De arbeidede og sled i sit ansigts sved, men manden sad fast som en strydot i en geværpibe, og man omgikkes nok allerede med tanken om at rive husgangen ned for at skaffe gjennemgang, da han endelig glap igjennem. Saavidt jeg erindrer, maatte vinduet rives istykker, forat han kunde skaffes vid igjen den vei.

Fra gangen kommer man op i huset gjennem en liden firkantet aabning, som almindelig er paa forreste langvæg, og som lukkes med en lem eller dør.

Hensigten med denne husgang er at hindre, at kold luft kommer ind, eller at den varme, lette luft viger ud. Af den grund er det ogsaa, at den ligger lavere end huset, hvorved desuden lidt ventilation opnaas, idet nemlig den tunge, slette luft for en del kan synke ned i den og undvige.

I grønlandske huse efter den gamle form has intet ildsted, de opvarmes saavelsom oplyses ved tranlamper, der brænder hele døgnet rundt. At de ogsaa brænder om natten, er ikke bare paa grund af varmen, men ogsaa, fordi eskimoerne er i høi grad overtroiske og mørkrædde. Naar der er nød paa et sted, saa nævnes det som et bevis paa, hvor slemt det maa være, at tænk! de arme mennesker maa sove uden ild paa lamperne om natten.

Lamperne er store, flade og aabne skaale af veksten; de har en halvrund form, og langs den rette side ligger vægen, som dannes af tør mos eller nu ogsaa af tøi. Disse lamper staar paa en træfod oppe paa et lidet bord eller forhøining paa briksens forside. Af disse lampeborde er der gjerne et for hver familie. Er der nu flere familier i et hus, blir der mange lamper, da der mindst brænder en for hver af dem, men som regel flere.

Over disse kogtes ogsaa før i tiden maden i vekstensgryder, som hang ned fra taget. Madlagingen skede selvfølgelig ligesom alle andre forretninger inde i fælles rummet.

Slige er forholdene fremdeles paa østkysten. Paa vestkysten har den moderne civilisation bragt forandringer for saa vidt, at maden nu gjerne koges ude i særegne rum med grue, der er byggede som en sidedel af husgangen. Til brændsel paa disse bruges torv eller maagetuer, hvilket er et meget fint navn for gammel tørret maagegjødsel. Istedenfor vekstensgryder er nu ogsaa kommen jerngryder, som kjøbes fra kolonibutiken.

Mange vestgrønlændere er desforuden blit i den grad raffinerede, at de fra butiken har kjøbt ovne, hvormed de altsaa opvarmer huset istedenfor med tranlamperne. Til brændsel bruges det samme som ovenfor nævnt. Samtidig brænder de dog fremdeles de uundværlige lamper, om ikke for andet, saa for oplysningens skyld.

Før i tiden var husene som oftest store og der bodde mange familier i hvert. Derved opnaaddes besparelse af brændsel, og beboerne hadde det godt og varmt, foruden at fællesskabet i det hele ydede mange fordele. Europæernes indflydelse paa dette punkt har været uheldig, idet de har opfordret til splittelse af familierne i adskilte mindre huse, ja der har ligefrem været opstillet præmie for husbygning; det skulde være saa grumt for dem, at hver familie hadde sit for sig, men derved blev husene daarligere og koldere, der trængtes mer til opvarmning og belysning, som ikke altid kunde skaffes, og der bragtes forstyrrelse ind i hele det gamle, fordelagtige system.

Om vinteren, da alt er stivfrossent, kan disse huse være bra nok, men om sommeren, naar væggene tiner og taget lækker og undertiden falder ind af sig selv, blir de mindre sunde opholdssteder. Saasnart vaaren kom med april maaned, flyttede grønlænderne derfor altid i tidligere tid ud af sine huse og rev ofte selv taget op paa dem, forat de kunde bli godt udluftede og udvaskede af regnen til høsten — en ganske bekvem maade at vaske paa.

Hele sommeren igjennem og et godt stykke udpaa høsten til september eller oktober bodde da grønlænderne i telte, og hver familie havde gjerne sit eget. Dette telt har en eiendommelig halvrund form med indgangsdøren paa den høie, flade side. Indvendig er det indrettet meget ligt et hus, med briksen løbende langs den skraa, bagre væg ligeoverfor døraabningen, som lukkes med et forhæng af halvgjennemsigtigt tarmeskind. Teltets vægge bestaar af et ydre lag afhaafet, vandtæt skind, som regel gammelt, der er tat af baadene, og et indre lag ren- eller sælskind med haarene vendende indad. I disse telte, som forøvrigt er noksaa varme, opholder de sig nøgne ligesom i sine huse.

Uadskillelig med sommerteltlivet er konebaaden. Denne, som er ti til tolv meter lang, har europæerne kaldt saa, fordi den til forskjel fra kajaken ros af kvinder.

Den er en fuldstændig aaben baad, gjort af et spileverk af træ og trukket udvendig med sælskind; den er forholdsvis meget smal og er flad i bunden. Den er letrod, men er som følge af sin form en ubekvem og daarlig sjøbaad, hvorfor grønlænderne, saasnart der kommer vind, lægger til land med den. Den har gjerne et lidet seil til at sætte op i forstavnen, og som kan bruges, naar der er gunstig vind; men at slige baade ikke egner sig for seilads, vil let nok indses. Seilads er i det hele tat noget, som eskimoen ikke forstaar sig paa og ikke har synderlig tilovers for.

I disse baade rummes al familiens jordiske eiendom med telt, husgeraad, hunde, børn, kvinder osv. De ros af op til en halv snes roersker og kan, naar der er saa mange, gjøre en god fart. De styres gjerne af husfa'ren, mens familiens øvrige mænd følger i sine kajaker.

I sine konebaade flyttede grønlænderne om fra den ene fangeplads til den anden hele sommeren, og en eller flere maaneder drog de der, hvor der var ren, ind i fjordene paa jagt og levede da i herlighed og glæde.

Hyppig foretog de i hin tid lange reiser op og ned langs vestkysten, ligesom de endnu den dag idag gjør det paa østkysten. For at gi et indtryk af, hvilken udstrækning disse reiser kan ha, kan nævnes, at paa østkysten reiser familier fra Angmagsalikegnen, paa 65 1/2 ° n. b., den lange vei ned til handelspladsene vestenfor Kap Farvel og tilbage igjen, og dette er da en strækning paa 110 mil. De reiser ikke gjerne hurtig; den ene af de to konebaade, som vi mødte paa østkysten ved Kap Bille i 1888, og som var paa reise sydover, naadde først to aar efter, i 1890, frem til Pamiagdluk, vestenfor Kap Farvel, og dette er bare en strækning paa 40 mil, som jeg antar, vi kunde ha tilbagelagt paa en uge eller to med vore baade. Men saasnart eskimoerne kommer til et sted, hvor der er meget sæl, lægger de til land, slaar leir, driver fangst og lever høit. Nærmer høsten eller vinteren sig, vælger de en god plads og bygger et vinterhus for atter at fortsætte sin reise til vaaren eller sommeren, naar isen tillader dem at dra videre. Den omtalte konebaad hadde paa denne maade tilbragt tre aar paa reisen fra sit hjem ved Umivik og vilde vel bruge en ikke meget kortere tid om at komme tilbage. Den anden konebaad, som gik sydover fra Kap Bille, kom saa langt som til Nanusek, hvor de overvintrede; men saa døde familiefaren, og de vendte om og tog fat paa den lange hjemreise til Angmagsalik, altsaa for saa vidt med uforrettet sag, som at de ikke naadde deres maal, handelspladsen, der ikke var mer end 15 mil borte.

Reiserne langs vestkysten foregik naturligvis meget lettere og hurtigere, da drivisen der ikke traadte hindrende iveien.

Ved denne omflakken undgik de at bli for meget afsondrede paa de enkelte bopladse; de traf sammen og pleiede omgang med andre mennesker, og der var hele sommeren over liv og samfærdsel, som de paa mange maader høstede fordel af; sindene oplivedes, interessen for fangsten ansporedes, og fangedygtigheden udvikledes paa forskjellig vis, foruden at den hyppige skiften af fangeplads gav betydelig større tilgang paa vildt.

Dette sommerliv i det forholdsvis renlige, luftige telt er foruden at være yderst fornøieligt ogsaa, som let vil forstaas, betydelig sundere end opholdet i de kvalme, stinkende jordhytter. Intet under derfor, at grønlænderens fagreste drømme om lykke var knyttede til konebaaden og teltet.

Desværre er vi europæere atter her aarsag i en sørgelig forandring. Hans Egede klagede vistnok sterkt over, hvor vanskeligt det var at faa grønlænderne til at la være med sin idelige omflakken og til at slaa sig ned og bygge og bo paa det samme sted, saa han i ro kunde præke kristendom for dem, ja han foreslaar endog, at man ved tugt og disciplin skulde tilholde dem at føre et mere stadigt levnet. Men havde denne fromme mand, som kun tænkte paa Guds riges tarv, levet nu, vilde han for saa vidt kunne været lykkelig; vor tids kristne grønlændere reiser snart ikke mere. Ved den store forarmning, som vi nu har bragt over dem, blir der for hver dag færre og færre fangere, som ser sig istand til at skaffe skind nok til konebaade og telte, og begge dele er jo nødvendige for at flytte. Isteden blir de da nu mer og mer nødte til at tilbringe hele aaret rundt i de usunde vinterhuse, hvor helbreden lider, og hvor der selvfølgelig er en ypperlig jordbund for bakterier og alle slags smitsomme sygdomme, foruden at mændene altsaa ikke kan skifte fangeplads, men maa søge de samme steder aar ud og aar ind. Herved forringes naturligvis udbyttet i sterk grad, kosten blir følgelig daarligere, og af de uundværlige sælskind blir der færre og færre. Er først hele det grønlandske samfund kommen ned paa dette niveau, denne fastboende tilstand, som vel for Egede stod som idealet, da har det sandhed vanskelig for at hæve sig igjen, og det staar neppe mer til at redde. Men nedgangen i den retning er i de seneste aar ligefrem foruroligende.

KAPITEL VI.

Madlaging og slikkerier.

Et træk ved grønlændernes daglige liv, som for os synes noksaa merkeligt, er, at de ingen bestemte maaltider har; de spiser gjerne, saasnart de blir sultne, hvis der da er mad nok. Som allerede fortalt, gaar fangerne ofte hele dagen uden niste. De har en merkelig evne til at sulte, men kan saa til gjengjæld fortære overraskende mængder af kjød, spæk, fisk m. m. paa en gang.

Deres kokkekunst er enkel og let at lære.

Kjød og fisk spises dels i raa eller frossen tilstand, dels kogt, dels tørret, og dels lar man kjødet undergaa en slags forraadnelse eller gjæring; det kaldes da mikiak og spises uden videre tilberedning. En saadan ret, som skattes meget høit, er raadne sælhoder.

Spækket af sæl og hval spises helst raat. Alle kræsne kulturmennesker grøsser naturligvis bare ved tanken paa at spise raat spæk; men jeg kan forsikre dem, at det, særlig i ganske frisk tilstand, er meget godt; det har en sødagtig, om end noget emmen smag, som minder om fløde, og der er intet af, hvad almindelig kaldes transmag; denne indfinder sig først, naar spækket blir kogt eller stegt, eller ogsaa naar det harskner. Der findes vistnok endnu mennesker, som tror, at eskimoerne pleier at drikke smeltet tran, uagtet allerede Hans Egede har paatalt denne feiltagelse. At de ikke altid vrager det, naar det byr sig, hadde jeg dog anledning til at overbevise mig om i Godthaab, idet jeg regelmæssig saa vor gamle tjenestepige Rosine ta sig en slurk eller to af vor lampe, naar hun pudsede den om morgenen og som sedvanlig heldte vel meget i beholderen, — det saa ikke ud til at bekomme hende ilde.

De sylter forøvrigt stilkene af kvanne i tran, som efter Saabye's beskrivelse fremstilles paa følgende eiendommelige vis: «Et Fruentimmer tygger Spæk, sprudler det ud, og vedbliver saalænge, indtil de efter hendes Mening have nok. Nu ligge disse Stilke saaledes indsyltede i nogen Tid, tages derpaa op og spises som Desert med megen Appetit».

Af planteføde brugte grønlænderne oprindelig flere sorter; foruden kvanne (angelika) kan nævnes løvetand, syre, krækling, blaabær samt forskjellige tangarter. En af deres største delikatesser er imidlertid indholdet af renmaven. Om en grønlænder fælder en ren og bare kan fragte lidt deraf med sig, tror jeg, han først og fremst vil ta maven, og det sidste, en grønlandsk dame ber sin elsker om, naar han drar paa renjagt, er at betænke hende med maveindholdet. At dette staar saa høit i pris, er vel fordi de trænger planteføde, og det er jo til og med en meget udsøgt vare, som den feinschmecker renen netop har samlet sammen af de fineste skud af mos og græs, og som derpaa i maven er blit tilberedt som en slags stuving ved at bli halvfordøiet og tilsat med en noget skarp og krydret sauce af mavesaften. Mange griner nok paa næsen af denne ret, men det skulde de ikke gjøre; jeg har med tilladelse smagt paa den og ikke fundet den uspiselig, om den end var sur, noget lig gammel kjeldermelk. Skal det være særlig fint, tilsættes den med spækstykker og krækling.

En anden ret, som sikkert ogsaa vil støde mange europæere, er rypeindvolde. Her holder de sig imidlertid ikke bare til maven, men tarmene med alt deres indhold slurper de ogsaa i sig i en vending. Resten af rypen sælger de til kjøbmanden for 5 til 8 øre. Dette er grunden til, at man aldrig i Grønland ser ryper med indvoldene i, uden at man selv skyder dem.

Da vi engang var paa en jagttur inde i Ameralikfjorden og hadde grønlænderen Joel med os, tog han sig en dag for at rive indvoldene ud af alle vore ryper; men da der var adskillig over hundrede af dem, kunde ikke alt fortæres paa stedet, og resten samledes derfor i en stor sæk. Med dennes kostelige indhold, som vel blev til skemad før han kom hjem, agtede han vistnok at spise i fællesskab med sin elskelige Ane Cornelia. Jeg haaber, det vil tilgis mig, at jeg ikke kan oplyse om, hvordan denne ret smager; det var den eneste grønlandske ret, jeg ikke kom til at forsøge.

Af andre slikkerier maa jeg nævne huden (matak) af de forskjellige hvalarter, særlig af hvidfisk og nise, hvilken anses for toppunktet af nydelse. Huden flaas af med det nærmest under den liggende lag af spæk og spises uden videre ceremonier raa, som den er. Jeg maa gi eskimoen min fuldeste anerkjendelse for opfindelsen af denne ret; jeg kan forsikre læseren, at nu, da jeg skriver derom, svømmer mine faa efterladte tænder omkring i vand bare ved tanken om matak med den ubeskrivelig fine smag af nøddekjerne, blandet med østers — ah ! — og saa har den det fortrin fremfor den sidste, at skindet er seigt som viskelæder at tygge, saa nydelsen kan forlænges i det utrolige. Selv danskerne i Grønland er sterkt forfaldne til denne nydelse, naar den kan opdrives; dog koger de den som regel, hvorved den blir geleagtig og let at tygge, nøddekjernerne og østersen forsvinder sporløst, og det hele blir som tungen ud af vinduet.

En fin ret, som dog ikke kommer op mod matak, er raat kveiteskind; det har imidlertid den samme fordel, at det paa grund af sin seighed er saa drøit. Jeg kan trygt anbefale det som meget delikat, særlig er det godt om vinteren.

Raat sælskind spiser grønlænderen ogsaa gjerne sammen med spækket. Det smagte meget antagelig; men jeg kunde ikke forsone mig med haarene og tillod mig derfor at spytte dem ud igjen efter at ha gjort flere forgjæves forsøg paa at svælge dem.

De spiser kjød af sæl, hval, ren, fugl, hare, bjørn, ja endog hund og ræv. Det eneste, de mig bekjendt som regel forsmaar, er ravn; da denne tildels ernærer sig paa møddingerne, anses den ligesom planter, som vokser der, for uren.

Kjød, som ikke er fedt, bryr grønlænderne sig ikke videre om; derfor foretrækker de f. eks. sjøfugle fremfor ryper. Det hændte engang ved en af kolonierne i Sydgrønland, at en prest, som netop var kommet til landet, holdt gjestebud for nogle af sine sognebørn, og fruen trakterede med det bedste, hun vidste, nemlig stegte ryper. Grønlænderne tog dog lidet til sig, skjønt fruen nødede dem svært. Hun spurgte da, om de ikke likte ryper. Jo, svarte de, de spiste dem nok, — naar der var hungersnød. — — —

Hvad jeg allerede har fortalt, vil sikkert være nok til at overbevise en om, at eskimoerne ingenlunde er saa

Paa fiskepladsen.

nøisomme i madveien, som de almindelig antas for. I hungersnød kan de dog spise lidt af hvert; saaledes skal det f. eks., efter hvad Dalager beretter, hænde, at de «hakker deres Telte-Skind i Stykker og koger Suppe paa», og det er heller ikke sjelden, at man horer om den og den, som kogte suppe paa sine gamle bukser.

Madens servering adskiller sig ogsaa fra den europæiske mode. Bord findes ikke i det grønlandske hus; madfadet sættes derfor midt paa gulvet, og menneskene sidder paa briksene rundt omkring og langer nedi med de gafler, Vorherre gav dem ved fødselen. At sætte fadet paa en kiste eller lignende, falder dem sjelden ind; det synes næsten, som det er dem en trang at bøie sig. Et eksempel herpaa er en historie om en ung dansk frue, som netop var kommen til Grønland, og som havde faat nogle grønlænderinder i huset for at vaske for sig. Da hun kom i bryggerhuset, saa hun dem staa bøiede over vaskebaljen, som stod paa gulvet, og da hun fandt dette en tungvindt stilling, gav hun dem nogle krakker til at sætte baljen paa. En stund efter kom hun atter ind til dem, men blev nu ikke lidet overrasket ved at finde dem staaende oppe paa krakkerne og vaskende ned i baljen, som fremdeles stod paa samme sted. — Si non è vero è ben trovato!

Af de mange varer, vi har paaført dem, er de kristne grønlændere fremfor alt forfaldne til kaffe, og nydelsen deraf er blit meget nær en last paa vestkysten. De lager den sterk og drikker nødig mindre end to gode spilkummer ad gangen; der er heller intet iveien for, at de kan drikke kaffe 4 til 5 gange om dagen, det smager saa godt, og saa kommer en i sligt humør af den. Dens skadelige indflydelse har de dog greie paa, og derfor faar unge mænd kun lidet eller intet deraf, forat de skal bli gode fangere; en svimmelhed, som de ældre undertiden lider af, og som gjør dem ustøe i kajaken, paastaar de nemlig skal for en del skyldes kaffeen. Denne erfaring stemmer merkelig godt med nyere fysiologiske forsøg, som har vist, at dennes farligste gifter, cafeonet m. m., netop angriber de dele af nervesystemet, hvoraf ligevægten er afhængig.

Næst kaffe er de glade i tobak og brød. Tobakken blir paa vestkysten mest røgt og tygget; at snuse er derimod østgrønlændernes svaghed, samt kvindernes paa vestkysten, og man kan ofte bli ubehagelig overrasket ved den opdagelse, at en ung, tiltalende skjønhed tar sig en forsvarlig pris, saa baade overlæbe og næsebor fyldes med dette stof. De river sin snus selv paa flade stene af usaucet rultobak, som skjæres smaa og tørres over lampen; for at gjøre den drøiere blandes den undertiden med knust sten; til opbevaring bruges større eller mindre horn. Paa østkysten spiller snusen en rolle ogsaa ved enkelte ceremonier. Eskimoen har intet ord for goddag eller velkommen, men isteden rækker man den velsete fremmede sit snushorn til benyttelse, og denne svarer ved til vederlag at fremby sit. Naar man skilles, gjentas den samme ceremoni.

Sin tyggetobak tilbereder vestgrønlænderne paa en for os noget overraskende maade. Høie, danske porcellænspiber halvstoppes med røgtobak, som derefter gjennemblødes ved at vand heldes over, og saa fyldes piben ganske med tør tobak; derpaa røges den, til varmen naar væden og slukkes. Asken slaas da ud, hvorpaa saa meget olje som muligt skrabes sammen fra oljehus, piberør, de gamle skover i pibehodet osv. og slaas saa over de allerede paa grund af rygningen godt indsaucede rester i bunden af hodet, og disse er dermed fæfdige til at tygges. Denne sterke konfekt sættes særlig pris paa som niste i kajaken.

Brændevin har regjeringen heldigvis forbudt at sælge til grønlænderne. Europæerne i landet har derimod lov til at faa sligt forskrevet hjemmefra og har lov til at traktere grønlænderne dermed. Det er særlig almindeligt, at disse faar det, naar de er besætning paa europæernes baade paa reiser om sommeren, samt efter hver handel, de har afsluttet med dem. Dernæst er det saa viselig indrettet, at kifakerne eller de, som er ansatte i den danske handels tjeneste, faar sin dram hver morgen, mens fangerne, som skulde være dygtigere og staa over kifakerne, ikke kan opnaa nogen uden altsaa ved at bli europæernes tjener eller ogsaa ved at sælge noget til dem.

De er nu lidenskabelig glade i brændevin, saavel mænd som kvinder, ikke fordi det smager godt, betrodde de mig ofte, men fordi det var saa deiligt at være fuld, og fulde var de da, hver gang der viste sig en anledning; men det var jo lykkeligvis ikke saa ofte. At maalet for denne nydelse virkelig var rusen, synes ogsaa at fremgaa deraf, at kifakerne ikke satte synderlig pris paa morgendrammen, fordi det ikke var nok til at bli fuld af. Der for hændte det, at flere kom overens om at spare op, saaledes at altsaa en af dem drak for alle de andre en morgen, og næste dag kom en andens tur. Herved kunde de med bestemte mellemrum opnaa en ordentlig rus. Da høiere vedkommende kom underveir dermed, søgtes imidlertid den bedrift stanset.

I modsætning til, hvad forholdet almindelig tør være her hjemme, fandt de grønlandske hustruer som regel, at deres mænd var saa yndige, naar de var fulde, og de morede sig kostelig ved synet af dem. Sandheden tro skylder jeg dog at oplyse, at de, saavel herrer som damer deroppe, forekom mig med faa undtagelser at være betydelig mindre frastødende og naturligvis betydelig mer fredsommelige i denne bakantiske tilstand, end man almindeligvis er herhjemme under lignende forhold.

Ved europæernes ankomst til landet forstod de indfødte ikke synderlig brændevinets virkning. Da julen nærmede sig, kom de saaledes og spurgte Niels Egede om, naar hans folk skulde bli «galne» ; de trodde nemlig, at «galenheden» var en nødvendig følge af høitiden, og den var blit dem et merke, hvorefter almanaken beregnedes. Senere erfarede de, at den skyldtes denne vædske, som de derfor kaldte silaerúnartok, det er det, hvoraf man mister sin forstand; men nu kalder de den almindeligere snapsemik.

KAPITEL VII.

Karakter og sociale forhold.

Naar jeg ser alt det kjævleri og al den væmmelige udskjelden af modstandere, som hver dag serveres i de forskjellige partiers blade, kommer jeg af og til at tænke paa, hvad disse herrer politikere vilde sige, om de kjendte det grønlandske samfund, om de ikke vilde rødme af skam, hvis de blev forestillede for disse mennesker, som den Guds mand Hans Egede titulerer paa følgende vis: «Saadanne vanvittige, koldsindige, uden Kiendelse af nogen slags Guds-Dyrkelse, i fæisk Dumhed, uden Orden og Disciplin levende Mennesker». Hvor vi dog staar lavt, og hvor disse «vilde» hadde ret til at se ned paa os med foragt, om de fik vide, at her bruger man, endog i den offentlige presse, de gemeneste skjeldsord mod hver andre, som f. eks. «løgner», «forræder», «meneder», «smudsblad», «skandalpresse», «tølper», «raaas» osv. osv.; selv tar de jo aldrig et skjeldsord paa sin mund, ja deres sprog savner denne ordklasse, som hos os er saa rigt udviklet.

Der ligger udtrykt en karakterens grundforskjel i dette forhold. Grønlænderen er det skikkeligste menneske, Vorherre har skabt. Godmodighed, fredelighed og magelighed er fremtrædende træk i hans karakter. Han vil gjerne staa paa saa god fod med sine medmennesker som muligt og undgaar derfor at støde dem, end sige bruge grove skjeldsord. Han siger nødig en anden imod, selv naar denne fortæller noget, som han ved ikke er tilfældet; sin indvending iklæder han ialfald den mildest mulige form, og det vilde falde ham meget vanskelig at sige rent ud, at den anden talte usandhed. Han fortæller andre nødig sandheder, som han formoder kunde være dem ubehagelige; han bruger da heller mer ubestemte udtryk, selv naar det gjælder saa ligegyldige ting som f. eks. veir og vind. Ja, hans fredelighed gaar saa vidt, at hvis en stjæler fra ham, hvilket sjelden hænder, fordrer han som regel ikke det stjaalne tilbage, om han end ved, hvem som har tat det. «Men giv hver den, som beder dig, og af den, som tager dit fra dig, kræv det ikke igjen» (Luc. 6, 30).

Følgen er, at der sjelden eller aldrig forekommer trætte deroppe. Grønlænderne har ikke raad til at kaste tiden bort med indbyrdes kiv; kampen for at underkaste sig naturen, denne menneskets store opgave, er der tungere end noget andet sted, og derfor har dette lille folk enedes om at føre den uden unødige splittelser.

I det hele er grønlænderen et lykkeligt menneske, hans sind er muntert og let som et barns. Om han har en sorg, tar han den muligens heftig i øieblikket; men den er snart glemt, og da er han lige straalende og tilfreds med tilværelsen, som han pleier.

Denne hans glade letsindighed gjør, at han lidet tænker paa fremtiden; har han nok mad i øieblikket, er han lykkelig og spiser, saa længe der er noget, om han end siden maa lide nød, hvilket desværre ofte sker nu, og det blir almindeligere aar for aar.

Den har ofte i sterke udtryk været bebreidet ham, denne sorgløshed; missionærerne paastaar og vistnok med rette, at den gjør ham uimodtagelig for civilisation, og har forsøgt at formane ham til mere forsynlighed og paaholdenhed med sine forraad. Men de forbiser, at der ogsaa staar skrevet: «I skulle ikke sørge for den dag imorgen. Ser til Himmelens Fugle, de saa ikke, de høste ikke, de samle ikke i Lader og dog føder vor himmelske Fader dem».

Den har ogsaa sin lyse side denne letsindighed, ja den er paa en maade hans styrke.

Fattigdom og nød har hos os to følger. Den mest umiddelbare er naturligvis den legemlige lidelse, men sammen med og efter den kommer den aandelige, næringssorgerne, dette ustanselige nag, som forfølger en nat og dag lige ind i søvnen og forbitrer hver time. Denne er vel som regel den sværeste for vore fattige, og var ikke den, vilde vel de legemlige lidelser, der dog som regel er forbigaaende, let være overstaaede. Men se, denne side er eskimoens lette sind fritat for. Selv om han sulter længe og døier ondt, er det atter glemt, saasnart han bare faar mad, og mindet om udstaaede lidelser er lige saa lidt istand til at ødelægge hans nydelse og glæde som frygten for dem, der imorgen eller iovermorgen vil komme; det eneste, som da kan forstyrre hans lykke, er at se andre lide nød, mens han selv har det godt, og derfor deler han, saasandt han har noget at dele af.

Hvad som særlig gaar dem nær til hjertet er dog at se sine smaa børn sulte, «og derfore,» siger Dalager, «give de Børnene, om de end selv af Hunger ere færdige at crepere til døde; thi de leve hver Dag i Haabet om en ønskelig Forandring, som virkelig holder Livet op i mange».

For at faa en klarere opfatning af grundforskjellen mellem eskimoens karakter og vor, bør man studere hans samfundsforhold.

Det er ikke ualmindeligt at høre den mening udtalt, at det grønlandske samfund er lovløst og uordnet. Dette er en feiltagelse.

Oprindelig var det tvertimod sjelden velordnet. Det hadde sine skikke og sine bestemte regler for enhver ting det vedkommende, og disse levede paa folkets mund og blev omtrent altid fulgte; thi det er utrolig skikkelige mennesker, hvilket selv Egede, der dog har omtalt dem saa stygt, som ovenfor meddelt, maa indrømme, naar han f. eks. siger: «Det er at forundre over, hvor eenige eendrægtige de leve med hinanden; thi Kiv og Strid, Had og Eftertragtelse fornemmer man sielden til hos dem. Og1) om endskiønt nogen kand have en ond Villie til en anden, saa lader hand sig dog ikke merke, men af stor undseelse for hinanden, understaaer sig ikke offentlig at angribe ham med skiælds Ord eller Slagsmaal, saasom de og ikke heller have nogen slags Maade eller Ord at skiælde paa hinanden med». Dette er vel at merke sagt af en prest allerede om hedningerne, som altsaa ikke kunde ha faat dette fredelige sind gjennem kristendommen.

Saa kom europæerne. Uden at kjende eller forstaa folket og dets behov, gik de helst ud fra, at det i bund og grund trængte til forbedring, og greb saa forstyrrende ind i hele deres samfundsindretning. De søgte at paatvinge dem et helt nyt præg, gav dem med et slag en hel ny religion, nedbrød agtelsen for de gamle skikke og traditioner, selvfølgelig uden at kunne gi dem nye isteden; dette vilde, frit levende jagtfolk mente jo disse missionærer at kunne gjøre til en civiliseret, kristen nation, uden at det faldt dem ind, at dette folk i sit hjerte var i mange henseender mer kristne end de selv og bl. a. hadde gjennemført i praksis den kristelige kjærlighedslære ganske anderledes end nogen kristen nation. Europæerne opførte sig, kort sagt, i Grønland aldeles paa samme vis som almindelig, hvor de siger sig at optræde i den kristne religions navn for at gjøre «de stakkars hedninger delagtige i den evige sandheds velsignelse».

Karakteristisk for denne opfatning er f. eks. følgende tidligere omtalte udtryk af Egede: «Grønlændernes medfødde Dumhed og Koldsindighed, deres Ungdoms dorske og fæiske Opdragelse, deres Omflakken og ustadige Leve-Maade, giør visselig stor Hindring udi deres Omvendelse, og bør, saa meget mueligt er, borttages og remederes». Hvilken mangel paa forstaaelse! tænk bare, at ville bortta og remedere et jagtfolks omflakkende liv, hvad blir der saa tilbage? For ikke at tale om, at han en anden gang foreslaar at opnaa dette ved «tugt og disciplin».

Eskimoerne hørte i begyndelsen forbausede paa de fremmede; de hadde hidtil været meget tilfredse med sig selv og den hele tilværelse, vidste ikke, at livet og menneskene var saa elendige, som missionærerne atter og atter forsikrede dem om; de var, som Egede siger, «uden nogen ret Skiønsomhed om deres egen dybe Fordærvelse», og de hadde store vanskeligheder med at forstaa en religion saa grusom, at den lod mennesker fordømmes i en evig ild; «arvesynden» kunde de nok anerkjende som noget almindeligt hos kavdlunakerne (europæerne); thi at de for en stor del var slette, saa de nok; men da kaladlit (eskimoerne) var gode mennesker, burde de uden braak komme ind i himmerige.

Da der i 1728 kom en hel del danske mænd og kvinder til Godthaab for at kolonisere landet, forargede mange af dem hedningerne sterkt ved sin slette opførsel, og disse «spurgte derfor tidt, hvoraf det kom, at saa mange blandt vore Folk vare saa uskikkelige. I Stedet for at Fruentimmerne (ɔ: grønlænderinderne) pleie at være stille og ærbare, vare disse (europæerinderne) galne, frække, og uden al qvindelig Anstændighed. De vidste dog vel alle Guds Villie».2) Og grønlænderne saa ned paa og lo af de dumme, selvgode europæere, som prækede saa fint, men var saa slette, og som desuden intet forstod af deres fangst eller af alt det, som de ansaa for vigtigst i livet.

Ved den magt, som en høiere kultur gir, seirede saa efterhaanden disse, og i tidens løb har de da voldt en gjennemgribende forstyrrelse og frembragt en usikker blanding af oprindelig eskimoisk og moderne europæisk folkeskik og kultur, ligesom de ogsaa i en utilladelig høi grad har krydset sit blod med dem og uden presternes hjælp frembragt et sterkt blandet afkom.

Men da eskimoerne er et meget konservativt folk, vil man endnu finde mange væsentlige træk fra den oprindelige tilstand.

Som hos alle jagtfolk er hos grønlænderne eiendomsbegrebet meget indskrænket; men det er dog ikke rigtigt at tro, at de aldeles ikke kjender et saadant begreb.

For det store flertal af tings vedkommende hersker der et vist fællesskab; men dette indskrænker sig altid til videre eller snevrere kredse efter de forskjellige tings natur. Næst individet kommer som den snevreste kreds familien, dernæst husfæller og nærmeste slegtninge og saa alle bopladsens familier. Som mest privat eiendom anses kajak, kajakklæder og fangstredskaber, som tilhører fangeren alene, og som ingen maa røre; thi dermed underholder han sig selv og sin familie, og han maa følgelig altid være sikker paa at finde dem, hvor han sidst lagde dem; de laanes endog sjelden bort. Før i tiden holdt gode fangere gjerne to kajaker, men det gaar nu sjelden for sig. Som noget, der nærmest ogsaa skulde høre til fangstredskaber, kunde nævnes ski; da disse imidlertid først er indførte ved europæerne, gjælder eiendomsbegrebet ikke for dem i samme grad, og mens en eskimo sjelden eller aldrig rører en andens vaaben, tar han som regel ikke i betænkning at bruge en andens ski uden at spørge derom.

Næst fangstredskaberne og de private klæder kommer verktøi, som bruges hjemme i huset, f. eks. knive, økser, sage, skindknive osv. Mange af disse, særlig kvindernes sygreier, anses dog ogsaa som helt privat eiendom.

Andet husgeraad er felleseie for familien eller endog for husfællerne. Konebaaden tilhører familiefar'en eller familien, ligesaa teltet. Huset tilhører ogsaa familien, og bor der flere sammen, da disse i fællesskab.

Nogen grundeiendom kjender eskimoen ikke, dog synes der at herske den regel, at ingen bør slaa telt eller bygge sit hus paa en plads, hvor der bor folk før, foruden disses samtykke.

Som eksempel paa deres hensynsfuldhed for hverandre i saa henseende kan anføres et træk, som for over hundrede aar siden er beskrevet af Lars Dalager.

«Om Sommeren, naar de føre deres Telter og Bagage med dem, og agte at fæste Stade paa et Sted, hvor andre Grønlændere staae, roe de til Landet meget langsomme, naar de komme nær paa et Bøsse-Skud, holde de stille uden at tale noget. Tie de paa Landet værende ogsaa stille uden at tale noget, tænke de Kommende at være mindre agtede, og derfore roe bort med største Hurtighed til et øde Sted. Men hvis man paa Landet, som almindelig gierne skeer, gjør disse Complimenter: see her! her er gode Telte-Pladse, god Lager for eders Kone-Baader, kommer og udhviler eder fra Dagens Byrde! legge de efter en liden Overveyelse til Strand-Bredden, hvor man staar færdig at modtage dem, og assistere med Hielp til Bagagens Opbringelse. Men naar de igien fare bort, hielpe de dem alleene Kone-Baaden i Søen, lade dem selv arbeide med det øvrige, uden saa Skiel den Farende er en meget god Ven, eller nær Forvandte, da han dimitteres med samme Æres Beviisning, som der han blev modtagen, og med saadant Afskeed: Eders Bortfart vil foraarsage hos os en stille Erindring.»3)

En antydning til grundeiendomsbegreb synes ogsaa at ligge deri, at hvor de i lakserige elve har bygget dæmninger for at samle fisken, er det ikke velset, naar fremmede kommer og forandrer deres dæmninger eller benytter garn indenfor disse, saaledes som europæerne hyppig har gjort i tidligere tider (ogsaa omtalt af Dalager).

Rækved tilhører den, som først fineler det drivende i sjøen, hvor dette end er. For at beholde sin ret er finderen forpligtet til at bugsere det til land og sætte det op ovenfor høivandsmerke og helst merke det paa en eller anden maade. For denne eiendom har eskimoen stor respekt, og en, som har lagt rækved op paa stranden, er sikker paa, hvis ikke europæere har været paa stedet, at finde den igjen selv flere aar efter; den, som tog deraf, vilde anses for en kjeltring.

Angaaende deres opfatning af eiendomsbegrebet ved laan og handel kan anføres, hvad Dalager siger derom: «Laaner en Mand noget til en anden, som Baade, Piile, Fiske-Snøre, eller andet Søe-Redskab, og samme kommer til Skade, enten ved at Sælhunden eller Dyret løber bort med Piilen, eller Fisken trekker Snøret itu, eller og, at Fisken eller Sælhunden kand giøre Baaden Skade, da gaaer det alt paa Eyerens Regning, og den Laanende erstatter intet derfor. — — Tager nogen Piil eller Redskab til Laans, Eyeren uafvidende, og det imidlertid kommer til Skade, er den Laanende forbunden at giøre Eyeren Satisfaction. Dette indfalder meget sjelden, en Grønlænder skal ogsaa trænge hart, førend han vil incommodere en anden om noget til Laans, af Frygt for det skulde komme til Skade.»

«Kiøber nogen af en anden, og Vahrene ikke staae ham an, kand han endogsaa efter nogle Tiders Forløb lade bringe Vahrene tilbage.»

«Kiøber nogen af en anden kostbare Ting som Baade eller Flinte, og den Kiøbende ikke er i Stand til at kand contentere Selgeren for den fordrede Betalning, da gives ham Credit, indtil han kand præstere. Men døer Debitor forinden, nævner Creditor aldrig sit Krav. Dette er,» tilføier Dalager, «en skadelig Articul for Coloniernes Kjøbmænd, som stedse ere forbundne at give Credit, og hvorpaa jeg fornemmelig dette Aar har fristet Prøver, da mange af mine Debitorer ved Døden ere hensovede, og derover bragt mig i en temmelig Labyrinth.»

Da han klagede til «adskillige fornemme og fornuftige Grønlændere», gav de ham det raad «strax at legitimere sit Krav, men dog lade (efter deres Talemaader) Mandens Luus først døe i Graven, førend han skreed til Execution.»

Stort mer, end hvad ovenfor er nævnt4), kan en grønlænder ifølge de oprindelige skikke ikke godt eie. Selv om han hadde sans for at samle sig rigdomme, hvilket han dog sjelden har, vilde hans trængende fæller kunne gjøre krav gjældende overfor det mindre nødvendige. Saaledes er der i Grønland det misforhold, at de til landet flyttede europæere, som jo igrunden ernæres ved de indfødte, ofte samler sig rigdomme og lever i overflod, mens de indfødte selv ikke kan det.

Sin fangst har en grønlænder ikke engang hel ret over. Fra gammel tid af er der bestemte regler, hvorefter den fordeles, og det er kun enkelte slags dyr, han kan faa beholde saa nogenlunde for sig selv og sin familie. Til disse hører ataken eller grønlandssælen, men selv af denne maa han gi de kajakmænd, som kommer til, straks den er fanget, hver sit spækstykke, ligesaa faar børnene paa bopladsen, naar han kommer hjem, et lidet stykke spæk hver. For andre sælarter er der bestemte regler, hvorefter hele dyret fordeles mellem dem, som var tilstede eller var med, da det blev fanget, eller endog

Sæljagt.

mellem alle bopladsens huse. Det sidste er især tilfældet med hvalrossen og flere hvalarter som f. eks. hvidfisken; af denne faar fangeren en forholdsvis liden del, selv naar han har været alene om at fange den. Blir en større hval bragt til land, skal det være et helt uhyggeligt syn at se alle pladsens beboere, bevæbnede med knive, kaste sig over den for at ta hver sin del, mens den endnu er i vandet.

Det gaar da saa blodigt til, at Dalager paastaar ikke at ha «hørt eller seet nogen Hvalfisk at være flendset uden at en Deel enten ere lemlæstede eller i det mindste sterk blesserede, hvilket kommer af en uforsigtig Hidsighed, da nogle hundrede Mennisker kand ligge paa Fisken, hvoraf enhver giør sit Beste, og derfor observerer ikke saa nøye, hvor Kniven snitter ind eller hen.» Karakteristisk for deres vakre sindelag er imidlertid, «at hvem som saaledes rager til Skade, bær derfor aldrig Nag til Giernings-Manden, men anseer det for Vaade».

Det er ikke blot for større dyr, der gjælder slige regler, for enkelte fiske er det ogsaa tilfældet; fanges saaledes en kveite, er det fangerens pligt at gi de andre kajakmænd, som ligger paa fangepladsen, et stykke af skindet til deling. Desuden gir han gjerne, naar han kommer hjem, husfæller og naboer med af dyret5).

Selv om en grønlænder har tilfredsstillet de netop omtalte love, kan han dog ikke altid beholde den ham tilkommende del af sit eget bytte i fred. Fanger han f. eks. i en tid, da der er trang eller hungersnød paa pladsen, anses det for hans pligt enten at holde gilde eller at dele ud til de andre huse, som muligens i lang tid har maattet undvære ferskt kjød.

Er der god fangst, holdes gilde, og man spiser, saa længe man kan. Blir ikke alt opspist, og der er nok ogsaa i de andre huse, lægges endelig hen til vinterforraad; men kommer der trangstid, da anses det for deres pligt, som har noget, at hjælpe dem, som intet har, saalænge der er noget at hjælpe med; siden sulter de i fællesskab, og undertiden sulter de ihjel. At nogle lever i overflod, mens andre lider nød, saaledes som jo daglig gaar for sig i det europæiske samfund, er uhørt i Grønland, naar bortses fra, at de derboende europæere med vor rases vanlige forsynlighed ofte har forraad, mens grønlænderne sulter.

Af det anførte vil det forstaas, at lovene gaar ud paa, at fangsten skal saa meget som muligt komme den hele boplads tilgode, saaledes at de enkelte familier ikke helt skal være afhængige af, om deres forsørgere daglig fanger. Det er love, som har udviklet sig ved lange tiders erfaring og er slaaede fast gjennem mange generationer.

Kveitefiske.

Grønlænderen er i det hele et medfølende barn ligeoverfor andres nød; hans første samfundslov er at hjælpe andre. Paa denne og paa samhold i ondt som i godt beror alle de smaa grønlandske samfunds tilværelse. Et haardt liv har lært ham, at selv om han er dygtig og som regel kan klare sig selv, saa kan der komme tider, da han uden sine medmenneskers hjælp maatte bukke under; derfor er det bedst at hjælpe. «Og som I ville, at Menneskene skulle gjøre mod eder, ligesaa gjører og I mod dem», denne læresætning, en af kristendommens første og vigtigste, har naturen selv lært grønlænderen, og han bringer den til gjennemførelse, hvilket neppe kan siges altid at være tilfældet i de kristne samfund. Uheldigt er det, at efterhvert som han civiliseres, synes denne lære at tabe i kraft.

Ligesom hjælpsomhed mod naboer er en lov, saaledes er gjestfrihed mod fremmede det ikke mindre. Den reisende tar ind i den første hytte, han kommer til, og blir der, saa længe det er nødvendigt. Han blir godt modtat og bevertet med, hvad huset formaar, selv om han er en uven. Naar han drar bort, faar han hyppig mad med sig; jeg har set kajakmænd forlade huse, hvori de paa grund af storm hadde maattet opholde sig flere dage, belæssede med kveitekjød, som de fik i gave ved bortreisen. At betale for opholdet gaar ikke an. En europæer blir ogsaa gjestfrit modtat overalt, uagtet grønlænderne ikke vilde gjøre den samme fordring gjældende overfor ham, om de paa reise kom forbi hans hus. Europæerne gir dog hyppig et slags vederlag, idet de gjerne har kaffe og lignende ting, hvormed vertsfolket trakteres.

At gjestfrihed er en pligt, som øves i sterk grad ogsaa paa Grønlands østkyst, fortæller kapt. Holm flere merkelige beviser paa. Saaledes kan henvises til hans fortælling om morderen Maratuk, som hadde myrdet sin stedfar. Han var et leit menneske, som ingen likte; men desuagtet blev han, naar han kom i besøg til den myrdedes nærmeste familie, modtat og længe underholdt — man talte dog ondt om ham, da han var reist.

Gjestfrihed tvinger selvfølgelig ogsaa de haarde naturforhold dem til; thi hyppig overfaldes de fjernt fra hjemmet af uveir, saa de blir nødte til at ty ind i nærmeste hus.

Det synes uheldigvis, som gjestfriheden er bleven mindre paa vestkysten i de senere aar. Det er nok atter europæerne, som gir eksemplet. Dertil kommer jo ogsaa, at man langtfra er saa velstaaende som i tidligere tider og har saaledes ikke saa let for at underholde fremmede.

Mange synes vel, at jeg nu og da er uretfærdig mod os europæere; men det er ingenlunde min hensigt. Naar europæerne ikke har hat den bedste indflydelse, saa kan det ikke altid direkte lægges dem til last, forholdene har uundgaaelig ført det med sig, uagtet de selv ofte mente det godt nok. Der har f. eks. i den bedste mening fra deres side været arbeidet sterkt paa at faa udviklet eiendomsbegrebet hos grønlænderne, de opmuntres til at spare op af sin fangst istedenfor at ødsle dermed paa deres tilvante gavmilde maade osv.; man beraaber sig paa, at den første betingelse for en civilisation er et mer udviklet eiendomsbegreb. Om dette er godt, kan synes mange tvilsomt; men det staar ikke saa for mig. Jeg maa vistnok indrømme, at som basis for en civilisation trænges der adskillig mer sans for jordisk gods, end eskimoen er i besiddelse af; men hvad jeg ikke kan forstaa, er, hvad de stakkars mennesker skal med civilisationen; lykkeligere gjør den dem i sandhed ikke, den odelægger det smukke og gode hos dem, gjør dem svagere i kampen for tilværelsen og fører dem ufravigelig til fattigdom og elendighed. Men herom mer ved en senere leilighed.

De love, hvorpaa det grønlandske hedningesamfund hviler, er, som vi har set, saa nær som muligt socialismen gjennemført i praksis. I denne henseende er det altsaa mer kristent end noget kristent samfund; vor tids samfundsreformatorer kunde ha lidt af hvert at lære deroppe.

Spencer har i et af sine skrifter fremholdt, at menneskeheden har to religioner; den første og naturligste er selvopholdelsesdriftens, der driver individet til selvforsvar mod enhver ydre modstand eller enhver fiendtlig magt udenfor ham selv. Denne kalder han fiendtlighedens religion. Den anden er sammenslutningsdriftens, der driver mennesket til at indgaa fællesskab med sine naboer og medborgere, og af den stammer den kristne lære, at du skal elske din næste som dig selv, ja du skal endog elske dine fiender. Denne kalder han venskabets religion. Den første er fortidens, den sidste fremtidens.

Men netop denne fremtidens religion synes eskimoen i en sjelden grad at ha tilegnet sig.

Nogle stammer eller raser drives af fiender til sammenslutning, mens andre drives dertil af en mindre gunstig natur. Det sidste har været tilfældet med eskimoerne. Der, hvor driften til at slutte sig sammen og hjælpe hverandre har været sterkest udviklet, der har ogsaa samfundets evne til at holde sig oppe været størst, det har kunnet tilta i velvære og antal, mens andre smaasamfund med mindre deraf gik tilbage eller endog bukkede under.

Saasandt vi med Spencer holder paa, at venskabets religion er fremtidens, at selvopgivelse til fordel for samfundet er det hvorimod udviklingen stevner, da maa vi indrømme eskimoen en høi rang blandt folkene.

Et spørgsmaal er det dog, om ikke vore forfedre ogsaa engang langt tilbage i tiden hyldede en lignende lære? Den sociale udvikling gaar, kan hænde, i en spiral med større og større vindinger.

1. ↑ «Naar de har seet vore liiderlige Matroser at kives og slaaes, have de holdt Sligt at være umenneskeligt og sagt: de holde hinanden ikke for Mennisker. Disligeste om en af Officererne har slaaet Sine underhavende, heeder det strax: hand handler sine Med-Mennisker som Hunde etc.»

2. ↑ Paul Egede: Etterretninger om Grønland, s 35.

3. ↑ Dalager: «Grønlandske Relationer». 1752. Kjøbenhavn. Side 15—16.

4. ↑ Hertil kommer dog ogsaa hunde og for de nordligere boende grønlændere og østlændingerne hundeslæder.

5. ↑ Naar flere driver jagt sammen, er der ogsaa bestemte regler for, hvem det fangede vildt tilhører. Skyder to eller flere paa en ren, da tilhører dyret den, som traf den først, selv om han bare har saaret den ubetydelig. Om regler for sæljagten siger Dalager: «Kaster en Grønlænder med sine lette Piile i en Sæl-Hund eller noget Søe-Dyr, og det ikke døer, men løber af med Piilen, da, i fald en anden kommer og dræber det med sine Piile, tilhører dog den første, men hvis han har brugt den ordinaire Harpun, og Linen gaar i tu, og en anden kommer og treffer, har den første tabt sin Ret, men skyde de begge tillige, og Harpunerne treffe begge, deeles Dyret langs igjennem med Hud og alt.» «Kaste tvende tillige i en Fugl, deele de den tvert igjennem.» «Findes en død Sælhund med Harpunen udi, da, hvis Eyeren af den er bekiendt i Nærværelsen, faaer han sin Harpun tilbage, men Finderen beholder Sælhunden.» Lignende regler synes der ogsaa at være paa østkysten.

KAPITEL VIII.

Kvindens stilling og arbeide.

Mange, og det framifraa mænd har sagt, at et folks kulturtrin kan maales efter den sociale stilling, deres kvinder indtar. Jeg føler mig ikke fuldstændig overbevist om, at dette i alle tilfælde er afgjort; men hvis saa er, tror jeg ogsaa heri at ha fundet et bevis for, at eskimoen maa anvises en temmelig høi plads paa udviklingens stige. Den eskimoiske kvinde spiller nemlig en betydningsfuld rolle i det grønlandske samfund.

Vistnok anses hun ifølge oprindelig eskimoisk opfatning nærmest som mandens eiendom, hvilken han enten har røvet sig eller undertiden kjøbt af fa'ren. Han kan derfor ogsaa jage hende, naar han har lyst, eller laane hende bort eller byttelaane med en anden, ligesom han, hvis han har raad dertil, kan skaffe sig flere kvinder. Men som regel blir hun godt behandlet, og denne opfatning af hende som eiendom finder vi meget mer udpræget hos mange andre folkeslag, der er jo noget deraf endog i vort samfund, bare i en lidt anden forklædning.

Der er dem, som paastaar, at vore kvinder har tilstrækkeligt at bestille, men den store feil er, at de ikke har akkurat det samme arbeide som mændene. Disse vil ikke finde sig tilfreds med de grønlandske forholde; thi dette er lige lidet tilfælde der.

Vistnok klær begge kjøn sig i bukser og har gjort saa fra umindelige tider; men alligevel er de ikke naad frem til opfatningen af den ringe forskjel mellem mand og kvinde.

De holder paa, at der bl. a. i legemlig henseende er visse afgjørende forskjelligheder, og indbilder sig, at kvinderne ikke som regel er saa sterke, smidige og modige som mændene, og at de derfor ikke er saa vel skikkede til at reise tilhavs paa fangst. Paa den anden side tror de f. eks ikke, at mændene er de bedste til at stelle ungerne, gi dem die m. m.

Af denne grund er det vel, at der er en skarp afgrænset arbeidsdeling mellem de to kjøn deroppe.

Manden har sit tunge liv paa sjøen som jæger og erhverver; men naar han stranden med sit bytte, ophører det vigtigste af hans arbeide til samfundets opretholdelse. Her modtas han af sine kvinder, som hjælper ham iland, og mens han fra nu af bare tar vare paa sin kajak og vaaben, saa tilkommer det kvinderne at slæbe byttet op til huset. I tidligere tid var det ialfald under enhver fangers værdighed at hjælpe til med dette arbeide, og saa er det med de fleste fremdeles.

Kvinderne flaar sælen og skjærer fangsten istykker efter bestemte regler, og husmoren forestaar fordelingen deraf. Endvidere er det kvindernes arbeide at lage maden, at berede skindene, at trække kajakerne og konebaadene dermed, at sy klæderne, samt alt andet husligt arbeide. Desuden bygger de husene, slaar telt samt ror konebaadene.

At ro paa en konebaad var ialfald før under en fangers værdighed, derimod tilkom det familiefaren at styre den. Nu kan man dog oftere se mænd sidde og ro i baade, særlig som leiede af europæerne paa deres reiser. Har man først levet sig ind i deres liv, gjør dette et stødende indtryk; kajaken er og blir betingelsen for deres tilværelse, og de bør ikke forsømme nogen leilighed til at øve sig i brugen deraf. Enhver virkelig storfanger holder sig dog endnu for god til at gaa i en konebaad uden som styrer.

Ligger familien paa renjagt, er det naturligvis mændene, som skyder renen, mens det ofte tilkommer kvinderne at slæbe de skudte dyr til teltet, og dette er et anstrengende arbeide, hvorunder de kan vise megen udholdenhed.

Den eneste fangst, kvinderne som regel driver, er angmagsæt- eller loddefangsten. Denne gaar for sig paa forsommeren, da lodden gjerne kommer til kysten i saa tætte stimer, at man kan øse den op i konebaaden. Man driver paa saa længe, til man mener at ha nok til vinterforraad; er der end aldrig saa meget igjen, bryr man sig da ikke om mer. Lodden tørres ved at lægges udover stenene og berget; at passe den og, naar den er tør, stuve den sammen, er ogsaa kvindernes arbeide.

Undertiden hjælper de til ved fangst af sæl, naar disse ved en slags klapjagt stænges inde og drives paa land i trange sund og fjorde.

Der kjendes kun faa eksempler paa, at kvinder har git sig af med kajakfangst.

Kapt. Holm omtaler fra Imarsivik paa østkysten, at to jenter gik i kajak. Der var et uheldigt forhold mellem mænd og kvinder, idet af 21 beboere kun 5 var mandlige. Om disse kvinder hadde erhvervet lige stor færdighed i at fange som mændene, oplyses desværre intet.

De var gaat helt over til mændenes levevis, klædte sig som dem og bar sit haar paa lignende vis. Da de fik lov at vælge blandt Holms tuskegjenstande, tog de ikke synaale eller andre kvindelige redskaber, men valgte pilespidser til sine vaaben. Det maa ha været vanskeligt at adskille dem fra mænd; jeg tror, vi saa dem paa østkysten, men uden at ane deres kjøn. Holm omtaler, at der var et par andre jenter paa samme sted, som ogsaa skulde uddannes til fangere, men de var endnu for unge dengang.

Mens mændene tilbringer det meste af sin tid paa sjøen, holder kvinderne sig hjemme i husene, og der vil man som regel finde dem flittig sysselsatte med et eller andet, i modsætning til hine, som hjemme helst intet gjør uden at spise, dovne sig, fortælle historier og sove. Tar de sig andet for, er det helst at stelle med sine vaaben, smykke dem med benudskjæringer osv.; disse er jo deres stolthed.

Mens mændene sidder ude paa kanten af briksen med benene paa gulvet, sidder kvinderne altid midt inde paa den med benene overkors som en skrædder paa sit bord. Her syr de, broderer, skjærer til skind med sine eiendommelige krumknive, tygger fugleskind, kort sagt foretar mange af sine vigtigste forretninger, mens munden uafladelig gaar paa dem; thi de er meget livlige og savner sjelden stof til underholdning — ja, jeg kan desværre ikke ganske frita dem for den bekjendte kvindelige snakkesalighed, og om vi tør tro Dalager, skal de ogsaa være befængte med værre plager; thi han siger: «Løgn og Bagvaskelse regierer fornemmelig iblandt Fruentimmeret. Mand-Folkene ere derimod langt oprigtigere, og krympe de sig gierne ved at fortælle noget, som de ikke se sig i Stand for, at legitimere.»

O kvinde, kvinde, er du da overalt den samme!

«Den första tanke, som Loke hade,
det var en lögn, och han sände den
i qvinnoskepnad till jordens män.»

Skindberedningen er en for det eskimoiske samfund meget vigtig del af kvindernes arbeide, og da den tillige er yderst eiendommelig, skal jeg gi en kort beskrivelse deraf, saaledes som jeg lærte den af eskimoerne i Godthaab og omegn. Den varierer efter skindenes forskjellige art og formaal.

Kajakskind beredes enten som sorte eller som hvide.1)

De sorte skind (erisâk) faas ved, at spækket paa undersiden afskrabes i frisk tilstand, derpaa lægges de i gammel urin en eller to dage, saa længe til haarene lar sig afplukke med en kniv. Naar disse er fjernet, udvaskes skindet i sjøvand, og hvis det er sommer, tørres det saa; men dette maa ikke ske i solen. Er det vinter, blir det ikke tørret, men helst opbevaret ved at nedgraves i sneen. Bedst er det dog i begge tilfælde, naar det efter at være vasket kan sættes lige paa kajaken og saaledes tørre der. Disse skind er mørke af den grund, at narven eller den ydre hinde af huden hos sælen er sort eller mørk brun.

Hvide kajakskind (únek) tilberedes ved, at de i frisk tilstand rulles sammen, efterat spækket er nogenlunde afskrabet, og lægges paa et passelig varmt sted ude eller inde. De ligger saa længe, indtil haarene og narven let afskrabes med et blaaskjæl. Til dette arbeide bruger de grønlandske skjønheder dog helst tænderne, de faar derved suget i sig endel spæk, som smager dem fortræffelig. Derefter hænges om sommeren skindene op til tørring — ikke i solen — over en træstok og flyttes ofte paa, forat de skal tørre jevnt over det hele. Om vinteren opbevares de ligesom de sorte skind i sneen. Da den mørke narv jo er bortskrabt, er disse skind ganske lyse eller hvide, naar de er færdige.

At lægge merke til er, at ingen af disse skindsorter udspiles under tørringen.

Begge anvendes ogsaa til konebaade.

Til kajakbrug anser man de hvide, der stadig bør smøres med sælspæk, for bedst om sommeren, men der imod de sorte, der aldrig smøres, for bedst om vinteren. En rigtig storfanger trækker derfor helst sin kajak to gange om aaret, det almindelige er dog nu, at dette kun sker en gang aarlig, ofte bare hvert andet aar.

Skal sælskind benyttes til kamiker (skotøi), blir spækket og de undre lag af selve huden afskrabede med en krumkniv (ulo) paa et eget dertil indrettet bret af et hvalskulderblad. Naar skindet ved skavningen er blit tyndt, lægges det i gammel urin en dag eller saa, indtil haarene kan afnappes med en kniv. Naar dette er besørget, spiles skindet ved hjælp af smaa bennagler ud paa jorden eller sneen og tørres. Derefter blir det gnedet, til det er mygt, og er færdigt. Da denne slags skind har narven paa, er de mørke.

Hvide kamikskind tilberedes til en begyndelse ligesom de foregaaende, men naar haarene er fjernede, dyppes de i varmt vand (ikke for varmt), til den sorte narv løsner, derpaa i sjøvand — mest muligt. — Er ikke al narv borte, saa dyppes de atter afvekslende i varmt vand og sjøvand. Derpaa tørres de ved udspiling ligesom de forrige.

Da disse ikke er saa vandtætte og gode som de sorte, bruges de næsten bare af kvinderne, der enten beholder dem hvide eller farver dem paa forskjellig vis.

Saaleskind til kamikerne tilberedes ligesom de sorte kajakskind, men de spiles ud under tørringen.

Skind til kajakvanter beredes til en begyndelse ligesom sort kamikskind, men naar haarene er fjernede, behandles de med blod, rulles sammen og lægges hen. Dette gjentas to eller tre gange, til de blir ganske mørke deraf. Derefter udspiles de til tørring — om sommeren som foregaaende paa marken, men om vinteren under taget inde i huset. Dette skind er beundringsværdig vandtæt.

Skal sælskind beredes med haarene paa, som det f. eks. bruges til strømper i kamiker eller til pelse, blir de skrabede paa spæksiden med krumkniv paa samme vis som almindelige kamikskind. Derefter lægges de i vand og vaskes med grønsæbe. Saa udskylles de i rent vand, udspændes og tørres, som ovenfor angit. Efter derpaa at være gjort gode og myge ved gnidning, er de færdige til brug.

Renskind bare tørres og gnides, men kommer ikke i berøring med vand.

Naar fugleskind skal beredes, tørres først fjærene omhyggelig, derefter vrænges skindene, og spæklaget paa kjødsiden blir saa godt som muligt afskrabet med en ske eller et blaaskjæl og spist — det smager fortræffelig. Derpaa hænges skindene op under taget til tørring. Efter nogle dage blir fedtet fjernet ved hjælp af tygning, saa blir de tørrede paany, saa vaskede i varmt vand med soda og sæbe tre gange, derpaa udskyllede i rigelig koldt vand, trykkede ud og hængte op til sidste tørring. Skal fjærene fjernes, som f. eks. med edderfugleskind, blir de ribbede (saa altsaa bare dunen blir tilbage), naar skindene er halvtørre. Derefter tørres de helt, opskjæres og er færdige.

Den ovenfor omtalte tygning er en merkelig proses. Man tar det tørre, vrængte skind, som næsten drypper af fedt, og begynder paa et sted, indtil fedtet der er udsuget og skindet mygt og hvidt; og saa udbreder tygningen sig langsomt, mens skindet efterhaanden spadserer længere og længere ind i munden, indtil det ofte forsvinder helt, for tilslut at udspyttes i affedtet stand. Denne forretning besørges væsentlig af kvinderne og børnene og er paa grund af det meget fedt, man derved faar i sig, en søgt underholdning, og i trange tider kan det vel hænde, at ogsaa mændene er glade ved at faa lov til at hjælpe til dermed. At komme ind i et hus, hvor hele befolkningen sidder saadan og tygger med hver sit skind i munden, gjør et merkeligt indtryk. Denne proses skyldes det, at de grønlandske fugleskind er saa gode. Det er vistnok mange, som med beundrende blikke har betragtet de deilige edderdunstepper, der smykker saa mangt et elegant europæisk hjem, men som ikke ved, hvilke stadier disse har gjennemgaat, og mangen europæisk skjønhed, prydet med kostelige skarveskind, vilde vel grøsse, om hun anede, hvor mange mer eller mindre tiltalende munde hendes pragt hadde passeret deroppe i det høie norden, førend den kom til at ombølge hendes svulmende barm.

I det hele bruger grønlænderinderne sine tænder meget, snart til at strække skindene, snart til at holde dem, naar de skal skrabes, snart til selve skrabningen; og det virker paa os europæere lidt forbausende, f. eks. at se dem løfte et skind op af den stinkende urinbalj, bide i det og saa begynde at bearbeide det, — for dem er munden en tredje haand. Af denne grund er ogsaa fortænderne paa gamle kjærringer deroppe ganske slidte og afstumpede.2)

Til sit arbeide er de grønlandske kvinder meget dygtige, og særlig har de stor færdighed i at sy. Man behøver blot at betragte sømmene paa et kajakskind, en vandpels eller en tarmeskindsskjorte for at overbevise sig derom; men endnu mere iøinefaldende blir denne deres færdighed, naar man faar se de beundringsværdige broderier, hvormed de pryder sine bukser, kamiker og andet. Disse broderier udføres nu paa vestkysten, hvor de af europæerne har faat farver, med smaa forskjelligfarvede skindstykker, som sys sammen til en slags mosaik. De udføres fuldstændig paa frihaand uden optegnet mønster og røber en høi grad af nethændthed og nøiagtighed, foruden form- og farvesans.

Ved at leve sammen med eskimoerne i deres huse faar man aldeles ikke indtryk af, at kvinderne i nogen særlig grad er underkuede eller tilsidesatte. Det forekom mig tvertom, at f. eks. husmødrene i Godthaab og omegn ofte spilte en betydelig rolle, ja var i enkelte tilfælde endog den høieste myndighed. Skal jeg dømme efter min erfaring, maa det derfor være vel sterke ord, naar Dalager siger om kvinderne, at «de Timer i deres Levnet, som skulde være de beste, naar man regner fra den Tid de komme til moeden Alder, ere ikke andet end en Kiede af Kummer, Foragt, Fortrædelighed».

At der i det selskabelige liv gjorde sig en vis rangforskjel gjældende mellem mænd og kvinder, kan dog ikke negtes. Saaledes var det ved maaltiderne eller ved kaffeslaberaserne storfangerne og de mest fremragende blandt mændene, som først blev trakterede, derefter kom de mindre betydelige blandt dem, og saa kom endelig turen til kvinder og børn. Noget lignende omtaler allerede Dalager i sin beskrivelse af et gjestebud, idet mændene er de fornemste, og de fortæller hverandre sine historier, mens «Fruentimmeret har imidlertid ogsaa giort et Maaltid for dem selv i anden Krog, hos hvilke man derimod maa slutte ikke er vanket andet en Pølse-Snak». Men naar det kommer til stykket, kan dette passe paa forholdene flere steder i verden.

Imidlertid skal jeg indrømme, at eskimomændene undertiden viser sig lidet polerede i sin ydre optræden mod damerne, som f. eks. «naar deres Fruentimmer have strengt Arbeyde, som ved at bygge Huuse, drage Vand, eller bære andre tunge Byrder, staae de med Hænderne i Barmen og lee deraf, uden at hielpe dem det allermindste.» Men er dette egentlig saa meget værre, end naar f. eks. strilerne paa Bergenskanten paa hjemveien fra byen tænder en pibe, lægger sig bag i baaden og lar kvinderne ro sig hjem?

At kvinderne ikke staar i saa høi anseelse som mændene, synes nok desværre ogsaa at fremgaa deraf, at naar der kommer en gut til verden, jubler far, og mor straaler af stolthed, men kommer der en jente, graater de begge eller er ialfald meget utilfredse.

Men er nu egentlig dette til at undres over? Sluttelig er eskimoen med al sin godhed dog heller ikke mere end et menneske. Gutten betragtes naturligvis som den vordende kajakmand og fanger og som familiens støtte paa forældrenes gamle dage, altsaa som en direkte forøgelse af driftskapitalen, mens de vel mener, at verden alligevel faar nok af jenter.

Den samme forskjel gjør sig derfor ogsaa gjældende i opdragelsen, idet gutterne altid betragtes som de vordende forsørgere, som paa alle maader maa stelles godt for, og om en guts forældre dør, er der ingen nød med ham, da alle gjerne vil ha ham i huset og ta sig af ham paa bedste maade, forat han kan trives vel. Ikke saa med jenterne; om de mister sine forældre og ingen venner har, da faar de vistnok overflod af mad, men de maa ofte nøie sig med de elendigste klæder, og det kan være en ren ynk at se dem. Naar de den giftefærdige alder, staar de imidlertid saa omtrent lige med de bedre stillede jenter; thi de faar jo ingensomhelst arv, og nu kommer det an «paa Skiønhed og Fermetet, som skal formeere deres Credit hos de unge Mandfolk, fattes det, ere de foragtede, og blir aldrig gifte, eftersom der findes nok at holde Mynstring iblant». Dette kan de dog ikke klage over, al den stund det ikke er bedre for mandfolkene; thi kan de ikke bli fangere, hvilket undertiden hænder, har de saamænd heller ikke store udsigter til at bli gifte, og de ses ned paa af alle.

At gutter anses omtrent, som man anser kapital hos os, fremgaar bl. a. ogsaa deraf, at enker har vanskelig for at bli gifte, men det hænder dog undertiden, «sær om de have Drenge-Børn; thi da kand de vel omsider faae en reputeerlig Enke-Mand».

Selv i døden synes kvinderne at ha noget mindre anseelse, skal vi dømme fra følgende udtalelse af Dalager: «Med et Fruentimmer, som strider til Døden, og ikkun har været i maadelig Anseelse, hender det sig vel, at hun begraves levende. Hvorpaa strax her ved Stedet for kort siden havdes et Exempel, som var ret jammerligt, da nogle fortalte at have hørt Mennesket en lang Tid ligge og raabe efter Drikke i Graven. Forestiller man dem saadan umenneskelig Grumhed, svare de, at, siden den Døende dog ikke kand leve, er det bedre at henputte den til sit Sted, end længe selv at dræbes, ved at anskue deres Elendighed. Men denne Raison kand ikke holde Stik, thi hvis saadan barbarisk Gierning forøvedes ved noget Mandfolk, vilde det holdes for det groveste Mord.» Ja, dette var stygt gjort; men heldigvis er sligt ikke almindeligt. Det har vel forøvrigt sin egentlige grund deri, at eskimoerne er overvættes rædde for at røre ved døde; som følge deraf ifører de f. eks. den døende, enten det er mand eller kvinde, ligklæderne ofte længe, før døden indtræder, og gjør alle forberedelser til udbringelsen og til begravelsen, mens denne selv ligger og ser derpaa. Af samme grund vil de ogsaa nødig hjælpe en forulykket paa sjøen, hvis han allerede er døden nær, da de er rædde for at komme til at røre ved ham som lig.

1. ↑ Skindene er, som side 37 nævnt, almindeligst af grønlandssælen eller klapmytsen, men der benyttes ogsaa skind af blaasæl, ja undtagelsesvis af ringsæl eller endog af den spraglede sæl eller almindelige fjordsæl (Phoca vitulina).

2. ↑ Til at sy skindene til klæder og baade bruges sener af sæl, hval eller ren. Senerne blir simpelt hen tørrede. Til at sy vandpelse, kajakvanter og undertiden ogsaa kamiker anvendes desuden struben af grønlandssæl, ringsæl, klapmyts, smaa spraglede sæl og skarv. De ydre lag af struben afflaaes i frisk tilstand, derpaa trædes den paa en dertil laget rund stok, som smøres med spæk, forat den skal glide let paa. Undertiden skrabes struben ogsaa med et skjæl. Naar den er tørret paa stokken, er den færdig til brug, idet den efter længden opskjæres i ganske smale strimler. Den traad, man paa denne vis faar, har den fordel, at den ikke som senetraaden tøier sig, naar den kommer i vand.

KAPITEL IX.

Kjærlighed og giftermaal.

Kjærligheden, denne al skabning gjennemstrommende kraft, findes ogsaa i Grønland. Den grønlandske kjærlighed er en sterk, ligefrem naturfølelse, voksende i en sund jordbund. Den har ikke vor kulturplantes mange sarte blade og indviklede blomsterkroner, den er som den vilde fjeldblomst, der skyder kraftig og enkel vekst i en oprindelig natur.

Det er to unge legemers længsel mod hinanden. Den gjør ikke manden hugsyg, men driver ham tilhavs paa fangst, den styrker hans arm og skjærper hans øie, hans maal er at bli dygtig, saa han kan føre sin Naja hjem som brud og underholde en familie. Og den unge, blyge Naja staar paa udkigsfjeldet og ser efter ham, hun ser, hvor sterk og tryg han farer frem, hvor vakkert han fører aaren, og hvor let hans kajak danser over vandfladen. Der er varme i de øine, der er stemning over denne længtende skikkelse. Saa blir han borte langt derude, men hun stirrer endnu udover den uendelige blaa flade, der hvælver sig over saa mangen dristig kajakroers grav. — — — —

Endelig kommer han bugserende hjem, hun løber til stranden, hjælper de andre med at ta imod hans fangst, mens han rolig sanker sine vaaben sammen og gaar op over til sit hus. Hun glytter beundrende efter ham — dette lager til bryllup. —

Men saa en kveld kommer han ikke tilbage; hun venter og speider; alle de andre er komne. — Han blev paa sjøen. — Øiet blir vaadt, og tunge taarer falder. Hun graater og graater, hun staar det aldrig over. — Det varer to dage, ja kan hænde tre — saa blir det bedre. — Der er jo ogsaa andre mænd i verden, og hun kaster sine øine paa dem.

Den oprindelige eskimo gifter sig gjerne, saasnart han kan forsørge en kone. Grunden er ikke altid kjærlighed, «den rette» er vel endnu ikke kommet, og da synes det hyppig at ske, fordi han trænger kvindehjælp til at berede sine skind, sy sine klæder osv. Han gifter sig ofte, før han kan faa børn, ja paa østkysten er det endog ganske almindeligt, at han har været gift tre til fire gange før den tid. Siden blir skilsmisse sjeldnere.1)

Giftermaal gik i tidligere tider letvindt for sig i Grønland. Havde en mand lyst paa en jente, gik han til hendes hus eller telt, tog hende ved haaret, eller hvor han bedst fik tag, og trak hende uden videre omsvøb hjem til sit hus2), hvor hun fik plads paa briksen. Muligens gav den vordende husbonde hende en lampe og et nyt vandspand eller lignende, og dermed var den historie færdig. Nu hørte det imidlertid til god tone i Grønland ligesom andre steder i verden, at vedkommende dame under ingensomhelst betingelse maatte la det faa udseende af, at hun vilde ha sin frier, selv om hun brydde sig aldrig saa meget om ham. Ligesom en anstændig brud hos os bør græde opad kirkegulvet, saa burde hun derfor stride imod, jamre sig og klage, det hun orkede; var hun rigtig velopdragen, saa graad og bar hun sig i flere dage, ja rømte endog hjem fra mandens hus. Gik velopdragenheden for vidt, kunde det efter sigende hænde, at manden, hvis han ikke allerede var blit kjed af hende, rispede hende lidt under fodsaalerne, saa hun ikke kunde gaa, og inden saarene var helede, var hun gjerne en tilfreds husmor.

Da de først saa folk bli viede paa vor vis, fandt de det meget stødende, at bruden, da hun blev spurgt, om hun vilde ha brudgommen til mand, svarte ja, efter deres opfatning skulde hun meget heller ha svaret nei; thi de anser det som en stor skam for en jomfru at svare ja, naar hun blir spurgt om sligt. Da de fik høre, at vi brugte det saadan hos os, mente de, at vore kvindfolk ingen undseelse kunde ha.

Slig enkel vis at gifte sig paa, som ovenfor skildret, er endnu den eneste paa Grønlands østkyst, og der kan det under saadanne bortførelser gaa temmelig voldsomt til; men vedkommende dames slegtninger staar dog fuldkommen rolige og ser paa; det hele er en privat sag, grønlændernes kjærlighed til god forstaaelse med sine landsmænd gjør, at de nødig blander sig i andres anliggender.

Det forekommer naturligvis ogsaa, at den unge frøken virkelig ikke vil ha sin frier; i det tilfælde fortsætter hun sin modstand, indtil hun enten slaar sig tiltaals, eller frieren opgir hende.

Hvor vanskeligt det for en tilskuer er at afgjøre, i hvad retning hendes ønsker gaar, fortæller Graah et merkeligt eksempel paa3). En ung, flink roerske paa hans baad, Kellitiuk fra østkysten, blev en dag røvet og slæbt tilfjelds af en østlænding ved navn Siorakitsok trods den heftigste modstand fra hendes side. Da Graah hadde den opfatning, at hun aldeles ikke vilde ha ham, hvilket ogsaa blev bekræftet af dem, som stod hende nær, gik han efter og befridde hende. Nogle dage senere, da de holdt paa at gjøre sig reisefærdige, og baaden netop var sat ud, sprang Kellitiuk ud i den, la sig ned under tofterne og dækkede sig til med poser og skind. Det erfaredes snart, at det var, fordi Siorakitsok just landede paa øen, medbringende sin far som sekundant. Mens Graah et øieblik var fraværende, sprang han over i baaden og trak sin dame frem af hendes skjul. Overbevist om, at hun virkelig hadde modbydelighed for sin brutale frier, ansaa Graah det for sin pligt at befri hende. Da han kom til, hadde frieren allerede faat hende halvt ud af baaden, og fa'ren stod færdig paa land for at hjælpe til. Da Graah rev hende løs og gav ham anvisning paa «Sorte Dorthe», en anden roerske, som han gjerne vilde være kvit, lyttede den skuffede rolig paa ham, «mumlede nogle uforstaalige ord i skjegget og gik bort med vred mine og truende blik. Fa'ren tog sig ikke sønnens skjæbne nær, «han hjalp os at lade fartøiet,» siger Graah, «og sagde os derpaa sit vistnok velmente farvel». Da de skulde reise, var imidlertid Kellitiuk ingensteds at finde, uagtet der blev raabt og ledt, efter hende overalt paa den lille ø, hvor hun et eller andet sted maa ha forstukket sig, og man reiste uden hende. Hun har altsaa alligevel hat tilbøielighed for Siorakitsok.

De oprindelige grønlændere skilles ligesaa letvindt, som de giftes. Blir manden kjed af sin hustru — det omvendte forekommer sjeldnere — behøver han blot at «retirere sig fra hende, naar han legger sig, uden at tale et Ord. Heraf merker hun straks Sigtet», og derfor samler hun næste morgen sit skindtøi sammen og vender i stilhed tilbage til sine forældres hus, idet hun helst lar, som om det aldeles ikke gaar hende nær. Hvor vilde ikke mange egtemænd herhjemme ønske, at deres hustruer var grønlænderinder!

Faar en mand lyst paa en andens kone, tar han hende uden videre, hvis han er den sterkere. Da Papik, en anset, dygtig fanger ved Angmagsalik paa østkysten, fik lyst paa Patuak's unge kone, reiste han til Patuaks telt og tog en tom kajak med. Han gik op, hentede konen ud, førte hende til stranden, hvor han lod hende stige i den tomme kajak, og rodde bort med hende. Patuak, som er yngre end Papik og ikke kan maale sig med denne i dygtighed og kræfter, maatte finde sig i tabet af konen.4)

Der findes paa østkysten eksempler paa, at koner har været gifte med en halv snes forskjellige mænd. Utukuluk ved Angmagsalik hadde prøvet 8 forskjellige, 9de gang giftede hun sig atter med mand no. 6.5)

Skilsmisse gaar især let for sig, saa længe der ikke er børn. Har konen faat et barn, og især hvis det er en gut, kommer der som regel et mere fast forhold.

Kan en mand paa østkysten underholde mer end en kone, tar han nok en, de fleste gode fangere der har derfor to, men aldrig flere.6) Ofte synes den første kone ikke at like at faa en rivalinde, undertiden sker det dog paa hendes udtrykkelige anmodning, forat hun kan faa mer hjælp til det huslige arbeide. Grunden kan ogsaa være en anden: «Engang spurgte jeg en Kone,» siger Dalager, «hvorfor hendes Mand havde taget Medhustru? Jeg bad ham selv derom», svarede hun, «eftersom jeg er kied af at føde flere Børn.»

Den første kone synes altid at anses som den fornemste, selv om manden har mer tilbøielighed for de senere tilkomne.

Polyandri forekommer kun sjelden. Nils Egede omtaler en kvinde, som hadde to mænd, og saavel hun som de var angekoker.

Ved kristendommens indførelse blev selvfølgelig denne oprindelige, letvindte maade at gifte sig paa afskaffet paa Grønlands vestkyst, og der blir man nu forenet under lignende religiøse ceremonier som i Europa. Bruden behøver heller ikke at stride saa meget imod.

Men var det før let at faa sig en kone, saa er det derved ofte blit tungvindt nok. Vielsen maa nemlig nødvendigvis foretas af en prest, de indfødte kateketer, som er prestens stedfortrædere paa de forskjellige bopladse, er ikke gode nok dertil. Naar man nu bor paa et sted, hvor presten muligens kommer en gang om aaret eller, kan hænde, en gang hvert andet aar, maa man altsaa passe paa at være enig med sin brud netop da. Men hvis en ung, kraftig fyr faar lyst paa at gifte sig, netop som presten er reist, maa han altsaa vente et eller to aar med at faa den nødvendige vielse.

At en saadan ordning fører til, at man indgaar løsere forbindelser eller gifter sig uden prestehjælp, maa synes uundgaaligt, selv om grønlænderne ikke allerede af naturen havde tilbøielighed i den retning. Jeg har hørt eksempel paa, at en prest kom til en boplads efter to aars fravær og maatte da konfirmere en jente, vie hende og døbe hendes barn paa samme dag. Det kan man kalde at ta det summarisk. Denne ordning maa virke skadelig og nedbryde respekten for den handling, som man vel nærmest vilde gi værd derved, at kun presten skulde kunne udføre den.

Ved kristendommens indførelse blev naturligvis ogsaa flerkoneriet afskaffet. Missionærerne forlangte endog, at naar en hedning, som allerede var gift med to koner, antog kristendommen, maatte han skille sig ved den ene. 1745 hadde en eskimo ved Fredrikshaab lyst til at bli døbt, «men da der handledes om, at han skulde skille sig af med sin Med-Hustru, blev han vankelmodig, efterdi han havde tvende sønner med hende, hvilke han ved den Leylighed ogsaa kom til at miste, og derfor sadlede om, og foer sin Vey».7) Deri kan man neppe fortænke ham. Lignende tilfælde, hvori det forlanges, at en mand, skal skille sig af med den ene af sine koner, som han muligens i lange tider har levet lykkelig sammen med, forekommer fremdeles, naar grønlændere fra østkysten slaar sig ned paa vestkysten (nær Kap Farvel) og lar sig kristne. Den uret, som man herved tvinger manden til at begaa mod den engang antagne kone, behøver neppe nærmere at paavises. Det stod forøvrigt allerede for Dalager som uretfærdigt, og «hvorvidt det strider mod Guds anordning, at en Mand har mere end een Kone, synes ham at være et Problema».

Flerkoneri kan forøvrigt fremdeles af og til forekomme paa vestkysten, og en medhustru synes at være noget af det første, en dygtig grønlænder lægger sig til, naar han overhodet indlar sig paa vidtløftigheder. Jeg blev ved Godthaab fortalt et par eksempler herpaa.

Renatus, den dygtigste fanger ved Grædefjorden, hadde forlibt sig i en ung kvinde og tog hende en dag til medhustru. Forholdet mellem hende og hans første kone syntes imidlertid at være godt, og alt gik rolig, indtil det kom missionæren8) for øre. Denne foreholdt manden den store synd, han begik, og forsøgte at tvinge ham til atter at opgi medhustruen. Dette hjalp dog intet. Imidlertid blev der klaget for forstanderskabet i Godthaab.9) Renatus mødte frem der, og omsider fik man ham da bevæget til godvillig at gi sig, og han sendte sin hustru til Kangek (udenfor Godthaab) , hvor hun blev optat i kateketen Simons hus. Samtidig bosatte han sig dog længere nord, nær Narsak, og da han derved tildels fik fangepladse sammen med kangekerne, hændte det oftere, at han traf dem og fulgte dem hjem, hvorved han fik anledning til at være sammen med sin anden kone. Da der imidlertid senere blev klaget meget fra hans tidligere boplads ved Grædefjorden, fordi man der led nød, efterat han, pladsens bedste fanger, hadde reist bort, flyttede han atter tilbage did og har siden levet skikkelig. Dette hændte for nogle aar siden, medhustruen lever endnu ved Kangek, jeg saa hende der. Hun bærer grøn top som tegn paa, at de børn, hun har faat, regnes som uegte.

En anden dygtig fanger nær Lichtenfels hadde ogsaa tat sig en medhustru. Da missionæren hørte dette, stevnede han ham til sig og forsøgte indtrængende at paavirke ham, men til liden nytte. Missionæren skrev da, men fik intet svar, han skrev strengere og strengere og kom tilslut med alvorlige trusler; herpaa fik han endelig en svar skrivelse, hvori der stod et ord: susa! det vilde paa godt norsk omtrent hede: aa skidt!

Kvindernes stilling inden egteskabet er paa Grønland som andre steder i verden forskjellig. Som regel er det manden, der er den bestemmende, men jeg har ogsaa set eksempler paa, at han var under tøffelen; dette hører dog vistnok til undtagelserne.

Hos de oprindelige eskimoer synes hustruen nærmest at betragtes som mandens eiendom. Paa østkysten hænder det, at der foregaar en formelig handel ved giftermaalet, idet en ung mand maa betale fa'ren en harpun eller lignende for at faa hans smukke datter tilegte, ligesom omvendt gode fangere betales af fædrene for at ta døtrene, og disse er nødte til at gifte sig, naar fa'ren vil.10) Paa østkysten hænder det ogsaa ofte, at to fangere blir enige om at bytte koner for kortere eller længere tid; undertiden beholdes den tilbyttede kone. Midlertidigt konebytte hænder sikkert ogsaa fremdeles paa vestkysten, især naar de om sommeren ligger i telt inde i landet paa renjagt, i hvilken tid de tillader sig mange friheder, som ikke kan kontrolleres af missionærerne.

Forholdet mellem egtefolkene er som regel sjelden godt. Aldrig har jeg set eller hørt, at der blev vekslet et uvenligt ord mellem mand og hustru. Dette er ogsaa den almindelige erfaring; allerede Dalager paastaar, at «jo længere Ægte-Folk leve tilsammen, jo kiærligere forenes de, og omsider i Alderdommen omgaaes de hverandre, som uskyldige Børn.» De er i det hele yderst hensynsfulde indbyrdes og kan ogsaa ses at kjærtegnes. De skal ikke kysses paa vor vis, men ved at trykke næserne mod hinanden eller snuse til hinanden; denne proses er jeg desværre ude af stand til at beskrive, da jeg mangler den fornødne praksis.

Paa østkysten synes forholdet mellem mand og kone ogsaa at være meget godt, dog kan der, efter hvad kapt. Holm oplyser, forefalde blodige optrin.

Da Sanimuinak en dag kom hjem til sin hustru Puitek med en ung kone (den tidligere nævnte Utukuluk med 9 mænd), blev Puitek sint og skjændte paa sin mand. Han blev rasende herover, greb hende i haartoppen og dunkede hende med knyttet næve paa ryggen og i ansigtet. Til sidst greb han en kniv og stak hende i knæet, saa at blodet sprøitede ud.11) Efter Holm hændte det ogsaa engang, at en mand fik grundig prygl af sin kone. — Denne slags tilfælde hører til undtagelserne hos dette fredsommelige folk.

Nogen dyb kjærlighed til hverandre har vel egtefolkene kun undtagelsesvis, ligesom dybe følelser neppe i det hele er almindelige deroppe. Dør den ene, trøster den anden sig som regel noksaa snart. «Mister en Mand sin Kone,» siger Dalager, «condoleres han vel ikke af ret mange af sit Kiøn. Qvindfolkene derimod postere dem vel bag paa Brixen hos ham, og begræde den Døde, hvortil han hikker og tørrer Næsen.» Nogle dage efter begynder han dog at pynte sig op ligesom i sine ungkarlsdage, især blir hans kajak og vaaben oppudsede «som det, en Grønlænder alletider giør den største Parade med. Naar han nu i saadan skinnende Eqvipage kommer ansættendes til andre Grønlændere paa Søen, siger de: giver agt, der kommer en nye Svoger; hører han det, tier han stille, og smaasmiler dertil.» En enkemands nye kone er det meget magtpaaliggende at klage over sin egen ufuldkommenhed og at rose den tidligere kones dyder, «og seer man heraf, at de Grønlandske Fruentimmer ere lige saa slebne til at spille interesserede Ruller, som andre af deres Kiøn i polerede Lande.»

Hovedhensigten med det grønlandske egteskab er ubetinget den at sætte børn i verden. Derfor blir, som i det gamle testamentes tider, ufrugtbare kvinder ikke agtede, og egteskab, som ikke bringer afkom, blir ofte ophævede.

Gjennemsnitlig er de ublandede grønlændere lidet frugtbare, 2 til 4 børn i hvert egteskab er det almindelige, dog er der ogsaa eksempler paa 6 til 8, ja endog flere.

Tvillinger er sjeldne, og jeg blev af kvinderne ofte spurgt, om det var saa, at man virkelig fødte tvillinger i de langskjeggedes land (Norge). Da jeg herpaa svarede, at man ikke alene fødte tvillinger, men ogsaa trillinger, ja endog firlinger, lo de himmelhøit og paastod, at vore kvinder var ligesom hundene; thi mennesker og sæl føder bare en unge ad gangen.

Grønlænderinderne har gjerne let for at føde. Som et eksempel paa, hvor faa omstændigheder de gjør i den anledning, kan anføres, hvad Graah meddeler. Da han paa sin reise langs østkysten passerede Bernstorffsfjord, skulde en af kvinderne føde. De skyndte sig til land ved et nøgent berg paa nordsiden af fjorden. Mens fødselen stod paa, strakte egtemanden sig paa berget og sovnede; men snart vækkede man ham med den glædelige efterretning, at han hadde faat en søn. Som allerede nævnt, anses dette for en lykke, mens døtre er noget ubetydeligt. «Ogsaa ytrede Ernenek (saa hed manden) sin tilfredshed ved at tilsmile konen et «ajungilatit» (Du er ikke ilde). Med vor nye passager fortsatte vi ufortøvet reisen.»12)

Vanskelige fødsler forekommer dog ogsaa hos dette naturfolk. Egede nævner en eiendommelig ceremoni, de paa hans tid skulde ha brugt. Han siger: «En Natpotte holder de over den Fødendes Hoved, i den Indbildning at hun skal blive dissnarere forløst». En saadan anvendelse af dette møbel tør være enestaaende.

De hedenske grønlændere dræber vanskabninger saavelsom syge børn, der antas ikke at kunne leve, og saadanne, hvis mor dør under fødselen, og som ingen kan gi die; det sker gjerne ved, at de kastes udenfor paa jorden eller i havet.13) Saa grusomt dette end i mange europæiske mødres øren maa lyde, saa sker det jo dog af medynk, og det kan ikke negtes, at det er fornuftigt; thi under saa haarde livsbetingelser, som grønlænderne lever i, maa det synes rimeligt, at man nødig fostrer op et afkom, som aldrig kommer til at gjøre nytte, men kun tære paa samfundet14). Af en lignende grund er det ogsaa, at folk, som er blit saa gamle, at de ikke kan gjøre skjel for sig længer, staar i liden anseelse, og man ser helst, at de kommer sig bort. Paa østkysten skal det hænde, at gamle folk, som man tror skal dø, blir druknede, eller og at de drukner sig selv. Noget lignende forekom ogsaa tidligere paa vestkysten (sml. næste kapitel).

De grønlandske børn dier meget længe. 3 til 4 aar er ikke ualmindeligt, jeg har endog hørt eksempler paa 10 til 12 aar. En europæer ved Godthaab fortalte mig saaledes, at han hadde set en ung helt paa 12 aar komme hjem i kajak med sin fangst og styrte ind i huset til mo'ren, hvor han staaende mellem hendes knær fortærede en skonrog og sugede drikke til fra det moderlige bryst.

Alle de kristne grønlænderes børn blir naturligvis døbte og gis ved den anledning ogsaa navn. De oprindelige grønlandske navne er imidlertid ved missionærernes indflydelse saa omtrent forsvundne, isteden bruges alle mulige, hentede saavel fra det nye som det gamle testamente, og neppe noget andet sted skal en være saa udsat for at møde hele skriftens personale, lige fra salig far Adam ned til Peder og Paulus, fuldtallig repræsenteret som der. Vor merkelige ven Dalager synes ikke at ha likt denne misbrug af bibelen som navnebog, og derfor «til spurgte jeg engang,» siger han, «en vis Missionaire, hvorfor en Grønlænder ikke kunde beholde sit forrige Navn, som kunde være ganske naturlig got: Det lader ilde, svarede han, at en Christen skal nævnes som en Sæl-Hund eller Søe-Fugl; Jeg smilte hertil, og sagde, at der fandtes dog mangen Ravn, Høg, og Krage i vore Lande, som passerede for gode Mennesker.» Jeg synes, jeg maa gi manden ret heri.

Grønlænderne er usedvanlig glade i sine børn og gjør alt for at tilfredsstille dem, især hvis de er gutter. Disse smaa tyranner regjerer gjerne det hele hus, og den vise Salomons ord: hvo som elsker sin søn, han tugter ham tidlig, anerkjendes ikke; at tugte, og da selvfølgelig mest naar det gjælder deres eget kjød og blod, anser de jo overhodet for umenneskeligt; jeg har ikke engang hørt en eskimo sige et haardt ord til sit barn. Med denne opdragelse skulde man vente, at de grønlandske børn blev uskikkelige og uopdragne. Dette er dog ingenlunde tilfældet; uagtet jeg har flakket endel om mellem eskimoerne paa vestkysten, er det kun en enkelt gang, at jeg har set en uskikkelig eskimounge, og dette var i et mer europæisk end eskimoisk hjem. Naar ungerne var komne lidt til skjels aar og alder, var altid en venlig anmodning fra far eller mor nok til, at de lod være at gjøre, hvad de ikke hadde lov til. Aldrig har jeg hverken i huset eller i fri luft set eskimobørn bli uenige indbyrdes eller saa meget som rette uvenlige ord mod hverandre, end sige slaas. Jeg har i timevis betragtet dem, naar de legte, har ofte endog været med paa deres fodbal (en egen leg, de har, meget lig den engelske fodbal), og den kan, som bekjendt, nok gi gutter anledning til trætte, men aldrig en eneste hidsig, ja ikke en uvenlig mine. Hvor i Europa vilde sligt kunne forekomme? Hvad grunden er til denne paafaldende forskjel mellem eskimoiske og europæiske børn, skal jeg ikke afgjøre. For en væsentlig del ligger den vel i grønlændernes yderst fredelige og godmodige natur. Noget tør det dog ogsaa tilskrives, at en eskimokvinde altid lever i samme rum som sine børn, og ude bærer hun dem med sig i amauten paa ryggen, endog til sit arbeide. Hun gir sig saaledes langt mere af med dem, og der blir mer stadigt samliv mellem børn og forældre i Grønland end i Europa.

At eskimogutterne af og til kan fornøie sig med at kaste efter kolonibestyrerens eller prestens ænder og høns, maa man ikke lægge dem for meget til last, heller ikke, at de muligens kan komme ind i kolonibestyrerens have og der rykke op eller ødelægge planterne. Det maa erindres, at agtelse for jordeiendom, eller at man ikke skal ha lov til at fange eller ta alt, hvad som vokser eller bevæger sig paa marken, ligger udenfor deres oprindelige begreber. Selv om dette indprentes dem, faar de dog ingen skarp opfatning deraf; thi det er og blir dog noget, som de fremmede og indflyttede europæere vil indføre i egen interesse, og hvortil de jo aldeles ingen ret har.

Forat de skal øve sit øie og sin arm, gir den fornuftige grønlænder sine sønner, endnu mens de er ganske unge, smaa fuglepile og harpuner til legetøi, og hermed, eller i mangel deraf med almindelig sten, kan man se de 3 til 4 aars vordende fangere øve sig paa smaafugle og alt andet, værdigt deres jægerlyst, som kommer dem for øie. At de begynder tidlig at gaa i kajak, har jeg allerede omtalt.

Det er selvfølgelig af største betydning for det grønlandske samfund, at de unge opdrages til dygtige fangere; thi deraf er hele deres fremtid afhængig.

Jenterne maa ogsaa tidlig vænnes til sin opgave, de maa lære at sy og gaa mo'ren tilhaande i hendes huslige gjerning.

1. ↑ Se Holm: Med. om Grønland. Bd. 10, side 94.

2. ↑ Undertiden hændte det ogsaa, at han anmodede andre om at gjøre dette for sig; altid skulde det dog ske i form af en overrumpling eller et rov.

3. ↑ Graah: «Undersøgelses-Reise til Østkysten af Grønland». Kjøbenhavn 1832. Side 145—148.

4. ↑ Se Holm: «Meddelelser om Grønland». Bd. 10, side 96.

5. ↑ Se Holm: «Meddelelser om Grønland». Bd. 10, side 103.

6. ↑ Dalager nævner, at paa vestkysten paa hans tid havde «neppe den tyvende Deel grønlændere to Koner, meget rart tre, og sielden fire; dog har jeg kiendt en Mand, som havde elleve.» Grønl. rel., side 9.

7. ↑ Dalager: Grønl. Rel. side 9.

8. ↑ Beboerne ved Grædefjorden tilhører den hernhutiske menighed.

9. ↑ Dette er et slags ting eller en forsamling, væsentlig bestaaende af udsendinge fra de forskjellige bopladse i et distrikt.

10. ↑ Holm: Med. om Grønl. bd. 10, side 96.

11. ↑ Holm: Med. om Grønl. bd. 10, side 102.

12. ↑ Graah: »Undersøgelses-Reise» o. s. v. side 141.

13. ↑ Sml. P. Egede: Eft. om Grønl. side 107; og Holm: «Med. om Grønl.» bd. 10, side 91.

14. ↑ Uagtet de, som set, ikke sætter synderlig pris paa døtres fødsel, er dog de blandt saa mange naturfolk almindelige kvindelige barnemord ikke i brug hos dem.

KAPITEL X.

Moral.

Opfatningen af eskimoens moral har lig opfatningen af enhver anden ting vist sig at være meget afhængig af de øine, som saa. Man kan saaledes ved siden af den mest udelte lovprisning ikke sjelden træffe paa mindre gunstige beskrivelser deraf. Sagen er naturligvis den, at eskimoen ligesaa lidt som alle os andre hverken er bare engel eller bare djævel, men er et naturligt menneske med menneskelige dyder og menneskelige svagheder, muligens med den forskjel fra os, at de første er flere i forhold til de sidste, men saa paatræffes til gjengjæld ingen af dem saa høit udviklede. Dette vil man vistnok ved opmerksom læsning allerede af de tidligste skildringer fra Grønland, som Egedes, Cranz's, Dalagers og andres, faa en tydelig opfatning af.

Et af de smukkeste og mest fremtrædende træk i eskimoens moralske karakter maa siges at være hans ærlighed. Naar det af enkelte europæere har været paastaat, at han ikke var i besiddelse af denne dyd, kommer det sikkert for en væsentlig del deraf, at de herrer ikke har gjort sig det bryderi, at sætte sig ordentlig ind i hans tænkemaade, og hvad der af ham anses for uærligt.

For eskimoen er det af, særegen betydning, at han sikkert kan stole paa sine medmennesker og naboer. Men forat denne indbyrdes tillid, som jo betinger al sammenslutning i kampen for livet, kan bestaa, er det nødvendigt, at enhver er ærlig i sin handlemaade mod den anden. Han anser det derfor som i høi grad uhæderligt at stjæle fra sine husfæller eller fra folk paa samme boplads som han selv, følgelig er det da ogsaa sjelden, at sligt hænder, og allerede Egede siger, at de lar sine sager «ligge aaben for enhver, uden Frygt at nogen skal stiæle eller tage det ringeste deraf.» «Ja denne Udyd er saa afskyelig hos dem, at dersom en Pige stiæler, mister hun derover et got Giftermaal.»

Af samme grund lyver de ogsaa nødig for hverandre indbyrdes, særlig mændene. Følgende træk, Dalager fortæller, er et rørende bevis herpaa: «De tage sig ogsaa vare for, naar de skal afmale en Ting for en anden, at de ikke giøre det meere glimrende end efter Fortienneste, særdeles naar een vil kiøbe noget, som han ikke har seet, da, endskiønt Sælgeren gierne vil være af dermed, beskriver han det dog noget ringere end det er.»

Skylder en en anden penge, kan man som regel være sikker paa, at han betaler, saasnart han bare kan. Dette vil ogsaa de danske kjøbmænd kunne bekræfte; de fortalte mig ofte, at de trygt laaner grønlænderne; thi det hændte yderst sjelden, at de ikke fik det rigelig betalt.

Eskimoens opfatning af hans forpligtelser ligeoverfor fremmede, særlig hvis disse ikke er eskimoer, er noget forskjellige. Man maa imidlertid huske paa, at en fremmed er for ham en ligegyldig gjenstand, hvis velfærd han ingen interesse har af at befordre, og som det er ham af liden betydning enten han kan stole paa eller ei, da han ikke skal leve sammen med ham. Han finder det saaledes ikke altid at stride mod sine interesser at tilvende sig lidt af den fremmedes eiendom, saafremt det kan være ham til nogen nytte.

Dette led særlig de første europæere, som kom til landet, meget under. At eskimoerne stjal fra dem, kan man heller ikke undres over, naar man betænker, hvorledes de europæiske ekspeditioner opførte sig deroppe i begyndelsen, efterat landet var opdaget paany. De plyndrede ofte de indfødte, skamskjændte deres kvinder, og hvad der var værst, lokkede dem ombord til sig, heiste seil og tog dem med til Europa som fanger. Eskimoerne havde saaledes fra først af neppe grund til anse os som venner. At stjæle eller røve fra fremmede synes forøvrigt at være alt andet end uforeneligt med den europæiske moral, om vi skal ha lov til at slutte fra den vis, hvorpaa vi optræder mod de indfødte i Afrika og andre steder.

Til det ovenfor anførte kommer naturligvis ogsaa det, at vi eier en overflod, sammenlignet med eskimoerne. De synes derfor, ifølge sin moral, at vi bør kunne afse lidt, naar vi det ikke gjør, er det, fordi vi er griske og egenkjærlige.

Efterhaanden som europæerne har slaat sig ned i landet og er ophørt at anses som fremmede, har dette forhold forandret sig, og tyveri er nu selv fra dem sjeldent. Af sligt, som de ikke synes kan savnes, tror jeg dog, de indfødte fremdeles rapser, naar leilighed byr sig. Jeg har set selv skikkelige grønlændere fylde sine lommer og vanter med mel af handelens tønder uden i mindste maade at generes af, at jeg saa paa dem. I dette tilfælde tænkte de vel som saa, det er den kongelige grønlandske handel, vi tar fra, den har overflod, og der blir intet menneske hverken rigere eller fattigere for dette mels skyld, som for os har stor betydning, — og de strøg glade hjemover dermed. Jeg er bange for, at slig tankegang ikke findes alene paa Grønland.

Forøvrigt bør det ogsaa fremholdes til grønlændernes undskyldning, at de lige fra først af og lang tid fremover har været udsatte for de skammeligste bedragerier fra de europæiske kjøbmænds side, som til egen fordel anvendte endog falsk maal og vegt og gav dem slette varer til vederlag. Jeg skal bare nævne, hvad Saabye oplyser, at de i forrige aarhundrede brugte for store tøndemaal, som til og med var uden bund, og som de passede paa at stille over fordybninger i gulvet. Disse maatte saa grønlænderne fylde med sit spæk, før de kunde faa det solgt, og de kom til at gi mindst halvanden tønde istedenfor én. Dette vidste og forstod de, men fandt sig deri. Sligt hænder naturligvis nu ikke mere.

Som bevis paa eskimoens ærlighed ligeoverfor de morallove, han agter, mindes om, at han aldrig rører rækved, som er lagt op ovenfor høivandsmerke, og dette var dog saa let at ta, uden at nogen kunde faa rede derpaa. Men naar nu vi europæere forsynder os mod denne lov, hvilket vi desværre ofte har gjord med eller mod vor vidende og vilje, mon da ikke eskimoen har vel saa megen ret til at foragte os, som vi til at se ned paa ham?

Slagsmaal og den slags brutalitet forekommer, som før nævnt, ikke blandt dem, mord er ogsaa en stor sjeldenhed. De anser det at dræbe sine medmennesker for grusomt; krig er derfor i deres øine noget uforstaaligt og afskyligt, deres sprog eier ikke engang et ord derfor; og soldater og officerer, som altsaa opdrages til det haandverk at slaa folk ihjel, er rene menneskeslagtere.

Vel er det, som Egede siger, «en og anden gang skeed, at et extreme malitieus Menniske, af forborgen Had, har dræbt en anden». Naar han siger, at «sligt anser de andre med største Koldsindighed, uden at straffe eller tage sig det til Hierte», tror jeg imidlertid, at han ikke har ganske ret; thi de afskyr det vistnok, og naar de ikke blander sig deri, er det, fordi de anser det som en privat sag mellem den angribende og den angrebne. Det tilkommer derfor bare den dræbtes nærmeste slegtninge at hevne det, om de ser sig istand dertil, og der findes saaledes selv hos dette fredelige folk antydning til en slags blodhevn, om den end er svagt udviklet og som regel ikke synes at hvile tungt paa de efterlevende. Blir en morder altfor slem, er der dog eksempler paa, at ogsaa naboerne forener sig om at slaa ham ihjel.

Ofte er det der, som andre steder, kvinder og kjærlighed, som kan være aarsag i mord.

Overfaldet sker gjerne paa sjøen, idet den ene anfalder den anden bagfra enten ved at kaste sin harpun i ham, eller ved at kantre ham og stikke hul paa hans kajak. At anfalde sin modstander ret foranfra stemmer mindre med en eskimos karakter, ikke saa meget fordi han er ræd, som fordi han vilde undse sig derfor og synes det var leit, naar den anden saa paa ham.

At dræbe gamle heksekjærringer og troldmænd anser de for tilladeligt, idet de mener, at de med sine kunster kan skade og endog dræbe andre. Det synes heller ikke at stride mod deres moral at fremskynde døden hos syge, som lider meget, eller hos saadanne, som taler i vildelse, hvilket sidste de har megen frygt for.

Det af vore bud, som grønlænderne hyppigst forsynder sig mod, er det sjette, og allerede af det foregaaende kapitel har vel læseren faat det indtryk, at dyd og ærbarhed ikke staar i høi anseelse i Grønland. Dette er særlig tilfældet blandt de kristne indfødte paa vestkysten, som har været meget i berøring med os europæere. Af mange der anses det neppe som nogen særdeles skam for en ugift kvinde at faa børn. Dette har jeg oftere set beviser paa. Mens vi var i Godthaab, var der to jenter i nærheden, som skulde føde; men de lagde intetsomhelst skjul derpaa, ja anlagde endog grøn top,1) længe før det var nødvendigt, de syntes næsten at være stolte af dette synlige bevis paa, at de ikke var forsmaadde. Jeg har set grøntopper, som ikke alene hadde den grønne farve paa haaret, men ogsaa brugte baand af samme farve til kanter og pynt paa anoraken, altsaa helt stilig, hvilket hverken er paabudt eller almindeligt.

Skjønt presterne har ivret sterkt mod slapheden i saa henseende og har forsøgt at indprente de unge mænd og kvinder en strengere moral fra skolebænken af, saa synes de ikke at forandre sin opfatning af denne synd, ja de blir snarere værre. Om de unge grønlænderinder staar i forhold til en mand, forsøger de aldeles ikke at lægge skjul derpaa, ja, er det en europæer, praler de lige frem deraf, og det synes, som det hæver deres anseelse mellem veninderne. I dette forhold har europæerne selv en væsentlig skyld; thi for det første har de unge mænd, som er komne til Grønland, ofte opført sig ilde mod grønlænderinderne og har git et slet eksempel, og for det andet har europæerne i det hele sørget for at sætte sig i slig respekt, at den simpleste europæiske matros nu foretrækkes af jenterne fremfor den bedste grønlandske fanger. Dette har da ogsaa baaret sine synlige frugter, idet rasen paa det halvandet hundrede aar, siden vi slog os ned i landet, er blit i den grad opblandet med europæisk blod, at man nu har yderst vanskelig for at finde en ublandet eskimo paa hele vestkysten.2) Og dette til trods for, at europæernes antal i landet udgjør en liden brøkdel af de indfødtes, nogle faa hundrede mod 10 000.

At europæernes tilbøielighed til forgaaelser i denne retning ikke har tjent til at gjøre deres prester arbeidet med hævdelsen af dette bud lettere, maa forekomme selvsagt. Min og sikkert nok den almindelige erfaring er ogsaa, at grønlænderinderne ved kolonierne, hvor der er mange europæere, er langt mere letfærdige end ved bopladse, hvor ingen europæere findes. Som eksempel vil jeg nævne, at kvinderne ved Sardlok, Kornok, Kangek og Narsak gjennemgaaende gjorde et bedre indtryk end kvinderne i Godthaab og Nyhernhut, hvor de ofte opførte sig det modsatte af afvisende overfor de unge mænd, de likte.

Det synes, som moralen i denne henseende har været betydelig bedre blandt hedningerne, før europæerne kom til landet. Selv Hans Egede, som dog ellers ikke skildrer deres moralske tilstand med for lyse farver, siger i sin nye Perlustration: «Jomfruer og Piger derimod ere bluefærdige nok, saasom vi har aldrig seet, at de med unge Karle har haft nogen letfærdig Omgiængelse, eller givet ringeste Tegn fra sig til Sligt, enten med Ord eller Gierninger. Udi 15. Aar jeg var udi Grønland, veed jeg ikkun 2. eller 3. Piger, som uden Ægteskab ere blevne besvangrede, thi de holde Sligt for en stor Skam.»

Og Dalager, som overhodet gir dem den paaskrift, som neppe længer passer for dem, at «løsagtigheds Synd, ere vel Grønlænderne hengivne til, dog ikke i den Grad, som andre Nationer,» siger om pigerne, at de «i deres første moedne Aar, stille sig ogsaa meget kydske an, thi ellers forspilde de gandske vist deres Lykke, at komme i Ægtestand med en Ungkarl.»

Blandt hedningerne paa østkysten synes det ikke nu at tas saa strengt; thi Holm oplyser, at «det ansees ikke for nogen Skam, at en ugift Pige faar Børn.»

Den strenge moral, som gjaldt for de unge ugifte jenter og gutter paa vestkysten, synes dog ingenlunde længer at ha været hævdet, naar de først blev gifte; da hadde ialfald mændene den mest ubundne frihed. Egede siger, at han længe ikke kunde «fornemme at Mændene holdt sig til andre Qvinder end deres egne, eller Ovinderne til andre Mænd; men omsider fornam vi dog, at de ikke regner det saa nøye i saa Fald.» Han beskriver bl. a. en merkelig leg, hvorved «Mænd og gifte Qvinder samler sig til sammen, som til et Assemblée.» Her traadte mændene efter tur frem paa gulvet og sang til lyden af en tromme viser til kvindernes og kjærlighedens pris, og der skulde være fuld frihed uden undseelse for alle tilstedeværende. «Men til denne Leeg komme ikke de Unge og Ugifte, hos hvilke der er større Blufærdighed; Gifte Folk mene de, staar sligt vel ah, uden at blues derover.»

Egede siger ogsaa, at kvinderne i særdeleshed holder det for en lykke og ære, at komme i forhold til en angekok ɔ: «deres Propheter og høylærde Mænd», «ja mange Mænd seer det self gierne og giver Angekkok en Betaling derfor, at de skal sove hos deris Koner, helst om de ikke selv kan faae Børn med dem.»

Eskimokvindernes frihed i denne henseende adskiller sig altsaa meget fra den germaniske kvindes. Grunden er vel den, at mens arven og slegtens vedligeholdelse og stamtræ har spilt en stor rolle for germanerne, er dette af ringe betydning for eskimoerne, som liden eller ingen arv har, og for hvem hovedsagen er, at der kommer børn.

Angaaende den omtalte leg paastaar dog Dalager, at den skal være meget sjelden, «og er det da at mærke, at aldrig nogen Ægte-Kone, som lykkelig føder Børn, lader sig debauchere.»

Enker og fraskilte koner mener han derimod ikke tar det saa nøie; mens man meget sjelden skal høre, siger han, «at en Pige bliver besvangret, saa seer man derimod Qvinder, at avle lige saa mange Børn, som rette Ægte-Koner. Tilrettesættes de derfor, endogsaa af deres egne Lansmænd, svare mange: At det skeer ikke af Løsagtighed, men af en naturlig Lyst, til at føde Børn, hvorover de forføre mangen ærlig Mand.»

Paa østkysten synes de giftes moral efter vore begreber heller ikke at være særdeles god. Jeg har saaledes omtalt, at mændene ofte bytter koner; det sker dog bestemte mænd imellem, og en mand liker som regel ikke, at hans kone omgaas andre end den, han har laant hende til; selv vil han imidlertid ha fuld frihed. Mens de bor i hus om vinteren, leger de ofte en konebytte- eller lampeslukningsleg, som ligner den ovenfor omtalte, og hvorved lamperne slukkes; men her kan ogsaa de ugifte være med. Holm siger, at «en god Vært lader altid Lamperne slukke om Aftenen, naar der er Gjæster i Huset».

Denne leg er nu forsvundet paa vestkysten. At den ikke undtagelsesvis kan forekomme paa steder, hvor prest eller andre autoriteter har vanskeligt for at opdage det, tør jeg dog ikke indestaa for; thi gifte kristne grønlændere synes heller ikke altid at ha nogen overdreven respekt for det sjette bud, og der foregaar i saa henseende noksaa mange uregelmæssigheder.

Denne moral finder vi naturligvis ved første øiekast at være meget daarlig; men det er ikke derfor sagt, at den er saa for eskimoen. Vi bør i det hele være lidt forsigtige med ud fra vort syn straks at fordømme anskuelser, som gjennem mange generationer og megen erfaring har udviklet sig hos et andet folk, om de end staar i aldrig saa megen strid med vore.

Opfatningen af det gode og rette er saa yderst forskjellig her i verden. Jeg kan bare som eksempel nævne en eskimojente, som da Niels Egede engang talte om kjærligheden til Gud og næsten, sagde til ham: «... Jeg har viist Prøve paa at jeg har elsket min Næste, thi een gammel Kone som var syg, og ikke kunde døe, bad mig, at jeg for Betaling vilde lede hende til den stiegle Klippe, som de alletider styrter sig ned, naar som de ere Kiæd af at leve, men jeg som alletider elsker mine Folk, lede hende derhen foruden Betaling, og styrte hende ud for Klippen.» Egede mente, det var slet gjort, og sagde, at hun hadde dræbt den anden. «Hun sagde ney; men at hun havde stor Medynk med hende og efter hun var falden ned; græd hun derover.» Skal nu dette kaldes en god eller en ond gjerning?

Da samme Egede en anden gang talte om, at Gud straffede onde mennesker, sagde en eskimo, at han ogsaa var af dem, som straffede de onde; thi han hadde slaat ihjel tre gamle kjærringer, som var hekser.

Den samme forskjel i opfatningen af det gode gjør sig ogsaa gjældende ligeoverfor det sjette bud; høiere sætter eskimoen det, som heder, at I skulde udbrede eder og vorde frugtbare. Dette har han jo saa meget mer grund til, som hans rase af naturen er lidet frugtbar.

Lig mange andre folk fandt eskimoen det meget forunderligt, at det ikke skulde anses som særlig udmerket, at en mand hadde mere end en kone. Hos dem steg anseelsen med antallet af koner, og af den grund fandt de mer fornuft hos det gamle testamentes patriarker end hos os. Forøvrigt er jo dette en anskuelse, som vi vil finde hos vore egne forfedre lige til langt op i den historiske tid.

Da Paul Egede engang irettesatte grønlænderne for deres polygame tilbøielighed, priste en af dem sin kone meget for hendes «gode Gemytte, at hun aldrig var vred, fordi han elskede fremmede Qvinder.» Egede sagde, «at Fruentimmerne i vort Land ei taalte, at deres Mænd holdte af andre; de vilde jage dem paa Døren. Det er ei Roes for eders Fruentimmere, sagde han, at de ville have deres Mænd allene, og være Herrer over dem; hos os lastes de.»

I denne henseende tænker de mindre ideelt og mer rent praktisk end vi. Ser vi f. eks. hen til deres konebytning eller deres behandling af ufrugtbare kvinder, da forekommer deres seder os noget løsslupne; men disse er jo væsentlig beregnede paa at bringe afkom, og erindrer vi, hvilken stor betydning dette har for dem, vil vi maaske fælde en lidt mildere dom.

Føder en grønlænders kone ikke børn, er jo hans egteskabs hovedformaal ikke naad, og det er ham derfor ganske naturligt at forsøge paa at faa dette afhjulpet. Da en ung mand, hvis kone ikke hadde børn, engang til bød Niels Egede et ræveskind for, at han enten selv skulde hjælpe ham eller befale en af sine matroser at gjøre det, blev han meget forbauset over, at Egede kunde bli sint derover. Han svarede: «Det er ingen Skam, hun er gift, og kand faae een af dine gifte Matroser.»

At heller ikke de gifte grønlændere fra oprindelsen af har savnet det, vi forstaar ved sædelighedsfølelse, synes dog bl. a. at fremgaa deraf, at de til daglig opfører sig meget anstændig og gir som regel ikke anledning til anstød, derom maa alle reisende være enige.

Naar en hedning — og mange kristne grønlændere med — ikke antaster en anden mands kone, som han har faat lyst paa, er det vistnok som oftest mer af sky for uenighed med den anden, end fordi han anser det for galt; men at der selv paa østkysten findes en svag opfatning i den retning, kan dog bl. a. sluttes af følgende talemaade ved Angmagsalik: «Hvaler, moskusokser og rener fortrak fra landet, fordi mændene hadde for megen omgang med andre folks koner.» Mange mænd paastod dog, at det var, «fordi konerne var jaloux over, at mændene hadde omgang med andre folks koner.» Det sidste sagdes ogsaa at ha bevirket, at det sund, som tidligere gik tvers gjennem landet fra Sermilik-fjorden til vestkysten, fyldtes med is.3)

Egede siger, at skjønt kvinderne merkelig nok indtil hans ankomst slet ingen skinsyge hadde følt over, at mændene hadde flere koner, «og de forliigedes vel med hinanden», saa fornam man hos dem nogen fortrydelse, naar mændene vilde ta sig medhustruer, efterat han hadde prækt for dem om det utilbørlige deri; «ja, naar jeg har læst for dem og underviist dem af Guds Ord, paamindet mig, ikke at glemme at skiærpe det sjette Bud for deres Mænd.» Denne missionærernes virksomhed blandt kvinderne likte ikke mændene, som rimeligt kan være, og en mand, hvis to koner var kommen i totterne paa hinanden, sagde forbitret til Niels Egede: «Du haver fordærvet dem med din Læsning, og nu ere de jaloux paa hinanden.» Det forekommer mig, at mandens harme var berettiget; hvad vilde vi sige, om grønlændere kom til vort land, trængte ind i vore huse og prækte sin sædelighedsmoral for vore hustruer?

Ifølge eskimoisk opfatning er det utilladeligt at gifte sig med sit søskendebarn eller med nogen nær slegtning, ja ikke engang to pleiebørn, som tilfeldig er bleven opdragne sammen, kan giftes. Helst skal bruden hentes fra en anden plads.

Denne lov svarer altsaa til det saakaldte exogami eller forbud mod at gifte sig med formodede blodsforvandte med samme familienavn eller endog tilhørende samme clan (hos kinesere), gotra (hos hinduer) eller gens (hos romerne?) som under lidt forskjellige former findes hos hinduer, kinesere, i den græske kirke, tidligere i den katolske, tildels hos slavonerne, hos indianere o. fl. a. Om romerne siger Plutarch, at de tidligere lige lidet giftede sig med kvinder der var i slegt med dem, som de nu gifter sig med tanter og kusiner. Vore egne forfedre har vel engang langt tilbage i tiden hyldet exogami, som imidlertid danner en sterk modsætning til den hos os nu almindelige opfatning, at giftermaal netop bør ske med folk fra samme bygd, ja helst med nære slegtninge, endog med søskendebørn. I det hele synes det for en del at være saa, at det videste, mest omfattende forbud mod giftermaal findes hos vilde folk, mens derimod det mest indskrænkede er moderne og civiliseret. Exogamiet skulde saaledes være en overlevering fra barbariet, som vort folk i høi grad har frigjort sig for. At forklare oprindelsen til denne morallov er meget vanskeligt. Uagtet jeg har videnskabelige autoriteter mod mig, forekommer det mig ikke umuligt, at det kan være troen paa, at egteskab mellem nære slegtninge frembringer svag afkom, som for en del ligger til grund. En saadan tro finder vi ialfald i dens snevreste begreb næsten hos alle folk i form af sky for blodskam. Vistnok mener flere moderne forskere at kunne bevise, at giftermaal mellem slegtninge ikke er uheldigt; men berettiget eller ikke berettiget, saa er dog faktum, at en slig tro har kunnet opstaa, og har først troen været der, vil loven komme af sig selv. At den, som f. eks. hos grønlænderne, gaar saa langt som til at gjælde alle paa pladsen boende, er let forklarligt med deres ovenfor omtalte skikke, som gjør, at de ikke kan være sikre paa, hvem som ikke er halvsøskende.

I flere henseender staar den hedenske eskimos moral gjennemgaaende høiere end den, man finder i de fleste kristne samfund. Da jeg allerede i kap. 7 har antydet dette, skal jeg her kun minde om deres opofrende næstekjærlighed og deres hjælpsomhed mod hverandre, hvortil der i vort samfund sandelig ikke findes sidestykke.

Men eskimoens kjærlighed til næsten gaar endog saa vidt, at han kan afholde sig fra at lyve paa ham, ja han taler i det hele nødig ondt om ham, særlig hvis det er hans nabo; sligt stemmer ikke med hans fredsommelige og velmenende sindelag. Som før omtalt, synes kvinderne ikke at være fuldt saa paalidelige i denne henseende, men dette paastaas jo at være en ikke ualmindelig kvindelig svaghed.

Eskimoens ærbødighed for de gamle er ikke meget fremtrædende. Saalænge de kan gjøre nytte for sig, hædres de vistnok, og har de i sine yngre dage været gode fangere og har sønner, kan de endog ha stor indflydelse og anses som husets overhode. En kvinde, som har dygtige sønner, kan ogsaa bli behandlet med ærbødighed, selv om hun blir meget gammel. Er hun enke, blir hun særlig indflydelsesrig, idet hun da gjerne styrer huset, saa længe hun lever, og sønnekonerne maa finde sig i hendes forordninger. Men blir folk ellers saa gamle, at de ikke kan gjøre synderlig nytte for sig, behandles de mindre hensynsfuldt, særlig kvinder. Ja, undertiden undser de yngre sig endog ikke for at gjøre ligefrem nar af dem, og heri finder de gamle kroker sig med stor taalmodighed, som om det nu engang er verdens gang.

Forat læseren selv skal kunne danne sig en mening om en oprindelig eskimos moralske tankesæt, tror jeg, nedenstaaende brev fra en grønlænder til Paul Egede4) vil være af interesse. Det gjengis her, fordi det i flere henseender støtter mine anskuelser, og Egedes bog «Efterretninger om Grønland», hvori denne oversættelse er meddelt (side 230—236), er nu vanskeligere tilgjængelig. Brevskriveren var en hedning, som var bleven døbt af Paul Egedes far, Hans Egede. Brevet, som naturligvis var skrevet paa eskimoisk, røber foruden en forbausende moralsk synsmaade ogsaa skarp forstand og følelser, hvilke man sikkerlig, som Paul Egede siger, ikke skulde vente «af et saa dumt Folk, som man hidindtil har anseet dem for.» Det er, som det vil ses, svar paa et fra Egede og lyder saaledes:

«Elskværdige Pauia!5)

«Du veed selv, hvor kier og behagelig din Skrivelse er mig, men hvor blev jeg forskrækket, da jeg læste den store Undergang paa de mangfoldige Mennesker ved det, for os uhørlige Jordskiælv, som du melder i et Øieblik har ødelagt flere Mennesker, end vort hele Land eier. Jeg kan ikke skrive, hvor bevæget jeg blev herover, og hvor for skrækkede vi bleve tillige, saa at mange flyede fra det Sted, de boede, til et andet, som var ligesaa usikkert, skiønt det var Klipper; thi vi see hos os, at og de ere revnede fra Toppen ned i Afgrunden, naar det er skeet, veed ingen af os. Klipper af Kampesteen, som vort Land bestaaer af, og Sandbakker, som eders Land, ere lige lette at ryste hos Gud, i hvis Magt det staaer altsammen, vi smaae usle Dyr ere let skiulte deri. Du lader mig vide, at Vinteren hos Eder har hverken havt Snee eller Kulde, og slutter, at den derimod maae have været desto stærkere hos os; men vi har havt en usædvanlig mild Vinter. Aarsagen til saadant mildt Veir, hører jeg, at eders Lærde meene ere de varme Dunster, som kom af Jorden ved Jordskiælvet, som har opvarmet Luften og smeltet Snee-Materien. Men dersom jeg ikke havde hørt, at de Lærde havde sagt det, saa havde jeg meent, at den Varme af Jorden forslog kun lidt til at opvarme den høie og brede Luft, ligesaa lidt som et Menneskes Aande kunde varme et stort Huus, ved at puste engang ind, og saa gaae ud igjen. De sydlige Vinde, som altid ere varme, og bestandig har blæst hos os i Aar, ere Aarsag, at her ikkun har været maadelig Kulde, men hvorfor det har blæst Synden Vind, det veed jeg ikke, maaske de Lærde ikke heller. Ere de ynkværdige omkomne mennesker dræbte af Heden, eller har Jorden opslugt dem, eller ere de rystede til døde? Skipper B. meente at deres egne Huse vare faldne over dem, og havde slaget dem ihiel. Det lader som det ikke gaaer eders Folk meget til Hierte; thi de ere ikke allene fornøiede og glade, men de fortæller, at de tvende Nationer, som fare her paa Hvalfiske-Fangst,6) ikke af eders Land, men dog eders Medtroende slaaes og skyder hinanden ihiel baade til Lands og Vands, gaae paa Jagt efter hinanden, ligesom vi efter Sælhunde og Reensdyr, stiæler og borttager Skib og Gods fra hinanden, og fra dem, som de aldrig har seet eller kiender, allene for deres Overherre vil saa have det. Da jeg spurgte Skipperen ved en Tolk om Aarsagen til saadan Umenneskelighed, svarede han, at det var om et Stykke Land tvert over for vores,7) saa langt borte, at dertil behøves tre Maaneders Seilads. Jeg tænkte da, at de havde Mangel paa Land, at boe paa hos sig selv; men han sagde nei! det var kun de store Herrers Begiærlighed til fleere Folk og mere Rigdom. Jeg blev saa fuld af Forundring over den Begiærlighed og saa forskrækket, at det og skulde ramme os, at jeg nær havde mistet min Siel, men jeg blev igjen strax glad, du kan neppe giette hvorfor, jeg tænkfe strax paa vort sneebedækket Land og fattige Indbyggere, og sagde ved mig selv: Gud ske Lov! vi ere fattige og eie intet, som disse graadige Kablunakker (saaledes kalde de alle Fremmede) kan begiære; det vi har oven paa Jorden, skiøtter de intet om at eie, hvad vi skal have til Klæde og Føde, svømmer i det store Hav, deraf maae de gierne tage saa meget, som de kan faae, der bliver altid nok for os, naar vi have saa meget Mad, vi kan æde, og saa mange Skind vi kan forvare os med mod Kulden, saa ere vi fornøiede, og du veed selv, at vi lader den Dag i Morgen sørge for sig selv. Vi vil altsaa ikke føre Krig med nogen derom, om vi end vare mægtige dertil, endskiønt vi kan ligesaa vel sige, det hører os til, som de Troende i Østen kan sige om de Vantroende i Vesten, at de og det, de eier, er deres. Vi kan sige, det er vort Hav, som rører ved vort Land, det er vore Hvalfiske, Kasselotter, Springere, Enhiørninger (ɔ: narhvaler), Hvidfiske, Sælhunde, Helleflynder, Lax, Torsk og Ulker, som bevæges deri, men vi unde gierne andre, at tage af den store Forraad saa meget, som de lyster. Vi ere saa lykkelige, at vi ikke har saa stor en naturlig Begiærlighed, som de. Jeg har tidt forundret mig over de Kristne, og ikke selv vidst, hvad jeg skulde tænke om dem, de forlade deres eget skjønne Land, og lider meget Ondt i dette for dem haarde og fæle Land, allene for at giøre os til skikkelige Mennesker, men har du vel seet saa meget Ondt af vor Nation, har du vel hørt saadan forunderlig og ret afsindig Snak hos nogen af vores? Deres Lærere undervise os, hvorledes vi skal undgaae den Dievel, som vi aldrig har kjendt, og de overgivne Matroser beder med den største Alvorlighed, at Dievelen vil annamme dem og splidde dem ad. Du erindrer nok selv, at jeg i min Ungdom lærte saadanne Talemaader af dem, for at fornøie dem, uden at vide, hvad de betydede, førend du forbød mig at bruge dem, siden jeg har lært at forstaae dem selv, har jeg hørt mere end jeg vilde høre. Især har jeg i dette Aar hørt saa meget tale om de Kristne, at om jeg ikke af den lange Omgang havde kiendt mange gode og skikkelige, og Hans Pungiok og Arnarsak, som har været i eders Land, ikke havde fortalt, at der var mange fromme og dydige Mennesker, saa havde jeg ønsket, at vi aldrig maatte seet dem, at de ikke skal fordærve vort Folk. Du har vel mere end engang hørt, at mine Landsmænd troede om dig og dine, at I vare opdragne til den Skikkelighed i vores Land, og naar de har seet et fromt Menneske iblandt eders, saa sige de gjerne, han er ligesom et Menneske eller Grønlænder. Du erindrer nok den lystige Okakos Indfald, at sende Hexemestere ɔ: Angekkoker til eders Land, for at lære dem til at blive skikkelige Mennesker, ligesom eders Konge har sendt Præster hid, for at lære os, at der var en Gud til, som vi før ikke vidste; men jeg veed, de mangler ikke Underviisning derfor nytter det Forslag ikke. Det er underlig nok, min kiere Pauia! eders Folk veed der er en Gud til, alles Skaber og Opholder, at de efter dette Liv, enten skal blive lyksalige eller ulyksalige, ligesom de har opført sig til, og dog leve de, ligesom de havde Ordre til at være onde, og at det var til deres Fordeel og Ære at synde Mine Landsmænd derimod, veed hverken der er en Gud eller Dievel til, troe hverken der er Straf eller Belønning efter dette Liv» og de leve skikkelig, omgaaes hinanden kierlig, fredelig deele med hinanden, og har Føden tilfælles; der er vel og Onde iblant os, som viser, vi maae være af een Stamme, men at de Fleste er ulastelige, (du tænker vel ikke, at jeg hykler for mit Folk, thi du veed jo af Erfarenhed, at det er sandt) er maaske vort ufrugtbare Land Aarsag til; naar jeg har hørt tale om eders rare Land, har jeg ofte skattet dets Indbyggere lyksalige, da de har saa stor Overflødighed af Jordens velsmagende Frugter, Dyr, Fugle og Fiske af utallige Slags, vel indrettede store og prægtige Huse, skiønne Klæder, lang Sommer, ingen Snee og Kulde, ingen Myg, men alle Ting ønskelige og behagelige, og denne Lyksalighed tænkte jeg, hørte Eder allene til, fordi I vare Troende og ligesom Guds egne Børn; men at vi, som Vantroende, vare satte i dette Land, for at straffes. Men o! vi lyksalige Grønlændere! O! du kiere Fødeland! hvor er det vel, at du er skiult med Iis og Snee, hvor er det vel, ifald dine Klipper eier det Guld og Sølv, som de Kristne ere saa begiærlige efter, at det er skiult med saa megen Snee, at det er utilgiængeligt. Din Ufrugtbarhed giør os lykkelige og frier os fra Overlast. Pauia! vi ere virkelig fornøiede med vore Vilkaar. Kiød og Fisk er al vor Føde, det lekre falder kun sielden for, men desto kierere, naar det kommer. Det iiskolde Vand er vor Drik, det ledsker og berøver ikke Forstanden, ei heller skiller os ved vore naturlige Kræfter, som den galgiørende Drik, eders Folk finder saa stor Smag udi. Vore Klæder ere uanseelige tykhaarede Skind, men vel tilpas efter dette Land, baade for Dyrene, medens de have dem, saa og for os, naar vi igjen faa dem af dennem. Her er da, Gud skee Lov! ikke saa meget, at nogen skal faae Lyst til at slaae os ihiel derfor. Vi leve da uden Frygt. Vel har vi her under Norden de grumme Hvidbiørne, men imod dem har vi vore Hunde, som strider for os, saa vi ere uden mindste Fare. Drab høres meget sjelden hos os, og sker ikke, uden en bliver mistænkt, eller beskyldt af en Hexemester, at have dræbt nogen med sit Hexerie, saadan en bliver uden Barmhiertighed dræbt af Vedkommende, som mener at have ligesaa stor Ret, som Bødelen i eders Land, til at aflive deres Misdædere, men de giøre sig dog ikke til deraf, eller takker Gud derfor, som de store Herrer i eders Land, naar de har slaget ihiel et heelt Lands Indbyggere, som D. har fortalt mig. Det er dog vel ikke den gode Gud, som I lærer os, der har forbudet at slaae ihiel, at de takke og siunge Lov; det maae være en anden, som er Elskere af Drab og Ødeleggelse, mon det ikke er Tornarsuk (ɔ: djævelen)? dog det kan ikke heller være; thi det var at giøre den fromme Gud imod, at give Satan nogen Ære. Herom kan du nok ved Leilighed underrette mig. Jeg lover, ikke at sige mine Landsmænd det. De kunde derover blive ligesaa sindet, som Kaua, der ikke torde blive en Kristen, af Frygt at han skulde komme til at ligne de uskikkelige Matroser. Jeg vil ikke melde noget om, angaaende mine Landsmænds Omvendelse, thi jeg veed, at vor Lærer har berettet det. Den Ting du har forlangt af mig at undersøge, skal jeg, saavidt jeg kan og forstaaer, efterkomme. Prøven med Kompasset har jeg ikke kunnet giøre, siden Kulden i Aar har ikkun været maadelig, Aarsagen til de tvende stridige Strømme er nok den, som du har meldt. Siden du agter saa høit de tvende nesten til Steen forvandlede Fiske, saa skal jeg stræbe efter at skaffe dig fleere, de findes i Leer-Grund, som du har sluttet. Nu har jeg ligesom talt med dig, og du med mig; nu maae jeg tillukke mit Brev. Skipperen er færdig og Vinden er god. Vor fælles mægtige Beskiermere føre dem vel over det store farlige Hav, og bevare dem, især fra de slemme Menneske-Jægere, som jeg merker, de meest frygter for, at de maatte komme uskad til deres Fædreneland, og finde dig min Elskelige med Glæde.

Grønland 1756.

Poul Grønlænder.»

Dette brevs indhold fortjener opmerksomhed, og blandt andre burde vor tids antifredsvenner kunne lære meget ved en nøie overveielse deraf.

Det saavelsom, hvad der forøvrigt har været fremholdt i dette kapitel, berettiger os vel til at sige, at eskimoens oprindelige moral i mange henseender staar den ideale kristne nær, ja paa en maade over denne; thi, som det ovenfor heder, ved grønlænderne «hverken der er Gud eller Dievel til, troe hverken der er Straf eller Belønning efter dette Liv, og de leve skikkelig» — — — alligevel.

Forbausende vil vistnok mange finde, at dette skal kunne forekomme hos et folk, der i sit ydre fremtræde staar saavidt lavt, som i slutten af kapitel 2 fremstillet. Andre vil kanske finde det mer overraskende, at en saa høi moral skal kunne udvikles hos et folk uden religion eller ialfald med en meget ufuldkommen, som senere vil bli omtalt. Dette staar jo i strid med den fremdeles ikke ualmindelige paastand, at moral og religion skal være uadskillelige. Hvordan moralen for en væsentlig del udspringer fra og er bygget paa naturlove, tør fremgaa noksaa tydelig ved studiet af det eskimoiske samfund.

Eskimoleir.

1. ↑ Som side 21 omtalt, bæres grønt toppebaand af ugifte kvinder, der har faat børn.

2. ↑ En grund hertil er ogsaa det naturlige kjønsudvalg, idet blandingsafkommet nu tildels anses for vakrere end de rene eskimoer og foretrækkes derfor hyppig ved giftermaal.

3. ↑ Se Holm: Med. om Grønland. Hefte 10, side 100.

4. ↑ P. Egede var i mange aar prest i Grønland, men var dengang (i 1856) flyttet til Kjøbenhavn.

5. ↑ Pauia eller Pavia var Paul Egedes navn blandt grønlænderne, det er en forvanskning af Paul.

6. ↑ Det skulde altsaa være hollændere og engelskmænd.

7. ↑ Det er altsaa Amerika.

KAPITEL XI.

Rettergang, trommedanse og fornøielser.

Jeg har gjentagne gange forsøgt at indprente læseren, at eskimoerne er et fredeligt og godt folk. Det forekommer mig, at intet er et mer slaaende bevis derpaa end deres oprindelige rettergang.

Hvis man indbilder sig, at de eskimoiske hedninger savnede enhver anledning til at fremføre sin lidte uret til sine medmenneskers dom, tar man nemlig feil. Deres rettergang var imidlertid af en ganske eiendommelig art og bestod i en slags duel. Denne udkjæmpedes ikke med skarpe vaaben, som i saakaldte civiliserede lande; grønlænderen gik i dette, som i andet, lempeligere tilverks, han udfordrede den, han følte sig forurettet af, til en syngestrid eller trommedans med sig. Denne fandt helst sted ved store sommerstevner, hvor mange folk var samlede med sine telte, og den foregik paa den vis, at de to, som skulde udjevne sine stridigheder, stillede sig frem mod hinanden inde i en ring af tilskuere, mænd og kvinder. Slaaende paa en tamburin eller tromme, sang de nu efter tur nidviser om hinanden. I disse viser, der som regel var digtede paa forhaand, men undertiden ogsaa improviseredes, fortalte de om alt, hvad modstanderen hadde forbrudt, og søgte efter bedste evne at gjøre ham latterlig. Den, som kunde faa tilhørerne til at le mest af sine vittigheder eller beskyldninger mod den anden, han var den seirende. Paa denne maade blev ofte lige indtil saa grove forbrydelser som mord revsede. Det kan synes os at være en vel lempelig maade at straffe paa, men for dette folk, med deres udprægede æresfølelse, var den tilstrækkelig; thi det værste, som kan times en grønlænder, er at bli gjort latterlig eller led ud af sine medborgere, og det har endog hændt, at enkelte har maattet gaa i landflygtighed paa grund af nederlag ved en trommedans.

Denne trommedans findes endnu paa østkysten, og det synes indlysende, at den maa være en meget gavnlig institution, som jeg bare ønsker, vi kunde faa indført hos os; thi en hurtigere og letvindtere maade til at faa afgjort trætter og straffet de skyldige, kan jeg da ikke tænke mig.

Desværre synes imidlertid ikke missionærerne paa Grønlands vestkyst at ha været af samme mening. Da det var en hedensk skik, var den eo ipso ogsaa umoralsk og skadelig, mente de, og med kristendommens indførelse modarbeidedes og udryddedes den. Dalager siger endog, at «der er fast ingen Laster der gaae i Svang blandt Grønlænderne, som vore Missionairer prædike heftigere imod, end denne Dans, foregivende, at derunder bedrives ald Letsindighed fornemmelig af de Unge.» Dette likte han slet ikke; han indrømmer vistnok, at der muligens kan foregaa enkelte uregelmæssigheder, men mener dog, at hvis en pige beslutter der at skille sig ved sin dyd, udsøger hun en meget urolig tid og sted, og man maa jo være enig med ham, naar han udbryder: «Og sandelig, hvis man saaledes med lige Nytte og lige Hensigt dansede hos os, skulde man i en Hastighed see hver anden Moralist og Advokat, at forvandles til en Danse-Mester.»

Følgen af denne lidet overlagte fremgangsmaade er, at der nu i virkeligheden ingen lov og ret findes i Grønland. Europæerne kan naturligvis ikke, eller bør ialfald ikke kunne blande sig ind i grønlændernes private affærer. Men naar en sjelden gang forbrydelse af grovere natur hænder, synes de danske myndigheder, at de maa gribe ind. Frugten af denne indgriben er undertiden noget overraskende. Da en mand ved en koloni i Nordgrønland for nogle aar siden hadde dræbt sin mor, blev han som straf forvist til en øde ø. Forat han skulde kunne klare sig der alene, maatte man gi ham en ny kajak, samt lidt mad til at begynde med. En stund efter, da maden var opspist, kom han tilbage og sagde, at han ikke kunde leve derude, da der ikke var god nok fangst. Han slog sig derfor atter ned i sit gamle hus, og den eneste forandring, som foregik i hans liv, fordi han slog sin mor ihjel, var, at han fik — en ny kajak.

En virkningsfuldere straf anvender kolonibestyrerne undertiden mod kvinder; den bestaar i udelukkelse fra butikshandelen for en bestemt tid.

Trommedansen var samtidig med rettergang ogsaa en stor fornøielse, ja dansedes ofte bare for adspredelsens skyld og bestod da deri, at de agerende sang viser af forskjelligt indhold, idet de slog paa en tromme og med kroppen udførte de forskjelligste, mer eller mindre burleske bugtninger og dreininger. Dette er og en omstændighed, som burde ha bragt missionærerne til at betænke sig paa at afskaffe den; thi fornøielser er nødvendige, de tjener jo til at opfriske sindet, hvilket er af end mer betydning for et folk, der, som det grønlandske, lever i en haard natur og ikke har mange adspredelser. Til en slags erstatning derfor har de nu fra de europæiske hvalfangere og matroser faat mange europæiske danse, særlig reeler, som de tildels har tillempet noget efter sin smag. Ved kolonierne bruges gjerne bødkerverkstedet, spækhusloftet eller et andet stort rum til ballokale, og her gaar da dansen for sig saa ofte, som kolonibestyreren eller de høie herrer vil gi tilladelse, helst hver uge. Ved de andre bopladse danses der i grønlændernes egne huse.

Et sligt grønlandsk bal tar sig malerisk ud med det af tranlamper halvt oplyste rum og de mange mennesker, unge og gamle, som dels agerer, dels staar som tilskuere i tætte klynger langs væggene og oppe paa brikser og bænke, alle i sine farverige dragter. Der er en blandet rigdom af skjønhed og vakre former ved siden af den mest iøinefaldende hæslighed. Og saa dertil denne sprudlende glæde og deres overlegne og gratiøse færdighed. I reelen gaar benene ofte saa hurtig, at man har vanskelig for at følge deres bevægelser. Musiken var før mest violin, nu har trækspil ogsaa begyndt at bli almindeligt.

De stakkars eskimoer, som tilhører de tyske eller hernhuttiske menigheder, hvoraf der er nogle faa i landet, maa ikke danse, ja ikke engang se paa andre gjøre det; de blir da lyste i ban eller skrevne paa den sorte tavle af missionæren.

Af andre adspredelser kan nævnes kirkegangen. Særlig synes de, at salmesangen er yderst fornøielig, og kvinderne er saa hengivne dertil, at de endog ved andre leiligheder kan divertere sig dermed.

Vel saa interessant finder dog kvinderne det er at være i butiken. Naar aabningstiden nærmer sig, kan man selv i snefokket om vinteren se dem staa samlede i klynger

Grønlandsk dans.

langs med væggene udenfor og vente paa, at øieblikket skal komme, da døren til paradiset gaar op, og de kan styrte ind. De fleste af dem har intet at kjøbe, men tilbringer de timer, butiken daglig er aaben, dels med at se paa alle de europæiske luksusvarer, særlig tøier og tørklæder, dels med at kurtisere handelsbetjentene og dels med at gjøre alle slags mer eller mindre grovkornede vittigheder og drive kommers.

Ganske usedvanlig blir tilstrømningen hver sommer, naar der netop med skibene er kommet forsyning af varer fra Europa; da befinder butiken sig den hele dag i en formelig beleiringstilstand. De er ligesom sine søstre paa denne side havet glade i nyt af alt slag, og sligt faar derfor, saasnart det kommer, en rivende afsætning. Hovedsagen er, saavidt jeg har forstaat, at varen er ny; hvad den skal bruges til, er af mindre vegt. Engang hadde saaledes den vise styrelse i Kjøbenhavn udfundet, at grønlænderne nu var komne saa langt, at de som andre civiliserede mennesker maatte trænge kammerpotter, og bestemte derfor at indføre dem. Saasnart disse merkelige indretninger var ankomne, kjøbte alle, som hadde raad, en eller flere. Næste dag mødte de indfødte damer i butiken med hver sin potte, som de plantede paa disken for deri at hente sit mel, sine gryn eller sit smør.

KAPITEL XII.

Begavelse — kunst — musik — digtning — fortællinger af indfødte.

Grønlænderne har en god forstand og kan tillige vise stor opfindsomhed. Et slaaende bevis derpaa er, som vi har set, deres redskaber og vaaben. At de har forstand, fik ogsaa missionæreme, særlig i begyndelsen, føle slemt nok, naar de var saa dumme at indlade sig i disput med de hedenske angekoker. Naar de blev maalbundne, hadde de imidlertid ofte argumenter i baghaanden, som var mer slaaende end de indfødtes; de førte, som min ven, tømmermesteren i Godthaab, pleiede at sige, «en proper næve», og den veg den grønlandske fredelighed pladsen for.

Som eksempel paa deres gode anlæg kan nævnes, at de med forholdsvis lethed lærer at læse og skrive, saaledes at de fleste kristne nu kan det, og mange meget godt; deres skrivedygtighed er ofte ligefrem beundringsværdig. Selv hedningerne lærer hurtig at spille domino og bretspil, ja endog schak. Med de indfødte i Godthaabs omegn spilte jeg ofte dam og kunde da bli overrasket ved den dygtighed og omtænksomhed, de lagde for dagen.

Vore forskjellige fag synes de at ha nogenlunde let for at tilegne sig. Vanskeligst for dem er regning, og det er f. eks. forholdsvis faa, som kan naa saa langt, at de lærer at behandle og regne ordentlig med brøk; de fleste har allerede nok med addition og subtraktion af hele tal, for ikke at tale om division og multiplikation. De ufuldkomne evner i den retning har sikkert sin rod langt tilbage i tiden. Det eskimoiske sprog har, som de fleste natursprog, et lidet udviklet talsystem, idet der ikke er ord for mer end fem, og de tæller paa fingrene: 1 atausek, 2 mardluk, 3 pingasut, 4 sisamet, 5 tatdlimat, hvilket sidste antagelig har været det oprindelige ord for en haand. Skal en eskimo høiere op, klarer han sig paa den vis, at han for seks siger den første finger paa den anden haand (arfinek eller igluatie atausek), for syv den anden finger paa den anden haand (arfinek mardluk) osv. Men kommer han nu til ti, har han altsaa ikke flere hænder og maa derfor til med fødderne, 12 heder saaledes to tær paa den ene fod (arkanek mardluk) osv., 17 to tær paa den anden fod (arfersanek mardluk) osv. Saaledes kan han klare sig helt frem til 20, som han kalder et helt menneske tilende (inuk nâvdlugo). Her stanser mange eskimoers matematiske begreber, men rigtig framifraa hoder kan tælle endnu længer og siger for en og tyve en paa det andet menneske (inûp áipagssâne atausek) osv. Otte og tredive blir f. eks. tre tær paa det andet menneskes anden fod (inûp áipagssâne arfinek pingasut), firti blir det andet menneske tilende (inûp áipagssâ navdlugo) osv. Slig rækker man frem til 100 eller det femte menneske tilende, men nu kan selv den mest fremragende eskimo ikke komme længer med sit sprog.

Dette er, som det vil forstaas, en noget tungvindt maade at udtrykke sig paa, hvis man ofte skal tumle med saa høie tal som over tyve, hvilket der sjelden var brug for før deroppe, men som indførelsen af penge og handel nu desværre har gjort mer almindelig. Det er derfor ganske naturligt, at grønlænderne trods deres merkelige modstandskraft mod fremmede ord mer og mer optar de danske talord selv for de lavere tal. Ved hjælp af dem kan de nu endog gaa over hundrede, som de kalder untritigdlit, men jeg har en mistanke om, at de fremdeles har vanskelig for at danne sig et bestemt begreb med et saa høit tal. Tusen kalder de tusintigdlit.

Denne primitive eskimoiske tællemaade svarer til, hvad vi finder hos de fleste naturfolk, idet hænderne og tærne jo har været de naturligste redskaber at anvende til dette brug; selv vore forfædre har nok talt paa en lignende maade. I al sin ufuldkommenhed er dog dette et stort skridt fremad fra de australianske stammer, som ikke kan tælle længer end til 3, ja endog bare til 2 og kun kjender: en, to, mange. At eskimoernes forfædre ligesom alle andre folks ogsaa engang stod paa det trin, tyder deres oprindelige grammatik paa, idet der deri findes singularis, dualis og pluralis — altsaa det samme som i gotisk, græsk, sanskrit, de semitiske sprog og mange andre.

Eskimoernes stedsans og anlæg for topografi er alle reisende enige om at berømme. Da kaptein Ommaney 1850 bad en eskimo fra Kap York at tegne kysten, tog han en blyant, en tingest, han aldrig før hadde set, og ridsede kystlinjen langs Smith Sund fra sit fødested og nordover med en forbausende nøiagtighed, idet han antydede alle øer, mer betydelige berg, isbræer og fjelde og nævnte navne paa dem alle. Til kapt. Holm bragte de hedenske indfødte et kart over østkysten nordover fra Angmagsalik, som de hadde skaaret i træ.

Grønlænderne har efter min mening utvilsomme kunstneriske anlæg, og naar deres kultur desuagtet er lidet udviklet i den retning, tror jeg, det maa tilskrives den haarde kamp for tilværelsen, som ikke har levnet dem tid nok. Deres kunst1) bestaar væsentlig i udsmykning af vaaben, redskaber og klædningsstykker med mønstre og figurer, udskaarne i ben og træ, eller broderede i skind. Figurerne fremstiller ofte dyr, mennesker, konebaade og kajaker, men er mer anlagte paa at virke dekorativt eller symbolsk end paa at være tro efterligninger af naturen, idet de som regel har antat rent traditionelle former. Enkelte er ogsaa af religiøs betydning og fremstiller f. eks. tôrnârssuk — en af deres aander eller overnaturlige væsener. Naar de virkelig tilstræber at efterligne naturen, kan de vise en sjelden formsans og dygtighed, hvilket man vil kunne overbevise sig om ved at se de merkelige af bildninger, kapt. Holm gir af dukker og legetøi fra østkysten.

Vaaben og redskaber har sikkert været noget af det første, den menneskelige kunsttrang gik ud over, men endnu tidligere var muligens det menneskelige legeme selv gjenstand derfor. Levninger af denne tidlige kunstform findes ogsaa hos eskimoerne, idet kvinder søger at forøge sine yndigheder ved geometriske linjer og figurer, som de frembringer i ansigtet eller paa bryst, arme og ben ved at trække senetraad, sværtet med lampesod, gjennem huden.

Merkelig nok synes billedskrift, som mange mener delvis har dannet kunstens udgangspunkt, ikke at ha været kjendt af grønlænderne, hvis da ikke de symbolske figurer i deres ornamenter skal tillægges nogen saadan betydning. Det eneste forsøg paa virkelig billedskrift, som jeg har kunnet opdage hos dem, synes ikke paafaldende talentfuldt; det var et brev til Paul Egede fra en angekok, som slet og ret bestod i en kjæp, hvorpaa med sod og tran var tegnet: Λ. Angekoken hadde raabt efter brevbringeren, da han drog afsted: «Dersom Pauia Angekok ei forstaaer, hvad jeg mener, som han dog vist giør, saa siig: det betyder et Par Buxer, som jeg vil have hos Kjøbmanden; men han forstaaer det nok.»2)

En eskimoisk Venus og Apollo.

Eskimoer, som har set prøver af europæisk kunst og fremstillingsmaade, kan udføre merkelige ting uden at ha faat nogen undervisning. En grønlænder ved navn Aron blev engang syg og maatte holde sig inde. Dr. Rink sendte ham nogle apparater til træskjæring og nogle ældre træsnit. Liggende paa sengen begyndte han da at illustrere de eskimoiske sagn, og han ikke alene tegnede sine billeder, han skar ogsaa clicheerne til dem i træ.

Som prøve paa deres dygtighed i billedskjærerkunsten meddeles afbildninger af to hoder, skaarne i træ, som en indfødt fra en boplads i Godthaabs distrikt bragte mig. Man kan neppe være i tvil om, at det er sin egen rase, kunstneren her har udødeliggjort.

I musikalsk henseende er grønlænderne vel begavede. Det er merkeligt, med hvilken lethed de opfatter vor musik og gjengir den dels ved sang, som de elsker høit, dels paa violin, orgel, trækspil og andre instrumenter, som de hurtig lærer sig selv at spille paa. Dette er saa meget mer paafaldende, som deres oprindelige musik, der brugtes ved trommedansene, er monoton og uudviklet, lig de fleste naturfolks. Den anvender kun faa toner, som regel ikke over fem; men den er alligevel eiendommelig og ikke uden interesse. Den skal nærmest være en efterligning af elvenes brusen. Østgrønlænderne fortalte Holm, at naar de sover ved en elv, høres de afdødes sang, og den søger de at efterligne.

Nedenstaaende sang fra østkysten er mig velvillig overladt af fru Signe Rink. Melodien er optegnet af fru Janssen ved Julianehaab.

Hedenske grønlændere — indesluttede i havisen — klager over hunger.

Fortsættelsen dreier sig om, at de rimeligvis under disse forhaandenværen de omstændigheder alle vilde komme til at dø af sult. Men saa kommer en isbjørn til uventet glædelig undsætning.

Det oprindelige ved deres musik gik naturligvis i mer eller mindre grad tabt ved berøringen med europæerne. Der benyttes nu ogsaa mange europæiske melodier, og det kan virke ganske overraskende deroppe mellem fjeldene og bræerne pludselig at høre kjøbenhavnske gadeviser, som f. eks. «Gina, du deilige mø – – – er du med paa den.»

Af eventyr og sagn har grønlænderne en stor rigdom, og mange af dem er eiendommelige. Intet gir en et saa godt indblik i dette folks hele sjæleliv, deres anlæg, følelser og stemninger som disse sagns indhold og den maade, hvorpaa de fortælles. Man vil der kunne finde baade fremstillingsevne og fantasi og ved siden deraf en grotesk humor, som naturligvis ofte udarter til saa grovkornede ting, at de ikke er blit trykte.

Foruden denne sagndigtning samt fortællinger om bedrifter o.l. hadde grønlænderne ogsaa en poesi. Sangene var enten nidviser, som blev sungne ved de tidligere omtalte trommedanse, eller og skildringer af forskjellige ting og begivenheder.

Da trommedansen ved kristendommens indførelse blev afskaffet, forfaldt eller forandredes tildels ogsaa versekunsten. Fremdeles digter dog grønlænderne sange. Deres indhold er ofte af spøgende art, idet de paa en mer eller mindre uskyldig maade søger at latterliggjøre medmenneskers egenheder; af den slags blev der, saavidt jeg kunde forstaa, laget adskillige om ekspeditionens medlemmer; thi jeg hørte ofte sligt synge paa koloniveien om kveldene, uden at det dog lykkedes mig at faa fat paa dem.

Paa dr. Rinks foranstaltning er der siden 1861 i Godthaab blit udgit en grønlandsk avis «Atuagagdliutiti». Den trykkes af en indfødt, «Lars Møller», der har været i Kjøbenhavn for at lære kunsten, og som endog tegner og lithograferer billeder dertil. Den udkommer med ialt 12 nummere om aaret og uddeles gratis til indbyggerne, idet omkostningerne bæres af landets felleskasse. Indholdet bestaar saavel af oversættelser fra dansk som af selvstendige bidrag fra indfødte om deres fangst, reiser m. m. Derved er fremkaldt en hel ny litteratur deroppe.

Et par prøver paa fortellinger derfra meddeles nedenfor. Den første er eskimoen Silas’s beretning om hans reise fra Umanak i Godthaabsfjorden til Ameralikfjorden for at bistaa de fire af vor ekspedition, som blev igjen der i oktober 1888, efterat Sverdrup og jeg hadde reist til Godthaab. Oversættelsen er velvillig udført af kolonibestyrter Brummerstedt (Holstensborg) og er saa nær som muligt en ordret gjengivelse af den eskimoiske originaltekst. Det bør erindres, at forfatteren er en almindelig indfødt fanger, som ingen anden opdragelse har nydt end den, hver mand nu faar deroppe.

Fortælling

om de europæere, der har gjennemfaret Grønland fra øst til vest over indlandsisen, samt deres ankomst til Ameralikfjorden og Godthaab (skrevet af Silas fra Umanak).

Jeg vil først fortælle om vor reise til Korkuk: vi grønlændere, som bor i fjordene, er meget ivrige med at passe vore rævefælder, fordi vi ved salget af skindet faar endel penge mellem hænderne. I slutningen af september reiste vi, fire mand sterk, ind til Korkuk, nemlig jeg, Peter, David og min pleiesøn Conrad, sidstnævnte fik nemlig i mai maaned gjennem forstanderskabet anskaffet sig en kajak. Da vi kom til Korkuk, gik David og jeg den næste dag paa renjagt, Peter og Conrad for at tilse rævefælderne, saa endel spor, men ingen dyr, da det tilmed saa ud til regnveir, vendte vi saa smaat hjemover den neste dag, da vinden stilnede af, gik David og jeg tværs over fjorden, vi saa en ringsæl dukke op, forfulgte den, men skjød feil af den flere gange, da der var endel sjøgang, da vi ellers ingen sæl saa, gik David fra mig hen til de to andre paa den modsatte side af fjorden, hvorimod jeg blev ved at gaa midt over fjorden; da jeg nærmede mig vor boplads og var kommen forbi et lidet næs, lagde jeg merke til, at der nedenfor husene laa en træbaad. Før vi reiste, hadde jeg hørt, at missionærens ventede besøg af bestyreren fra Godthaab, naar han hadde været ved Kornok; det var ganske rigtig ham, der var ankommen; da jeg lagde til ved strandbredden, opdagede jeg to kajaker, som kun var trukne lidt op over høivandsmerke; det viste sig at være to postmænd i semenaristernes kajaker.

Ligesom jeg var kommen ud af min kajak, kom min pleiesøn ned i strandbredden til mig og fortalte mig, at de, der hadde gaat over indlandsisen fra øst- til vestkysten, var lykkelig ankomne til Ameralikfjorden, fire af dem var dennde i fjorden endnu, to af dem var komne til Godthaab i en baad, laget af tøi.

Da jeg hørte dette, blev jeg meget forbauset og sagde da straks: «blot jeg dog hadde mødt dem i sommer, da jeg var paa rensjagt ved Kapisilik,» (vi hadde nemlig hørt noget om, at der var nogle, der vilde forsøge at gjøre denne reise over indlandsisen). Dernæst sagde jeg: «hvorledes har de dog baaret sig ad med at reise fra Ameralikfjorden til Godthaab i en tøibaad, hele veien er der jo bare steile og utilgjængelige fjeldskrænter? det er meget besynderligt, den vei vilde vi grønlændere ikke ha tilbagelagt i et sligt fartøi.»

Jeg gik da op i mit hus, trak min skindpels og benklæder af og begyndte at spise, kort efter bankede børnene paa ruden og sagde, at Otto (missionæren) kaldte paa mig. Jeg skyndte mig da at trække mine benklæder paa igjen, men børnene raabte da ind af vinduet til mig, at Otto var ved at gaa ind i mit hus, da det vilde ta for lang tid at trække min anorak paa, gik jeg ud i skjortærmerne og traf ham da ved siden af min husgang; idet jeg kom ud, sagde han til mig: «Du kjender jo godt veien til Ameralikfjorden, da de fire europæere, som er derinde, er til at beklage, skal Du og bestyrerens kajakmand Peter gaa derind for at bringe dem proviant, skynd dig lidt at gjøre dig istand til at reise.»

Da jeg, som fortalt, netop var kommen hjem, hadde jeg straks ingen synderlig lyst til atter at reise, men jeg bestemte mig dog til det tilsidst.

Det regnede meget sterkt, da klokken var fire om ettermiddagen, og jeg hadde drukket kaffe, gik jeg, mens jeg ventede paa brevene, ind i bestyrerens besætnings telt for at høre noget nyt, baadstyreren fortalte mig da, at to af denne expedition var lapper, jeg hadde jo nok, mens jeg gik i skole, hørt noget om, at der existerede et folkefærd, der hed lapper, men deres sedvaner og skikke vidste jeg ingen besked om.

Da brevene var færdige, og vi (Peter og jeg) hadde fyldt vore kajaker med proviant, spiritus osv., reiste vi afsted for om muligt at naa loddepladsens hus inden natten, da det regnede for sterkt til at ligge under aaben himmel, og der ingen større stene var med huller under, hvor vi kunde sove under.

Da det begyndte at bli mørkt, kom vi dertil, gik da ind i huset, da taget var utæt, dryppede regnen sterkt ned i huset; jeg hadde heldigvis en kaffekjedel og en underkop med mig, underkoppen benyttede vi som lampe og lagde os til at sove, saa godt vi kunde.

Om morgenen lagede vi kaffe og reiste saa derfra, da det blev lyst.

Da vi kom til Itivdlek, bar vi først den medbragte proviant m.m. over land til den modsatte side af, hvor vi var landede, dernæst tog vi vore kajaker paa hodet og gik med dem over landet for at spare at ro udenom dette land. Vi hadde ventet at naa bunden af Ameralikfjorden inden aften, men da sydvestvinden blæste mer og mer op, og sjøen reiste sig, naadde vi kun til Kingak’s nordside, da jeg ikke turde gaa udenom Kingak’s næs, fordi jeg ikke tilstrækkeligt kjendte, hvorledes det var at passere i sterk blæst, og fordi jeg vidste, at der ikke i nærheden af næsset var noget sted, hvor vi kunde lægge til, hvis blæsten blev for sterk.

Vi fandt der en større hule under en sten, hvor vi da krøb ind og sov der.

Da det begyndte at bli lyst, og det var nogenlunde stille veir, reiste vi derfra efter først at ha drukket vor sidste kaffe; efter nogen tids roning kom vi endelig forbi det næs, jeg var mest bange for, rodde derefter indover; da min medfølger aldrig hadde set denne vei før, fortalte jeg ham om navnene paa de forskjellige fjelde, og hvilken vei vi pleiede at gaa, naar vi gik paa renjagt.

Vi vidste ikke noget bestemt om, hvor disse mennesker opholdt sig, jeg tænkte mig som mest sandsynligt, at de opholdt sig paa en af teltpladsene i bunden af fjorden, da vi derfor satte over fjorden og kom lidt udenfor Ivigtussok, affyrede vi flere skud, men de blev ikke besvarede; vi rodde stadig videre — og traf da to sælhunde, vi forsøgte at skyde dem, men da vinden var for sterk, lykkedes det os ikke at faa dem paa skud, — indtil vi kom til bunden af fjorden, skjød atter nogle skud af, som heller ikke blev besvarede, hvorfor vi begyndte at frygte for, at vi ikke skulde træffe dem, vi søgte.

Kort efter mente vi dog at høre et skud, som vi antog kom fra Umiviarssuit, jeg sagde derfor til min medfølger: «lad os gaa iland her ved Umiviarssuit og først gaa hen og se den modsatte side af den store elv, om ikke de skulde være der, det kunde jo tænkes.»

Efter at ha trukket vore kajaker gjennem leret op til den faste jordbund, tog jeg brevet og min bøsse, Peter tog ligeledes sin med, forat vi kunde skyde signalskud; da jeg hadde skudt en gang (min medfølger Peters bøsse var nemlig blit vaad, saa den ikke kunde bruges), hørte vi endelig et skud paa nært hold og begyndte at se spor af store støvler; da vi nu ikke længere tvilede paa, at vi vilde træffe dem, vi søgte, begyndte vi at bli i godt humør, navnlig fordi vi rimeligvis vilde faa lapperne at se. Efterhaanden som vi kom længere frem, mødte vi spor af grønlændere, vi hadde trod, vi skulde ha været de første grønlændere, der kom til dem, men som vi senere fik at vide, var vi komne blot lidt senere end to andre grønlændere, lidt efter saa Peter et telt og menne sker gaa udenfor. Mens Peter raabte hurra, skjød jeg med min bøsse, af glæde, — vi søgte efter den bedste vei at komme ned til teltet paa og blev da tilraabt paa grønlandsk «Amuinak» (ↄ: gaa lige ned). Vi gjenkjendte da de to grønlændere, det viste sig at være de to brødre Terkel (forstanderen) og hans yngre bror Hoseas fra bopladsen Sardlok, de var netop komne derind for ogsaa at bringe proviant. Vi saa de to nordmænd og to lapper nyde et maaltid og drikke kaffe af det, der var dem sendt, de hadde dækket bord, benyttende en af deres slæder som bord.

Da vi kom hen til dem, rakte jeg brevene til en af dem, da han hadde faat dem, gav han dem straks til den, der sad længst borte fra ham (ↄ: kapt. Dietrichson).

Endelig saa vi da lapperne, som vi hadde længtes efter, vi blev forundrede over deres klædedragt, fordi den slet ikke lignede den dragt, som vi pleier at se europæerne herover ha paa, deres fodtøi lignede skøiter, spidsen af fodtøiet var meget bøiet, det ene par støvler hadde saaler paa, som lignede grønlændernes saaler paa fodtøi, den anden lap, den ældre, hadde fodtøi af benene af rensdyr, ligeledes spidsen meget bøiet, ligeledes hadde de benklæder af rensdyrben, som sad meget stramme paa dem, de hadde indenfor underbukser, hvide uldne, i deres frakker hadde de mange lommer, hele foret af frakken benyttes som gjemmested; de hadde halstørklæder, hvori der i hver ende var lommer (gjemmested).

Den yngre, Samuel Balto, hadde en høi lue med fire hjørner, hvori der var fjær, med et stort bredt rødt baand om midten, den ældre, Ole Ravna hadde en lang rød lue, der blev mindre og mindre i høiden, i enden af luen sad en kvast.

Efterat de breve, vi hadde med fra bestyreren og missionæren (Otto), var blit gjennemlæste, gav de os mad og kaffe, som vi nød, da de gik ind i teltet, fulgte vi med for at se at komme til at tale med dem; da vi hørte, de hadde en bog, fik vi fat paa en, der var trykt paa grønlandsk og dansk, og ligeledes i to skrivelser, der var affattede paa samme sprog; benyttende dem, fik vi endelig langt om længe gjort dem forstaaelige, hvad det var for sager vi hadde med, og fik to af dem til at følge med os for at hente nogle af sagerne, da vi ikke kunde bære det altsammen alene.

Da Terkel og hans bror vilde reise ud til Godthaab, skulde Peter og jeg vente her paa den baad, der skulde hente disse fire mænd til Godthaab, Otto (missionæren) hadde nok sagt til mig, at jeg skulde vende tilbage direkte til Umanak, men jeg vilde hellere vente og følge dem. til Godthaab, fordi min betaling vilde bli høiere.

Efter at ha gjort tegn til de to, der skulde følge med os for at hente de medbragte sager, gik vi sammen med dem og Terkel og hans bror ned til vore kajaker og begyndte at trække ud af kajakerne, hvad vi hadde med os; de to var meget glade for tingene, vi hadde jo ogsaa mange forskjellige ting med, blandt andet 5 rugbrød og 2 flasker, hvori der var vin.

Da vi vendte om for at bringe sagerne til teltet, ønskede vi først Terkel og hans bror en god reise hjemefter, og gik derefter fra dem; da vi kom til spor i landet, fortalte jeg Kristiansen og S. Balto (lappen), at det var mine og mine reisefællers spor fra i sommer, da vi var her i juli maaned paa renjagt, jeg viste dem fjeldet Akuliarusiarssuk, fortalte dem, at mine reisefeller hed Conrad og Fredrik, og at vi der hadde skudt fem ren.

Da vi kom nær til teltet, begyndte lappen at raabe hurra, jeg stemte i med, da herren (kapt. Dietrichson) saa, hvad vi hadde med os, blev han ogsaa tilsyneladende meget glad, og det blev altsammen bragt ind i teltet, hvorefter de straks begyndte at koge kaffe i en stor gryde.

Da kaffen kogte, drak vi den og spiste os mætte, senere drak vi punsch. Da de vilde til ro, sagde de til os, at vi skulde komme ind, og gav os en sovepose, hvori der kunde være tre mand, og i den skulde vi sove sammen med den gamle lap.

Min medfølger (Peter) vilde ikke ligge i pose sammen med ham, og jeg nærede ogsaa noget overtro (frygt) ved at ligge i pose sammen med lapper, det kommer af, at vi jo ellers aldrig pleier at ligge sammen med europæere.

Da Peter stadig ikke vilde, puttede jeg mig ned i posen, men kunde længe ikke sove, dels fordi lappen (min sovekamerat) trak veiret meget dybt, dels fordi vi lo meget, og fordi de andre tre i den anden pose hele tiden laa og drev gjøn med hverandre; da de endelig langt om længe taug stille, sov vi.

Da vi vaagnede næste morgen og hadde spist og drukket kaffe, fik jeg lyst til at gaa paa renjagt, fordi at veiret var godt, og fordi jeg ikke synes om at ligge stille. Da Peter sagde, at han endnu ikke hadde set ren, vilde jeg ha, at han skulde følge med mig, men da hans bøsse var vaad, vilde han ikke. Da det begyndte at bli op ad formiddagen, gik jeg, omendskjønt det var søndag den 7de oktober. Hvis jeg var ved min vinterplads Umanak, hadde jeg neppe gaat ud paa erhverv den dag, men jeg hadde saadan lyst til at skaffe de fire fremmede noget kjødmad, selv om det ikke blev andet end en hare.

Da jeg begyndte at gaa, erindrede jeg dagen, at helligdagen tilhørte Gud, vor herre, og jeg bad da uden at tvile: «Giv os idag vort daglige brød, med mere», gid dog at alle kristne, naar de gaar ud paa erhverv, uden at tvile vil bede saaledes. Jeg gik saa smaat op ad fjeldet, da jeg omtrent var kommen helt op, saa jeg ned i en kløft og mente da nede i denne kløft at se nogle sidde paa hug; da jeg mente, det var ren, blev jeg siddende nogen tid stille og se paa det, men da det slet ikke rørte sig, begyndte jeg at tvile paa, at min formodning var rigtig, og gik derfor lige ned for at se, hvad det kunde være; da jeg kom længere ned, begyndte flokken at løbe, deriblandt en stor buk med sine simler og flere andre. Jeg blev saa ærgerlig paa mig selv, at jeg sagde: «Jeg dumrian, at jeg ikke saa mig rigtig for, nu skadede jeg mig selv igjen ved min blindhed.»

De løb temmelig sterkt straks, stansede kort efter, jeg forholdt mig ganske rolig og holdt øie med dem, lidt efter løb de nedenom det fjeld, hvor jeg opholdt mig, da de var komne forbi mig, renkalvene tilsidst, gik jeg videre frem for at se, hvor de var, og saa dem da lidt nedenfor fjeldet paa den anden side; da de nærmede sig, simlen først, men den var temmelig langt borte, bukken bagefter, men noget nærmere mig, skjød jeg efter den, skjønt jeg hellere vilde ha hat simlen, og traf den, men kuglen brækkede kun dens bov, jeg ladede da anden gang, løb efter den og traf den da, saa den døde; de andre rener saa jeg ikke mere efter, fordi jeg ikke mente at kunne naa dem.

Da jeg hadde flaad dyret og gjemt endel af kjødet under nogle sten, pakkede jeg det, jeg vilde ta med mig, ind i skindet og gik da hjemefter uden at se efter, om der var flere ren i nærheden, noget foran min vei kom en stor hvid ren løbende og senere atter en meget stor, men jeg syntes, de var for langt borte til at skyde efter.

Da jeg kom helt ned af fjeldet, var det blit eftermiddag; da jeg kom i nærheden af teltet, tænkte jeg paa at affyre et skud, ligesom vi grønlændere pleier, naar vi har faat en stor ren, men da det var europæere, der var i teltet, og jeg ikke hadde meget krudt, opgav jeg det; der var ingen udenfor teltet, hvorfor jeg holdt mig rolig lidt. Peter kom først ud af teltet, og da han saa mig, spurgte han mig, om jeg hadde faat en ren, da jeg bejaede dette spørgsmaal, gik han ind i teltet og fortalte paa bedste maade til dem derinde den nyhed, da de kom udenfor, blev de ved at stirre paa mig.

Jeg gik da helt ned til dem, og de blev meget, ja overordentlig glade, jeg gav dem den ene bov og sagde, de skulde koge den, desuden fik løitn. Dietrichson noget marv og tælle, fordi han var begyndt at holde saa meget af mig, da jeg hadde drukket kaffe og spist, fortalte den gamle lap, mens renkjødet kogtes, at han selv eiede 300 ren.

Skjønt det ikke var helt kogt, begyndte de allerede at spise af kjødet og sagde til Peter og mig, at vi skulde spise med af gryden, jeg gav dem noget mere kjød at koge; efterhaanden som det blev kogt, blev det erstattet med nyt kjød og saa fremdeles, indtil vi ikke kunde spise mere nogen af os.

Da vi lagde os til ro, begyndte de igjen at drive gjøn med hverandre; da jeg var meget træt og søvnig, sa jeg til Peter: «Nu skal de vel igjen bli ved med det gjøn, jeg er saa søvnig, de ved jo dog, det er helligdag idag»; jeg sa da til dem: «Det er helligdag idag.»

Noget efter da de omtrent taug stille, begyndte Peter og jeg at synge salmer, forskjellige, som vi hadde lært, lidt efter taug de helt stille, og den yngre af lapperne begyndte da at synge salmer.

Da vi vaagnede, gik Peter og jeg ud for at hente resten af kjødet af min ren, da vi nærmede os teltet, begyndte himlen igjen at bli over trukket; vi bragte kjødet ned til vore kajaker, men saasnart vi var komne derned, kom lapperne derned, jeg gav dem da atter noget kjød til at koge og gik sammen med dem op til teltet. Senere fik de ryggen og halsen af rensdyret at spise.

Vi begyndte paany at bli kjede over at bli der, da det begyndte at regne, og der stadig væk ingen baade kom for at hente os ; det, vi var mest kjede over, var vort fodtøi, skjønt vi hadde hver to par med os, var de begge par helt itu, saa at vi tilsidst maatte ta en umage kamik paa hver fod.

Vi begyndte da at tale om, at vi vilde se at komme ud af fjorden igjen, saasnart veiret blev godt; vi sagde da til europæerne, at vi iaften vilde sove i vore kajaker, da vi ikke syntes om at sove saa længe om morgenen, som de gjorde, da det ikke var sedvane eller skik blandt os grønlændere, da de ikke hadde noget særligt imod det, gik vi ned for at sove i kajakerne. Da vi vaagnede og gik op til teltet næste morgen, spurgte de, om vi hadde sovet godt, da vi svarede ja dertil, takkede de. Da vi om aftenen hadde spist, sagde vi godnat til dem og gik igjen ned for at sove i kajakerne, med det forsæt, hvis veiret tillod det næste dag at reise derfra, da vort fodtøi var altfor ubehageligt at bruge i den stand, som det nu var.

Veiret var næste morgen meget fint, med blaa himmel, og vi gjorde os da istand til at reise, begyndte at ordne det kjød m.m, som vi skulde ha med os, og var næsten færdige, pludselig hører vi da ude paa fjorden et skud, ligesom solen var begyndt at staa op, vi var endnu ikke rigtig sikker paa, om vi hadde hørt rigtig eller ei, kort efter hørte vi atter et skud og flere skud, jeg besvarede da skuddene, og gik da op til teltet og saa da lidt nede i fjorden baaden med en hel del mennesker i.

Det var meget glædeligt for os, da vi saa baadene, som vi var blit ængstelige for ikke skulde komme.

Der var en baad og en konebaad, da vi blev samlede, var det meget fornøieligt, da vi jo nu vidste, at vi alle vilde komme til Godthaab. Lappen Balto lagede kaffe, da den kogte, drak jeg den og vilde saa gaa bort, men Peter raabte da paa mig, jeg vendte da om igjen, og det viste sig saa, at de vilde ha, jeg skulde spise sammen med dem; vi spiste os da rigelig mætte og drak vor kaffe til.

Da de lagede til til afreisen, og besætningerne paa baadene bragte deres gods m.m. ned til fartøierne, gik vi igjen ned til vore kajaker; efter at ha lastet dem, saa jeg efter baadene og opdagede da, at de allerede var ifærd med at sætte over fjorden; vi rodde da hen til dem og naadde da den modsatte side af fjorden (solsiden); der drak besætningen atter kaffe og spiste, og vi reiste da igjen videre, omendskjønt de ikke hadde sovet noget sidste nat, vilde dog roerne helst fortsætte reisen. Først da vi kom til Nûa (ɔ: næsset), bestemte konebaadsbesætningen at slaa telt og bli der om natten, navnlig fordi konebaadens skind var altfor vaade, det var altfor længe den hadde været i vandet uden at bli tørret, saa vi mente, det var farligt ikke at la den tørre lidt, og ogsaa for at faa nogle huller syd, som var komne i konebaaden; jeg forblev ogsaa natten over der for at hjælpe med til at trække konebaaden op og sætte den i vandet næste morgen.

Midt om natten gik jeg ud af teltet, da jeg saa, det var stille veir, syntes jeg, det var heldigst at reise, mens det var stille, hvorfor jeg vækkede dem og sagde, at det var bedst at reise nu; mens kaffen blev laget, ladede vi baaden og reiste videre.

Noget efter nærmede vi os Nunangiak, det begyndte da at blæse lidt op; da de lidt længere op ad dagen var komne til Tuapagssuak, gik jeg iforveien for at se, hvor træbaaden var blit af, da jeg ikke vidste, hvor de var, om de enten hadde fortsat reisen eller hadde slaat telt for natten. Jeg var nemlig begyndt at længes efter mit hjem, det var jo ogsaa længe, jeg var borte derfra, om sommeren blir jeg jo undertiden noksaa længe borte fra mit hjem, naar jeg er ude paa erhverv, men saa har jeg altid en kamerat fra min egen boplads med mig, som jeg kan følges med. Da det begyndte at bli rigtig lyst, og jeg kom hen til Tuapârssûnguit, saa jeg baaden og teltet der, de var lige staat op; da jeg lagde til ved strandbredden, gik Peter ned til mig og trak mig op paa land. Han fortalte mig, at de lagede the, det var jo ogsaa meget koldt, det blæste en meget frisk Ameralikøstenvind, vi drak da the og spiste, da europæerne saa mig igjen, blev de glade.

Da vi hadde spist, reiste vi, da vi naadde Kingigtorssûp, begyndte Kristiansen og jeg at le til hverandre, fordi vi nu mente at kunne naa Godthaab samme dag. Da vi kom til Uvkusigssap’s næsset, gik Peter og jeg iforveien for at bringe et brev til lederen af ekspeditionen, som de hadde skrevet til. Da vi nærmede os Godthaab, formodede beboerne der, at det var os, hvorfor de samlede sig. Da vi lagde til, og de hørte, at de var i nærheden, samlede der sig flere og flere mennesker. Grønlænderne længtes meget efter lapperne, og da de hørte, jeg hadde skudt et stort rensdyr, blev de helt ivrige, og jeg hørte ikke andet end raab om at faa et stykke talg fra dem alle.

Da Peter gik op til sit hjem, fulgte jeg med ham. Jeg misundte ham, at han var kommen saa vidt. Der drak vi kaffe og gik dernæst ned til bestyreren, fordi vi mente straks at skulle faa vor betaling. Lidt efter hørte vi, de raabte, at lapperne nærmede sig (ɔ: kunde ses fra husene), jeg gik derefter over i Lars Heilmann’s (forstanderens) hus og drak kaffe hos hans kone, jeg pleier nemlig, naar jeg overnatter ved kolonien, at sove i det hus. Da jeg hadde drukket kaffe, gik jeg ned sammen med alle de andre mennesker for at se dem lægge til ved strandbredden. Da europæerne og grønlænderne samlede sig dernede, var det en stor flok mennesker. Lidt efter lidt kom konebaaden, som hadde de reisendes gods med, og da de ogsaa hadde tat min ren i baaden, gik jeg atter ned til strandbredden for at ta imod den. Efterat jeg hadde delt en del af det ud til grønlænderne, solgte jeg resten fordelagtig. For det kjød, europæerne hadde spist inde i fjorden, fik jeg 5 kroner, for at have udført reisen derind fik jeg 20 kroner, for renhodet 3 kroner, for renskindet 4 kroner 50 øre. Resten fik jeg om trent 18 kroner for.

Da jeg hadde faat alle pengene, tænkte jeg sterkt paa at kjøbe mig rifle, det hadde længe været mine ønskers maal, men jeg hadde hidtil ikke hat tilstrækkeligt til at kjøbe den for. Jeg har nok en gammel rifle, i 1874 byttede jeg med volontørens (Irmingers, han, som omkom i kajak) haglbøsse og fik en ældre rifle for den. Denne Irminger (ham, som omkom i kajak) kjender sydgrønlænderne vistnok, den gang han omkom, var jeg med ham.

Jeg fik mig da en rifle og vil saa gi min gamle til min pleiesøn, forat han kan øve sig med den. Han er 17 aar gammel, og for os, som bor i fjorden, er det en vigtig ting at ha en rifle, baade til ren og til sæl og andet levende. Jeg overnattede i Godthaab, men jeg var ikke rigtig glad, fordi jeg af ekspeditionens medlemmer stadig blev plaget om at sælge skindet af den ren, jeg hadde skudt, da jeg egentlig helst vilde beholde det selv, thi det var et deiligt tykhaaret skind, som det er godt at ligge paa om vinteren, naar det er koldt. Jeg fik jo nok i august maaned en stor ren, men skindet af den var saa tyndt, at jeg ikke lod det berede til kâk (ɔ: underlag til briksen). Da de kom 3 gange og spurgte om at kjøbe det, syntes jeg ikke længer om at si nei og solgte det saa. Jeg sa da til bestyreren, at jeg vilde kjøbe en rifle, og jeg fik da en udleveret. Da jeg hadde handlet, vilde jeg reise, da jeg længtede meget efter at komme hjem, men nordøstvinden tvang mig til atter at forbli en nat ved kolonien, da jeg ikke turde gaa forbi Kasigiánguit dels for vind, dels fordi jeg hadde saa meget, jeg skulde ha med indeni kajaken. Næste dags morgen, da jeg stod op, var veiret bedre og vinden stilnet af. Jeg reiste da over udstedet Kôrnok til min boplads.

Følgende fortælling fra Atuagagdliutit er betegnende for grønlændernes sterke overtro fremdeles og er af interesse ogsaa for næste kapitel. Den er oversat og sendt mig af fru Signe Rink.

«Endelig kommer jeg da med det, som jeg saa længe har tænkt at ville yde til «morskabslæsningen». Det er ikke stort ved det, jeg leverer, men det er altid noget, som jeg har set med mine egne øine. Det handler om de komiske skikke ved fangsten af en bjørn i visse sydlige egne, og som man almindeligvis ikke kjender noget til andensteds. Det var i aaret 1882—83 nede ved Augpilagtut indenfor Pamiagdluk.3) Der staar to grønlænderhuse ved Augpilagtut. I det ene bodde der tre sælfangere med familie, og disse var Benjamin med tilnavn Akâtit, Isak eller Umagûjok og saa Morits; og i det andet var der Mathæus, som for det meste kaldtes Ulivkakaungamik eller den «fuldproppede» — efter et mundheld, som han selv hadde. Samme var over de sytti, men fangede ikke desto mindre ret ofte endnu; han hadde desuden mange gange været ganske alene om at fange bjørnen.

Saa var det da en søndag, hvor alle de andre fangere var gaat tilsjøs, at vi hjemmeværende holdt bøn i Mathæus’s hus, hvorefter Benjamins søn, som var den første, der efter endt gudstjeneste gik udenfor, straks kom styrtende ind igjen sigende: «Der staar en bjørn lige her udenfor og spiser af spækket.»

Jeg blev ligesaa forskrækket som paa en maade glad ved denne efterretning, hvorimod gamle Mathæus ligefrem skalv af henrykkelse og udbrød: «Tak for den, som melder slig god tidende; jeg maa straks ud og stikke bjørnen;» og idet jeg saa hen paa ham, trodde jeg ham ifærd med at udsøge sig et godt redskab, en lang kniv eller sligt noget; men det var saa langt fra det! Det vaaben, hvormed han hadde forsynet sig, stak neppe frem af hans lukkede haand. Hvad skulde dog dette forslaa ligeoverfor bjørnens skind og tykke spæklag, tænkte jeg. Forresten tillod husets kvinder ham ikke at gi sig ikast med bjørnen og sled derfor allesammen i ham for at holde ham tilbage, og jeg hjalp dem dermed. De løste allesammen (fruentimmerne) sine haartoppe og spredte haaret ud, forat bjørnen skulde tro, at de var mænd, og saaledes holde sig mere tilbage. Vore hedenske forfædre ansaa nemlig bjørnen for at ha menneskeforstand.

Da vi var bange for, at vor bjørn skulde finde paa at gaa ind til os gjennem tarmeskindsruden, maatte ogsaa jeg til at tænke paa et eller andet vaaben og spurgte i den anledning efter øksen; men den hadde de naturligvis udlaant til det andet hus, sagde de. Jeg fik idetsamme øie paa en fruentimmerkniv, som laa paa ipak’en4) ved siden af tranlampen, og denne greb jeg saa tilligemed en træstump fra en kajakkjøl, hvilken jeg vilde binde til kniven som skaft; men ikke saasnart hadde jeg tat disse ting til mig, førend en bag fra raaber: «Giv hid — jeg har dog ganske anderledes kræfter end du!» Det var ingen anden end selve Mathæus’ datter, enken. Hun rev begge dele fra mig. Nu begyndte stueuret5) at slaa elleve, og den pokkers bjørn saa ogsaa straks griskere ud. Jeg løb straks til for at stanse slagverket; men i min befippelse bar jeg mig galt ad og øgede tvertimod spektakelen, indtil jeg endelig kom saavidt til samling, at jeg fik loddet løst af og lyden dæmpet. Kvinderne sled endnu i Mathæus for at holde ham tilbage. Saa begyndte paa engang bjørnemelderens mor at trække sine bukser ned ligetil knærne og gik saaledes vaklende rundt paa gulvet, idet hun tillige flettede paa nogle straa. Dette var for at svække bjørnens kræfter, sagde de, og faa den til lettere at falde overende. Under dette slap imidlertid gamle Mathæus fra dem, og jeg efter ham, og kom ham paa siden, inden han endnu var kommen helt ud af husgangen. Han tyssede paa mig og sagde: «Vær stille — nu gaar den ned mod sjøen.»

Mathæus hadde sin rifle liggende i kajaken nede ved fjæren; og i det samme som bjørnen var kommen forbi kajaken, listede den gamle sig forsigtig krybende paa alle fire samme vei. Jeg blev staaende ved husgangen og saa derfra, hvorledes bjørnen med et vendte sig brølende mod ham; og jeg blev saa angst derover, at jeg flygtede over i det andet hus, hvor jeg i hastverket kom faldende ind ad døren. Mens jeg endnu laa og rodede paa gulvet, kunde jeg gjennem vinduet6) se, hvorledes bjørnen og Mathæus ufravendt stirrede paa hinanden lige i aasynet, hver paa sin side af kajaken, Mathæus skjærende ansigter og bjørnen brølende med hele gabet aabent, færdig til at bide ham; men Mathæus satte foden haardt mod kajaken og lagde an uden at ta sine øine et øieblik fra bjørnens; og saa fyrede han. Nu skyndte jeg mig ud og fik lige set, hvorledes han borede sællændseren i den. Derefter raabte han med høi røst op imod huset, at nu kunde de værsgo’ komme og faa deres ningek (flensestykke). De tilkaldte kvinder blev i iveren for at komme forbi hverandre næsten siddende fast i den snevre del af husgangen, som de tildels rev istykker. Da de kom ned til bjørnen, stak de allesammen hænderne ind i saargabet og drak blod deraf, idet hver især med det samme nævnede den del af dyret, hun ønskede sig som «flensestykke», og saa kom endelig turen til mig at drikke af blodet, som jeg ogsaa gjorde, idet jeg sagde, at jeg ønskede den ene skinke som andel; men hertil svarede man, at alt, som var lemmer, var allerede bortlovet, og at jeg desuden hadde forsømt at røre ved bjørnen, dengang jeg kom til stedet. Det var rigtig ærgerligt, at jeg ikke hadde husket paa denne omstændighed. Nu ilede bjørnemelderens mor afsted efter en kop vand og lod os allesammen ta en slurk deraf, skjønt ingen af os var tørstige; dette skulde være for at skaffe hendes søn jevnlig bjørneheld; og det med blodet hadde været for at vise hele bjørneslegten deres begjær efter den; og førend de gav sig ilag med flensningen, trommede de løs paa bjørnepelsen, idet de raabte: Du er fed, fed, deilig fed. Og dette gjøres af høflighed i den tro, at bjørnen virkelig skal være fed; men da vi lukkede op for vores, befandtes den at være en rigtig ualmindelig mager en.

Da hodet blev baaret i hus, fulgte jeg med, da jeg vidste, at der vilde bli foretat visse kunster med det. Den første var saaledes, at det blev sat paa kanten af lampeforhøiningen med ansigtet mod sydost, hvorpaa man stoppede munden og næseborene til med bundfald fra lamperne og andet fedt og tilsidst pyntede dets isse ud med alleslags smaating, saa som tilskaarne støvlesaaler, sagflis, glasperler, knive og andet. Retningen mod sydost sigter til den vei, bjørnene pleier at komme fra med storisen rundt om landets sydspids; moset i næseborene er for at hindre den bjørn, man vil fange, i at lugte menneskers nærværelse, og smørelsen i munden er for at gjøre den til behag, da den skal være en ynder af al slags brunet fedt; smaatingene, hvormed de pynter hodet, har hensyn til, at de tænker sig bjørnen som sendt i erende til dem fra deres forfædre for at skaffe dem disse ting; og da man regnede, at bjørnesjælen aldrig naadde hjem førend efter fem dages forløb, saa fortærede man heller aldrig hodet af sin bjørn førend efter denne tid, da ellers bjørnesjælen kunde dø underveis og smaatterierne til familien dermed gaa tabt; selv hullerne bag, hvor hodet er afskaaret, stopper de til for at hindre forblødning underveis. Jeg kalder nu alt dette her for afguderi; men hedningerne regnede i gamle dage, at baade alt levende og alt dødt hadde sin sjæl; men det er dog ikke noget, man maa blande sammen med menneskets udødelige sjæl. At nu folk hernede saa langt sydpaa endnu i vore dage saa længe efter kristendommens indførelse kan hænge ved enkelte af de gamles skikke, kommer deraf, at der næsten ikke gaar noget aar, uden at de kommer i berøring med hedningerne fra østkysten.

1885 forlod jeg Augpilagtut. Jeg er ikke rigtig sikker paa, om der ikke ogsaa ude ved selve Pamiagdluk er ganske enkelte familier, som endnu helder til bjørneovertroen; men det er ialfald ikke alle — Isaks nu slet ikke; og hvad andre steder angaar, som f. eks. heroppe ved kolonien, saa har man knapt engang hørt tale om de her omtalte skikke.

Jeg var uvidende om dagen, da de skulde koge deres bjørnehode, og blev derfor overrasket ved den pludselige anmodning om at komme og spise med; jeg skar uden videre snuden af; men nu fik jeg rigtignok høre, idet de ligesaa fort rev mig den ud af haanden. Men herover blev jeg nu unegtelig noget fornærmet og sagde dem lige ud, at jeg ikke trodde paa det gran af alt dette her, selv om de vilde anse mig for noksaa dum; men de forsikrede alvorlig, at jeg da heller aldrig vilde komme til at fange nogen bjørn, hvortil jeg igjen svarede, at dette rimeligvis vilde slaa rigtig til, da jeg nemlig var saa nærsynt, at bjørnen vilde kunne slikke mig, førend jeg nogensinde vilde faa øie paa den. Af andre skikke er der endnu følgende: Ser de spor af bjørne i sneen, saa spiser de lidt af samme for at sikre sig fangsten i det tilfælde, at bjørnen skulde vende samme vei tilbage. Smaagutter faar nyrer af fangne bjørne at spise for at gjøres sterke og modige til bjørnejagt. Ligeledes er de i de omtalte fem dage forsigtige med hensyn til ikke at frembringe klirrende lyd paa grund af, at bjørnen ikke skal like klingklang.

Mathæus sagde, at den bjørn, jeg her hadde set ham fælde, var hans ellevte, og at han aldeles ikke hadde været bange for denne, fordi han her hadde hat sin rifle til tjeneste; men tidligere engang, da han ligeledes hadde set en komme krabbende opover fjæren, hadde han løbt lige ind paa den med bare lændseren. Men hvor længe det var siden, det huskede han ikke længer, sagde han.

1. ↑ Det vigtigste bidrag til kjendskaben derom i dens oprindelige tilstand findes i kapt. Holms betydningsfulde beretning om eskimoerne ved Angmagsalik. Med. om Grønl. Hefte 10, side 148 f. og tavler.

2. ↑ Egede: Eft. om Grønl. side 73.

3. ↑ I nærheden af Kap Farvel.

4. ↑ Ipak — en for det meste firkantet udbygning af briksen — er bestemt for lampen, der, som omtalt, staar paa en træskammel.

5. ↑ Blandt de luksusgjenstande, som ved handelen paaføres grenlændeme, er ogsaa billige Nyrnberger- og Baselerure; og man kan træffe disse i landets mest afsides kroge.

6. ↑ Dette sidder meget lavt i de egte eskimohytter.

KAPITEL XIII.

Religiøse forestillinger.

Religionen eller de religiøse forestillinger er en af menneskeaandens merkeligsste frembringelser. Med alle sine fornuftstridige paastande og i al sin overraskende urimelighed synes de ved første bekjendtskab uforklarlige. Gjennem alle tider har man derfor vanskelig kunnet tænke sig dem som andet end opstaaede ved en overnaturlig eller guddommelig aabenbaring, der altsaa oprindelig maatte være alle mennesker git ens. Men efterhaanden som man blev kjendt med de forskjellige folkeslags mer og mindre ufuldkomne religioner, der ofte i væsentlige ting adskiller sig fra hverandre, kom man i tvil om denne opfatnings rigtighed, og man begyndte mer og mer at tænke paa, om ikke de religiøse forestillinger maatte tillægges noget i menneskeaanden selv, om de ikke var et produkt af denne under paavirkning af omgivelserne.

Det første, man da kom i tanke paa, var, at de skulde skyldes en for alle mennesker fælles religiøs trang, der altsaa i og for sig paa en maade var overnaturlig. Det er en hemmelighedsfuld , uforstaalig anelse, siger Schleiermacher, som driver mennesket ud over denne endelige verden og fører enhver til religionen; kun ved forkrøbling af dette naturanlæg kan religionsløshed opstaa «Religionens begyndelse er det almindelige livs første møde med et særegent, det er universets over alle feiltagelser liggende, hellige formælelse med den kjødblevne fornuft til en skabende, frembringende omfavnelse.»

Efterhaanden blev forklaringerne mindre vage og høittravende. Peschel og andre mente, at de religiøse forestillinger udsprang fra trangen til erkjendelse af alle tings aarsag eller første begyndelse, eller at det var aarsagerne til bevægelsen, livet og tanken, som mennesket søger med sin medfødte higen efter erkjendelsen af det absolute. Andre, som Max Müller, mener, at en længsel efter det uendelige, en stræben efter at forstaa det uforstaalige, at nævne det unævnelige er den sjælens dybe grundtone, som aabenbarer sig i alle religioner. Atter andre, som O. Pfleiderer, ser i menneskets medfødte og uforstaalige skjønhedstrang, dets æstetiske følelse og dets fantasi den første spire til den religiøse bevidsthed. Endelig har nogle ment at kunne forklare de religiøse forestillinger som udspringende fra menneskets moralske sans eller sedelighedstrang.

Ligeoverfor et lidt indgaaende studium af eskimoernes religiøse forestillinger ligesom af ethvert andet naturfolks vil alle disse filosofiske forsøg paa forklaring falde til jorden. I vor empiriske tid er man mer og mer kommet til erkjendelsen af, at de religiøse forestillinger maa tilskrives de samme naturlove, som betinger alle andre fenomener, og man mener, som af David Hume først fremholdt, at de for en væsentlig del kan afledes fra to retninger i vor følelse, eller vi kunde snarere kalde dem drifter, som er alle dyr egne, nemlig: frygten for døden og ønsket at leve. Af den første drift følger frygten for de døde ligesom for den ydre natur og for de overmægtige naturkræfter og trang til at beskytte sig derimod. Af den sidste følger ønsket om lykke, om magt og om fordel; og heraf følger igjen, at de tidlige religioner ikke er uegennyttige, men egoistiske, dyrkeren staar ikke saa meget betragtende overfor naturens gaader og det uendelige, som han er ivrig efter at vinde noget til sin fordel; da f. eks. amuletterne og fetisjen tiltros magt af overnaturlig art, benyttes de eller dyrkes de.

At finde tilbage til de religiøse forestillinger, saaledes som de i sin første vage form dæmrede frem i menneskeslegtens morgen, da tankerne begyndte at klarne ud af dyreaandens urtaager, det er et vanskeligt, for ikke at sige umuligt arbeide. Det er med de religiøse forestillinger i hin tid, som det var med de første organiske væsener, der opstod paa vor jord, de hadde endnu ikke antat saa bestemte former eller indeholdt ikke saa faste bestanddele, at de har kunnet efterlade spor; hvad vi finder, er de mer udviklede trin. De første forestillinger maa ha været yderst uklare indtryk, afhængige af mange ydre tilfældigheder, og vi kan lige lidet med vor tanke slutte os tilbage til dem, som vi kan slutte os til, hvordan de første organismer saa ud. Paa hvilket trin i menneskeslegtens udvikling disse første vage antydninger til religiøse forestillinger opdukkede, kan vi heller ikke afgjøre, om de f. eks. fandtes hos vore abelignende forfædre? Det forekommer mig ikke engang sikkert, at dyret mangler enhver overtroisk fornemmelse. Vi maa følgelig ikke vente, at der hos nogen nulevende rase skal findes fuldstændig mangel paa overtroiske forestillinger, om disse end kan være noksaa uudviklede. Det maa snarere forundre os, at de hos et i andre henseende saa høit udviklet folk, som f. eks. det eskimoiske, fremdeles staar paa et paafaldende lavt standpunkt.

Ifølge vort kjendskab til de primitive religioner forekommer det mig rigtigst ikke direkte at anse de omtalte drifter som de overtroiske forestillingers udspring, men snarere at skjelne mellem mindst tre spirer eller momenter, som har ydet materialet, hvoraf disse drifter, som vi kan slaa sammen til en, selvopholdelsesdriften, har dannet de religiøse systemer. De tre spirer er: vor tilbøilighed til at tillægge naturen personlighed, troen paa dens og vor egen dobbelthed og sjælens udødelighed, samt troen paa visse tings overnaturlige kraft eller magt (amuletter). For at indse, at disse særlig paa et primitivt trin faar stor betydning, maa vi forsøge at sætte os tilbage paa barnets standpunkt, som jo nærmest svarer til urmenneskets. At tillægge naturen personlighed er for barnet ingen tilfeldig handling, det betragter alle det omgivende gjenstande, levende og ikke levende, som personer og fører f. eks. lange taler med sine leger. Et barn af mit bekjendtskab stod en dag i kjøkkenet og betragtede længe nogle pølser, som blev kogte i en gryde, og udbrød saa til pigen: «Er dem dræbt de pølserne naa du?» Vi husker vist alle fra vor barndom, at trær, visse fjelde o. l. tillagdes personlighed. Den samme tilbøilighed er det, som Tylor siger, der kommer igjen i vor ofte aldeles urimelige lyst eller trang til at hevne os paa livløse ting, som paa en eller anden maade har forvoldt os skade eller smerte. F. eks.: da vi gik over Grønland, hadde Sverdrup, og jeg en slæde, som var tung at trække; det vilde derfor ha skaffet os en sand tilfredsstillelse at kunne ha ødelagt den eller paa anden maade hevnet os paa den, da vi vel drog ifra den. Det er ogsaa uadskillelig forbundet med det barnlige sind, dette i hver enkelt bevægelse eller begivenhed i dets lille verden at ville se virksomheden af en personlig vilje.

I menneskeslegtens første barnefilosofi maa den samme opfatning af alle ting i naturen som personer ha fulgt ganske naturlig og af sig selv. Trær, stene, elve, vind, skyer, stjerner, sol og maane blev levende mennesker eller dyr. Eskimoerne tror f. eks., at himmellegemerne engang var almindelige mennesker, før de kom op paa himmelen.

Men efter eller sammen med denne tilbøilighed maa der ogsaa ganske naturlig ha kommet en forestilling om en dobbelthed, dualisme, i naturen og i en selv, følelsen af en sanselig og synlig tilværelse og en oversanselig og usynlig. Lad os f. eks. tænke os, at et uvidende urmenneske faar høre ekkoet af sin egen stemme, maa han ikke tro, det er et menneske, som frembringer det? han kjender jo ingen teori om lydbølger. Men naar han nu gang efter gang hører det og ingen mennesker finder, da er det naturligt for ham, at det tillægges usynlige væsener.

Eller f. eks. duggen, som han ser kommer og forsvinder, uden at han ved hvorfra eller hvorhen, stjernerne, som tændes om kvelden og atter slukkes om morgenen, skyerne, som pludselig opstaar og forsvinder, regnen, vinden, strømmen i vandet, maa det ikke alt fremkalde tanken eller forestillingen om synlige og usynlige tilstande? Naar ureskimoen første gang mødtes med isbræen, som han saa bevæge sig ud i sjøen og af og til føde mægtige isfjelde, kunde han i denne se andet end virksomheden af et væsen? ja, han gjorde den simpelthen selv til et saadant, hvis kalvninger var vilkaarlige handlinger, og som han derfor frygtede.

Eller for at nævne noget ganske andet, naar et urmenneske saa sin egen skygge eller sit eget speilbillede i vandet, som snart var der, snart var borte, og som han ikke kunde føle og ikke gribe, kunde dette hos ham andet end fremkalde forestilling om noget sanseligt og noget ikke sanseligt, noget, som snart kunde ses, men snart atter være borte?

Der var kort sagt motiver nok til at frembringe forestillingen om en dobbelthed i naturen, om en synlig og en usynlig tilværelse. Men denne tro paa naturens dobbelthed maatte i høi grad styrkes ved urmenneskets forestillinger om sig selv. Naar han sov og drømte, at han gik paa jagt, var ved dans, i besøg hos andre, kort sagt streifede viden om, og saa atter vaagnede og opdagede, at legemet ikke hadde forladt hulen eller hytten, og hørte konen eller kameraterne sige det samme, maatte han naturligvis tro, at han bestod af to dele, noget, som kunde forlade ham om natten og opleve alt dette, og noget, som blev liggende; thi at gjøre forskjel paa drøm og virke - lighed, laa naturligvis ikke for ham, ja mange primitive stammers sprog tillader fremdeles ikke, som Spencer fremholder, at sige: «jeg drømte, at jeg saa» istedenfor «jeg saa». Da han endvidere hadde set, at f. eks. skyggen fulgte ham om dagen, men ikke om natten, var det ganske naturligt for ham at kalde den del, som forlod ham, «skyggen», denne var altsaa det samme, som andre folk kalder sjælen eller aanden. At eskimoen har faat sin tro paa og navn for sjælen paa den vis, omtales senere. Overbevisningen om hans eget slegtskab med alle ting omkring ham blir nu end mere styrket ved en iagttagelse, som f. eks. den, at disse ligesom han selv har en skygge.

Men da urmennesket stilledes ansigt til ansigt med døden, maatte dette gjøre et mægtigt indtryk paa ham, og troen paa hans egen dobbelthed blev i endnu høiere grad bestyrket. Han saa, det var det samme legeme, den samme mund og de samme lemmer, forskjellen fra før var blot, at de da talte og bevægede sig, da var liv, nu var alt stille. Dette maatte skyldes noget livgivende, og dette noget maatte ganske naturlig være sjælen, som han jo fra drømmen vidste kunde forlade legemet. At den sjæl, som ved døden forlod legemet, kunde sættes i forbindelse med mundens aande, som nu var borte, maa ogsaa kunne tænkes som naturligt, og saa tillagdes, som f. eks. af nogle eskimoer, menne sket to sjæle, skyggen og aandedrættet. Denne tro paa sjælens dobbelthed, som undertiden ogsaa skyldes skygge og speilbillede, er meget udbredt, og derfra stammer vel og vor adskillelse mellem sjæl og aand, psyche og pneuma.

Naturligt kunde det straks synes for et primitivt menneske at anta, at sjælen lig legemet dør ved døden. Det er der ogsaa dem som mener; men da de snart i sine drømme traf sammen med de afdøde igjen, saa blev de jo tvungne til at anta, at deres sjæle endnu levede. Desuden var det jo heller ikke unaturligt at slutte, at ligesom sjælen var midlertidig fraværende ved søvn, feberfantasier o. l., saa var den for bestandig fraværende ved døden. Saaledes har altsaa troen paa sjælens fortsatte liv ganske naturlig maattet opstaa, og da det at gaa tilgrunde er lidet tiltalende for ethvert levende væsen, saa har en saadan udødelighedstanke fundet sterk gjenklang i det menneskelige sind.

Men da de fleste mennesker er ræd døden og de døde, saa liker de ikke at møde dem igjen som gjenfærd, og da frygten har fantasi, tillægges de overnaturlig magt særlig til at skade, men og gavne. De mener derfor, det er bedst at gjøre sig tilvens med dem. Paa den vis er en dyrkelse af de afdøde opstaat. som spiller en saa stor betydning i de fleste folks religion, og som ligger, om ikke paa bunden, saa ialfald nær denne i næsten alle religioner, og saaledes ogsaa hos eskimoerne.

At de afdødes aander og særlig da de mer fremragende blandt dem som høvdingernes og fyrsternes efterhaanden blev til guder, kan ikke synes unaturligt.

Hebræernes (il eller el), egypternes (nutar) og mange andre folks ord for Gud betød blot et mægtigt væsen og kunde anvendes saavel for helte som guder. Og ligesom der paa jorden var særlig mægtige mennesker, maatte der i aandernes verden være særlig mægtige aander, og disse blev da naturlig guddomme par excellence, som det fremfor alt gjaldt at dyrke. Paa den vis kommer vi tilslut til troen paa en Gud, i det øieblik der i aandeverdenen oprettes et absolut monarki.

Men ved siden af denne anedyrkelse laa der ogsaa et for de overtroiske forestillingers udvikling vigtigt moment i menneskets fremtrædende hang til at tiltro visse ting overnaturlig kraft, som paa det primitive standpunkt bruges til at afvende eller paavirke de afdødes magt, eller og til at skaffe andre fordele, og derfra har hele den udbredte amulettro og muligens for en del ogsaa fetisjdyrkelsen udviklet sig. Hvorledes troen paa amulettens magt kan opstaa, omtales senere.

Et vigtigt moment til opretholdelsen og udviklingen af de overtroiske forestillinger, naar disse først er opstaat, er naturligvis medicinmændenes (aandebesvergernes) eller presternes herredømme over sine medmennesker. Det var naturligt, at enkelte, og det de klogeste hoder, kom til at forstaa sig bedre paa de overnaturlige ting end de andre og at staa i et nærmere forhold til de afdøde. At de saaledes kunde hjælpe næsten, naar det f. eks. gjaldt at vende disses magt til en enkelts eller samfundets fordel, var klart, og derved fik presten magt og indflydelse i samfundet, foruden ofte fordele af mer materiel art. Det har saaledes altid staat i medicinmændenes og presternes interesse at opretholde og nære de overtroiske eller religiøse forestillinger, de maa foregi selv at tro paa dem, ja, de kan selv finde ud nye guddommelige lærdomme til egen fordel, derved øger de baade herredømme og indtægt.

Hos folk som det eskimoiske kommer endnu noget til, som har sterk farvende indflydelse paa overtroen, nemlig det haarde, af lykken afhængige liv, som det fører, og den natur, hvori det lever. At et af jagt og fiskeri levende folk blir overtroisk, er en anerkjendt sag, dérpaa har vi i vort eget land et slaaende eksempel. Sammenlign vestlændingen og nordlændingen med østlændingen. De første er ved sit erhverv for en stor del knyttede til sjøen, de er afhængige af veir og vind, fiskens indsig m. m., en hel række for mennesket ukjendte faktorer, som de med et ord kalder lykken, og som ikke alene kan være dem ugunstig, men endog ta livet. De blir derfor uundgaalig overtroiske. Det er da heller ingensteds hertillands, hvor pietisme og obscurantisme finder en saa frodig jordbund som paa Vestlandet. Kommer vi til østlandsbonden, er der en paafaldende forskjel, han sidder tryg paa sin gaard, han er ogsaa lidt afhængig af veir og vind, men har dog sit paa det tørre og er derfor mindre overtroisk. Men hvor langt sterkere maa ikke denne overtrovækkende indflydelse virke paa eskimoen, hvis hele liv afhænger af jagten og fisket! Og endnu mer forøges den ved de stadige farer og de arktiske omgivelser, hvori han lever. En saa vild og storslaat natur som den grønlandske — med dens isbræer, flydende isfjeld, luftspeilinger, storme, og saa de lange vinternætter med de spillende nordlys — faar uvilkaarlig magt over sindet, det fremkalder ærefrygt og rædsel og gir fantasien næring. Vi staar med vor tørre fornuft og ser paa disse undere, men naturmennesket udfylder ligesom barnet den manglende forstand med sin vilde fantasi, og troen paa det overnaturlige styrkes og udvikles.

Moralen, som mange tror skulde være forbundet med de religiøse forestillinger, har i sin oprindelse lidet eller intet med dem at gjøre. Som allerede kap. 10 fremholdt, udspringer den af samfundsdriften og er hos de primitive folk adskilt fra de overtroiske forestillinger. De har saaledes ingen hinsidig belønning for ens moralske vandel.

Eskimoerne er til en vis grad eksempel herpaa. Vistnok finder vi i de grønlandske sagn antydninger til straf i dette liv af ondt, særlig hekseri, ved overnaturlige magter. De afdøde kan muligens tildels gjengjælde de efterlevende de dem i levende live viste velgjerninger, dyrenes sjæle (eller inue?) kan hevne et altfor hensynsløst drab af sit afkom, den myrdedes sjæl eller aand forlanger, at hans mord skal hevnes (blodhevn), forurettelse af svage hevnes paa forskjellig vis o.l. Men alt dette fremtræder i saa vag form, at det ikke kan opfattes som noget oprindeligt (primært), men mere som noget leilighedsvis tilkommet, idet samfundsforholdene og lovene ganske naturlig blander sig ind i sagnene. Det kan derfor betegnes som de første famlende skridt af de religiøse forestillinger henimod moralen, og det er først paa et betydelig senere trin, at religionen for alvor og bevidst har slaat sig sammen med den til et forbund, som var styrkende for begge. Religionen fik derved en god rygrad, og moralbudene virkede dybere, naar de kom fra et særegent høiere eller guddommeligt ophav og desuden lovede belønning hinsides for opfyldelse eller endog straf for forgaaelse.

Fjordlandskab fra østkysten. (Ved Timgmiarmiut.)

Et merkelig træk ved alle religioner er, at trods deres store forskjel i mange hovedting, er der dog ogsaa store og væsentlige ligheder. som gaar over hele jorden. Dette kan kun forklares paa to maader; enten er alle religioners aarsag den samme; eller og er de religiøse forestillinger opstaat paa et sted og har derfra udbredt sig over den hele jord. For min del tror jeg, begge dele har forenet sig om at danne denne religionernes lighed. Det menneskelige nervesystem og hjernen er hos alle raser forbausende ens dannet, forskjellighederne bestaar væsentlig i udviklingen, som maa tilskrives de høiere rasers fremskridt. Følgelig maa man anta de samme love for tenkningen, særlig paa dennes tidligere og mindre indviklede trin, og da erfaringerne til en vis grad har været ens overalt, maa man ikke alene være kommet til de samme rigtige slutninger, men ogsaa, hvor disse ikke ligger i dagen, kommet til de samme hovedfeiltagelser overalt, og paa disse feiltagelser er religionerne byggede. Men ved siden deraf har visse bestemte religiøse forestillinger paatagelig dannet sig paa enkelte steder og har som vandresagnene og eventyrene udbredt sig til alle jordens folkeslag. At de har kunnet naa selv saa afsondrede stammer som den eskimoiske, vil senere anføres talende beviser for.

Den eskimoiske tro i Grønland er af stor interesse ogsaa til belysning af de ovenfor berørte spørgsmaal. Den er saa primitiv, at det forekommer mig tvilsomt, om den fortjener navn af religion. Der er mange sagn og megen overtro, men det savner altsammen fast og klar form, begreberne om det overnaturlige veksler efter individerne, og det hele gjør indtryk af en religion i sin vorden, en masse spredte og fantastiske indtryk, som endnu ikke har samlet sig til nogen sluttet verdensanskuelse. Netop et sligt standpunkt, som vi maa anta alle religioner engang har gjennemgaat og udviklet sig fra.

Naturen har grønlænderne oprindelig lig alle primitive folk tænkt sig som besjælet, hver ting, som sten, fjeld, redskab osv. har sin sjæl. Fremdeles finder vi spor af i denne tro, redskabernes, vaabnenes og klædernes sjæle følger den afdøde paa hans vandring til de dødes land, og derfor lægger de dem ved graven, forat de kan raadne der, og sjælene bli fri. Efterhaanden har imidlertid paa naturfolkenes eiendommelig ulogiske og forvirrede vis denne tro blandet sig sammen med en fra den aldeles forskjellig, nemlig troen paa, at de afdødes sjæle kan ta bolig i forskjellige dyr, gjenstande, fjelde e. l., over hvilke de gjør sig til herre, og hvorfra de kan gjøre udflugter, ja endog vise sig for menneskene. Derved er opstaat troen paa, at der i hver naturgjenstand bor et eget væsen, som kaldes dens inua (ɔ: dens eier), hvilket ord betegnende nok egentlig betyder menneske eller eskimo.

Efter den eskimoiske opfatning har f. eks. en sten, et berg, en bræ, en elv, en sjø sin inua; ja selv luften har en saadan. Merkeligst er dog, at ogsaa begreber kan ha sin inua, der tales f. eks. om bestemte drifters og lidenskabers inue. Dette kan synes overraskende for et naturfolk, men det er vel neppe vanskeligt at forklare. Naar f. eks. et primitivt menneske under sterk hunger føler det gnage sig indvendig, er det vel naturligt at tænke sig dette foraarsaget ved et væsen, som han altsaa kalder hungerens eller madlystens inua. Som regel er disse inue usynlige, men naar de ses, skal de ifølge Rink vise sig som en lysning eller ild, og synet af dem er meget farligt.

Mennesket selv mente grønlænderne bestod af mindst to dele: legemet og sjælen, og disse mener de er forskjellige fra hinanden. Sjælen kan kun ses ved en særegen sans, som findes hos mennesker i visse tilstande eller med en egen begavelse, ɔ: angekokerne. Den viser sig da at ha samme skikkelse som legemet, men er af en luftigere beskaffenhed. Til Hans Egede sagde angekokerne, at sjælene var «gandske Bløde at Føle paa, ja Neppe at kunde føles paa, ret ligesom de var uden Seener og Been.»1) Paa østkysten mener de, den er ganske liden, ikke større end en haand eller en finger. Grønlændernes ord for sjæl er tarnik; dette ligner ordet tarrak, som betyder skygge, og jeg anser det ikke for tvilsomt, at det oprindelig har været det samme ord, idet eskimoen, som ovenfor frem holdt, har anset sjæl og skygge for et og det samme.2) Dette er i fuld overensstemmelse med, hvad vi finder hos andre folk. Fidjieren kalder f. eks. skyggen for sin mørke sjæl, som forlader ham om natten, hans lyse sjæl er speilbilledet. Tarrak betyder paa grønlandsk skygge og speilbillede, det oprindelige ord for sjæl har altsaa der betegnet alle disse tre ting. Ifølge Cranz,3) mente nogle grønlændere, at mennesket hadde to sjæle: skyggen og aandedrættet (Sml. ovenfor side 192 f.). Det synes imidlertid, som den mest udbredte tro paa Egedes og Cranz's tid var, at sjælen nærmest hadde forbindelse med aandedrættet. Angekoken blæste f eks. paa den syge, han skulde helbrede eller gi en ny sjæl.

Som merkeligt kan nævnes, at Hanserak, en vest-grønlandsk indfødt kateket, som fulgte med kapt. Holm paa hans reise langs østkysten, skrev i sin paa eskimoisk holdte dagbog om angmagsalikernes tro paa sjælen, at «et menneske har mange sjæle. De største bor i strubehodet og i menneskets venstre side og er smaabitte mennesker, paa størrelse som spurve. De andre sjæle bor i andre legemsdele og er paa størrelse som led af en finger. Borttages en af dem, blir den tilsvarende legemsdel syg.» 4) Hvorvidt dette har været en blandt eskimoerne almindelig udbredt tro, fremgaar ikke af de andre beretninger.

Sjælen er ganske selvstendig og kan saaledes forlade legemet for længere eller kortere tid. Dette gjør den hver nat, naar den i deres livlige drømme er paa jagt og forlystelser e. l. Sjælen kunde f. eks. ogsaa være igjen hjemme, naar de var paa reise, hvilken opfatning Cranz mener kan komme fra hjemve. Den kan ogsaa mistes eller ved hekseri stjæles fra en. Da blir mennesket sygt og maa faa sin angekok til at reise afsted og hente den igjen. Var den nu imidlertid forulykket, f. eks. blit opspist af en anden angekoks tornarssuk, maatte en dø. En angekok kunde dog ogsaa skaffe en en ny sjæl eller bytte en syg sjæl med en sund, som han ifølge Cranz, f. eks kunde ta fra en hare, ren, fugl eller et ungt barn.

Det merkeligste er, at sjælen ikke alene kunde mistes helt, men man kunde ogsaa miste stykker og da maatte angekoken til for at lappe paa den.

Til disse menneskets to dele kommer blandt grønlænderne paa østkysten, ifølge Holm, 4) endnu en tredje del: «navnen» (atekata). «Denne er saa stor som et menneske og træder ind i barnet, idet dette efter fødselen stryges om munden med vand samtidig med, at de afdødes «navne» nævnes.» Børnene hos alle grønlændere, selv de kristne, opkaldes som oftest efter de sidst afdøde, saafremt disse ikke allerede er opkaldte, og det sker for at skaffe dem ro i graven. Østgrønlænderen tror, at «navnen» holder sig ved liget eller vandrer gjennem forskjellige dyr,5) indtil et barn opkaldes efter den; derfor er det altsaa deres pligt at passe paa, at dette sker, hvis ikke, kan det ha skadelige følger for det barn, som burde være opkaldt.

Dette har en overraskende lighed med, hvad prof. Moltke Moe har meddelt mig om en i vort land almindelig tro paa, at afdøde «gaar efter navn». En frugtsommelig kone drømmer om en eller anden afdød slegtning, som kommer til hende («gaar efter navn»), og hvorefter hun maa opkalde barnet; gjør hun det ikke, er det en negligering, som kan ha skadelig indflydelse paa barnets fremtid.6) Den samme overtro findes ogsaa hos lapperne. Hos kolosjerne i Nordvest-Amerika ser moren i en drøm den afdøde slegtning, hvis sjæl gir barnet hans lighed. Navnegivelsen sættes hos indianerne ogsaa i forbindelse med en drøm.7)

Navnet har paa Grønland, som overalt, en stor betydning; de tror, der er et sjæleligt slegtskab mellem to med samme navn, 8) og den afdødes egenskaber gaar over i den opkaldte, som desuden har forpligtelse til at trodse de indflydelser, som har voldt hins død; var han omkommen paa sjøen, maatte den opkaldte saaledes særlig lægge vind paa at trodse den i kajak, hvilken forestilling ogsaa findes hos andre folk, f. eks. indianerne.

De afdødes navne er grønlænderne meget bange for at nævne. Denne frygt gaar paa østkysten, ifølge Holm, saa vidt, at naar to har hat samme navn, maa den overlevende forandre sit, og har den afdøde hat navn efter et dyr, en gjenstand eller et begreb, maa ordet derfor forandres. Sproget underkastes derved betydelige midlertidige ændringer, idet disse omdøbninger vedtas af hele befolkningen.9) Den samme skik findes meget udbredt hos indianerne i Nordamerika, ligesaa i Patagonien, blandt samojederne i Asien, blandt zigeunerne i Europa, endvidere i Østafrika, paa Madagascar, i Australien, Tasmanien, Ny-Guinea og paa Selskabsøerne. Da dronning Pomare paa Tahiti døde, udgik ordet po (nat) af sproget, og mi traadte isteden.10)

Frygt for at nævne de afdødes navne findes ogsaa i Europa, i Tyskland, paa Shetlandsøerne11) o.a. st., den findes vistnok ogsaa hos os. Syge paa Grønland, som har samme navn som en afdød, forandrer det for at snyde døden, lig indfødte stammer i Amerika og paa Sundaøerne.12) Østgrønlænderne har ogsaa frygt for at nævne sit eget navn. Holm siger, at spurgte man dem om, hvad de hed, bad de altid andre om at svare for sig. Da en mor blev spurgt om, «hvad hendes lille barn hed, svarede hun, at det kunde hun ikke sige. Ligesaa lidt vilde fa'ren sige det; han ytrede nemlig, at det hadde han glemt, men vi kunde faa det at vide af konens bror. »13)

For indianerne spiller navnet en stor rolle, og det søges endog hemmeligholdt, hvorfor personen ofte nævnes ved øgenavne.14) Hos mange folk er det almindeligt, at man ikke nævner slegtningers navn, som sin mands, sin svigermors, svigersøns, forældres og heller ikke kongernes. Denne navnets magt gaar hos nogle folk temmelig vidt. Da kongen i Dahome, Bossa Ahadi, besteg tronen, lod han hodet kappe af alle, som bar navnet Bossa.

Denne frygt for navnenævnelse er almenmenneskelig, det samme finder vi i mange af vore sagn,15) og det er endnu skik og brug hos os, særlig paa Vestlandet.16) Det kan vel skrive sig derfra, at navnet og gjenstanden let smelter sammen, og man tror, at kjendes først navnet, saa kjendes ogsaa gjenstanden17), og derved faar altsaa dets nævnelse en indflydelse paa denne. Et menneske kan saaledes miste sin magt ved at røbe sit navn. Derfor liker vel heller ikke de afdøde at bli nævnt ved navn, eller nævnelsen deraf kan virke til at kalde dem frem af graven eller forurolige dem deri. Grønlænderne tør f. eks. heller ikke nævne en isbræs (puisortok's) navn, naar de ror forbi den, af frygt for, at den skal bli fornærmet og kalve. 18) Lignende findes meget udbredt bl. a. hos indianerne, idet de ikke tør nævne navnene paa steder og floder.19)

Angaaende sjælens liv efter legemets død synes grønlænderne at ha hat noget forskjellige meninger. Nogle, som af missionærerne kaldes dumme og fæiske mennesker, mente, at alt var slut med døden, og at der altsaa intet hinsidigt liv var. De fleste grønlændere synes dog at ha ment, at om sjælen end ikke var ganske udødelig, saa pleiede den dog at fortsætte at leve efter legemet eller ialfald at leve op igjen, efterat den sammen med dette var død, og den kom da enten til et sted under jorden og havet eller til oververdenen oppe i himlen eller snarere mellem den og jorden.20) Det første sted anses som det bedste, der er et godt land, hvor der efter H. Egede er «deylig Soeleskin, got Vand, Dyr og Fugle i Mangfoldighed». Det kan synes mange underligt, at de i modsætning til os henlægger sit bedste sted til under jorden eller havet; men dette forekommer mig let at kunne opstaa derved, at de i vandet har set himlen og fjeldene speile sig og oprindelig har trod, det var en anden verden, de saa. Senere har de vistnok opdaget, at det var et speilbillede, men den oprindelige tro paa en underverden har ligefuldt holdt sig, og karakteristisk er netop, at denne henlægges til under vandet, og at der er meget solskin; thi det har der vel som oftest ogsaa været, naar de saa speilbilledet.

Det andet sted i oververdenen er koldere, det er ligt jorden med bjerge og dale, og over det hvælver sig den blaa himmel. Der staar de afdødes sjæle i telt rundt en sjø, og naar den flyder over, regner det paa jorden. Der er meget krækling og mange ravne, som bestandig sætter sig paa hoderne og hænger sig i haaret paa gamle kjærringer;21) de er besværlige at holde fra sig og erstatter vel nærmest lusene i denne verden. Deroppe kan man ogsaa om nætterne se de afdøde sjæle, naar de spænder fodbal med et hvalroshode. Paa østkysten menes det dog, at nordlyset blot er sjælene af dødfødte eller for tidlig fødte børn eller af børn, som er ombragte eller fødte i dølgsmaal. Disse barnesjæle «tage hverandre i Hænderne og dandse rundt i Slyngninger og Svingninger. De spille Bold med deres Efterbyrd, og, naar de se forældreløse Børn, løbe de hen imod dem og kaste dem omkuld. De ledsage Legen med en hvislende, pibende Lyd.»22) Derfor kalder de ogsaa nordlys for alugsukat, som vel nærmest betyder utidige fostre eller børn, fødte i dølgsmaal. Denne grønlændernes opfatning synes nær beslegtet med indianernes tro, at nordlyset er de afdødes danserækker.23)

Noget helvede har eskimoerne ikke; begge de ovenfor nævnte opholdssteder er nærmest mer eller mindre gode, og hvad enten sjælen kommer det ene eller det andet sted hen, synes ikke at staa i nogen fremtrædende forbindelse med menneskets gode eller onde gjerninger.

Egede paastaar dog, at til det deilige land under jorden kommer bare «de Qvinder, som døe paa Barsel-Seng, og de (mænd) som drukne i Havet, og Hvalfisk Fangere, hvilket skal være ligesom en Belønning, for det Onde, som de have udstaaet her i Verden, alle de andre komme til Himmelen.» 24)

Om dette har været den almindelige tro, synes ikke afgjort. En aldeles lignende findes ogsaa hos os; en gammel kone i Telemarken sagde til Moltke Moe om sønnen sin : «Jau du, han er eg tryg for, han har gjengji like in i himlen han, du veit det stend i Guds ord, at den som blir paa sjøen hel døyr paa barnseng den gjeng'e rake vegen til Guds rike.» 25)

Imidlertid synes det ifølge nogles udsagn, som ogsaa andre grønlændersjæle kom til underverdenen, dette skulde bl. a. kunne afhænge af ligets behandling. Paul Egede siger saaledes (Eft. om Grønl. side 174), «at de pleiede at tage de Syge, som laae paa deres Yderste, lempelig ned af Sengen, og indsvøbe dem paa Gulvet til Begravelse. Denne Nedtagelse af Sengen, skal nok være en Betegning paa den Nedfart de ønske den Døde under Jorden. Men døer nogen førend han bliver nedtagen, da farer han op ad.» Paa spørgsmaalet, hvorfor et hundehode var lagt ved en grav, fik han det svar, «at det var en Skik hos nogle af deres Medmennesker, at legge et Hundehoved hos et Barn, naar det blev begravet, for at det kunde støve og vise Barnet Veien til Sielenes Land, naar det bliver levende, eftersom Børn ere uforstandige og taabelige, og ei selv kan finde Vei.»26) Det synes, som kapt. Holm27) betviler denne opfatnings rigtighed (som han forøvrigt anfører efter Hans Egede), af den grund, at han ingen saadan poetisk skik kunde opdage hos østgrønlænderne. Men dette forekommer mig mindre berettiget; thi paa den ene side har vi neppe lov til at tvile paa et saa bestemt udsagn af en mand som Paul Egede, med hans kjendskab til grønlænderne og deres sprog, og paa den anden side bør det bølgende og foranderlige i de religiøse begreber altid erindres. Dernæst findes jo tilsvarende skikke hos indianerne. Aztecerne slagtede ved begravelser en hund, som brændtes eller begravedes med liget, med en bomuldstraad knyttet om halsen; dens opgave var at føre den afdøde over Chiuhnahuapans dybe vande paa veien til de dødes land.28)

Reisen til det skjønne land er dog ikke let. Egede siger, at der underveis er en høi, spids sten, «hvorpaa de Døde maa gliide paa deres Bag, hvorfore Steenen er blodig.» Cranz paastaar, at sjælene skal holde paa i fem eller endnu flere dage med at glide ned ad denne sten eller dette berg, før de kommer frem, og særlig blir de stakkarer beklagede, som maa gjøre denne reise om vinteren eller i stormfuldt veir, fordi en da let kan komme til skade, hvilket de kalder den anden død, og efter den blir intet igjen.29) Dette frygter de meget, og forat det ikke skal ske, maa de gjenlevende i disse dage iagtta visse forsigtighedsregler. Lignende sagn om mange vanskeligheder paa sjælenes lange reise til de dødes land findes hos de fleste folkefærd.30) Det synes rimeligt, at oprindelsen til disse vanskeligheder er den, at de skal være prøver, som de gode har lettere for at overvinde end de onde. Naar nu hos eskimoerne vanskelighederne ingen prøve er paa godt og ondt, synes det at maatte bevise, at sagnet om dem og udmalingen af dem maa være laant fra andre, og da nærmest, fra indianerne. Særlig synes den spidse sten at minde sterkt om indianernes «bergkam, hvis smale ryg var saa skarp som den skarpeste kniv», hvorover veien gik til sjælenes bolig Wanaretebe. 31)

Dyrene synes grønlænderne ogsaa almindelig at ha tillagt en sjæl, der lig menneskets kunde leve efter legemets død og foreta reisen til det hinsidige land, hvilket f. eks. tydelig nok fremgaar af den kap. 12 meddelte bjørnefortælling (se side. 185). Det fremgaar ogsaa af den side 208 omtalte skik at lægge hundehoder i børns grave, idet det naturligvis er hundesjælen, som bor i hodet, der skal ledsage barnet. Det er forøvrigt en blandt naturfolk almindelig tro, Kamtsjadalerne mener saaledes, at alle dyrs sjæl, endog den mindste flues, lever op igjen i underverdenen.

Af høiere overnaturlige væsener har grønlænderne mange. Blandt dem, som staar menneskene nærmest, og som de gjennem sine angekoker har mest nytte af, bør først nævnes de saakaldte tôrnat (flt. af tôrnak). Disse er angekokernes tjenende aander, som hjælper dem til deres overnaturlige magt. De nævnes meget ofte som de afdødes sjæle, særlig bedsteforældres eller forfedres, men de kan desuden være forskjellige dyrs sjæle eller ogsaa ofte andre overnaturlige væsener, enten af menneskelig oprindelse, f. eks. de senere nævnte kivigtut, eller og andre, boende i havet eller i indlandet. De kan ogsaa være fraværende europæeres sjæle. En angekok hadde som regel flere, nogle var raadgivende, andre hjælpere i fare, og atter andre brugtes til hevn og ødelæggelse. I sidste fald udsendtes de af angekoken, forat de skulde vise sig som spøgelse og derved ihjelskræmme dem, de vilde ødelægge.

I forbindelse med eller over tornat staar tôrnârssuk, som efter den almindelige mening nærmest er deres herre eller en mægtig tornak. Tornarssuk ansaas nærmest som god, gjennem sin tornak kunde angekoken komme i forbindelse med ham og faa gode raad. Ofte synes han ogsaa at være tillagt onde gjerninger, og det var vel nærmest med ham som med alle andre overnaturlige væsener, at det afhang af angekokerne, enten han kom til at gavne eller skade. Han hadde sit hjem i underverdenen, i sjælenes land. Om hans udseende var der uklare begreber; thi somme mente, at han ingen skikkelse hadde, andre, at han var som en bjørn, atter andre, at han var stor og hadde bare én arm, og endelig mente nogle, at han var liden som en finger. Om hans væsen var man, ifølge H. Egede, lige lidet paa det rene; thi mens nogle mente, at han var udødelig, var der andre, som trodde, at saare lidet var nok til at dræbe ham. Egede beretter saaledes, at under en angekoks magiske operationer, eller naar han taler med tornarssuk, «da maa ingen kløe sig i Hovedet, ikke heller sove, ey heller slippe en løs Bag til; thi af saadan en Piil, sige de, kand Hexe-Mæsteren dræbes, ja Dievelen (ɔ: tornarssuk) self.» Dr. Rink tror, at alt dette beror paa misforstaaelser fra Egedes og de andre missionærers side, og at man i det hele lidet vidste saavel om tornarssuks udseende som væsen. Paa østkysten har dog hedningerne, som vi skal se, ganske god greie paa ham.

I denne tôrnârssuk har mange villet se et høieste godt væsen, som eskimoerne dyrkede, og han skulde altsaa svare til vor Gud. Trods det blev han dog ved kristendommens indførelse omskabt til djævelen og betegner nu denne. Jeg kan ikke bare mig for den tro, at Egede og de første missionærer har hat lidt andel i fabrikationen af denne forestilling om ham som Gud. De kom sikkerlig, som mange hedningemissionærer endnu den dag idag, med den forudfattede mening, at ethvert folk maa ha et begreb om Gud eller et høieste godt væsen, og gaaende ud derfra, har de spurgt de stakkars hedninger saa længe om deres tornarssuk, at deres svar er blit derefter. Dernæst har de talt saa meget om sin gode og almægtige Gud, at hedningepresterne, for ikke at staa tilbage, har holdt paa, at de ogsaa hadde en slig Gud, som kunde hjælpe dem. At han ikke har været saa stor en aand, som almindelig fremholdt, synes tydelig at fremgaa af kapt. Holms beretning om de østgrønlandske hedningers tro. Deres tornarssuk er et mer beskedent dyr, som lever i havet, og som mange, saavel angekoker som almindelige mennesker, kan se og har set. De beskriver ham derfor ganske nøie, ja har endog talrige afbildninger af ham; han er lang som en stor sæl, men tykkere end en saadan og har bl. a. lange fangarme. Holm er efter deres beskrivelse kommet til den kjætterske mening, at det maa være en almindelig blæksprut. Han spiser de røvede sjæle og er ofte ganske rød af blod. Man maa kunne sige, at hvis dette skal stamme fra vort gudsbegreb, da har det degraderet i en sørgelig grad. Dernæst er han paa østkysten ikke bare en, men hver angekok har, ifølge Holm, sin tornarssuk. Han har der ogsaa en medhjælper, aperketek, som er et sort dyr, op til to alen langt med store «knivtænger i hodet». Holm siger udtrykkelig, at han ikke kunde opdage antydning til, at tornarssuk var et væsen, der var herre over tornak, og vi blir vel saaledes nødt til at mindske lidt paa den magt og betydning, som denne aand af de ældre forfattere er bleven tillagt.32)

Det forekommer mig klart, at denne tro saavel paa tornarssuk som paa tornat maa afledes af en tro paa forfedrenes aander eller gjenferd. Dette fremgaar muligens ogsaa af ordene. Tôrnak synes at kunne ha været samme ord som tarnik eller tarne (ɔ: sjæl), som igjen er lig tarrak (skygge, sml. side 201). En støtte for denne antagelse finder vi deri, at tôrnak paa østkysten heder tartok eller tarlak, som er samme ord som tarrak.33) Det forekommer mig saaledes sandsynligt, at alle disse ord oprindelig har været et og det samme, som betød: skygge, speilbillede eller sjæl, og hvormed ogsaa de afdødes sjæle betegnedes. Men nu er tôrnârssuk sikkert afledet af tôrnak og har muligens oprindelig været lig tôrnârssuak, det er den store, eller den slemme og fæle tornak, hvilket altsaa igjen vil sige, at han har været en særlig mægtig tornak,. som saa efterhaanden hos nogle stammer har faat en slags herredømme over de andre tornat eller afdødes sjæle.

At de har gjort disse til gjenstand for særlig overtro, forklares ved den frygt, de ogsaa fremdeles har for de døde, og da naturligvis end mer for deres gjengangere, som ofte lar sig se og kan være meget farlige, men ogsaa noksaa snille. Den lemfældigste maade, hvorpaa de kan vise sig, er ved at fløite, dernæst ved at lade det synge for folks øren. I sidste fald beder de om mad, hvorfor man da siger i Grønland: «tag efter behag,» nemlig af mit forraad. 34) At gjenfærdet ikke altid er farligt, fremgaar af, hvad Niels Egede35) fortæller om en gut ved Godthaab, som, da han engang med nogle andre legte i nærheden af sin mors grav, pludselig saa nogen stige op deraf. Han og de andre tog tilbens, men gjenfærdet løb efter, greb sin søn, «holdt ham, kyste ham og sagde: vær ikke bange for mig, jeg er din Moder og elsker dig» og mer sligt.

Deres skikke ved folks død og begravelse viser, hvilken frygt de hadde for de døde og særlig for deres sjæle eller gjenferd. De døende iføres ofte ligklæderne, det vil sige deres bedste dragt, en stund før døden, ligeledes blir benene hyppig bukkede sammen, saa fødderne kommer opunder bagdelen, og de blir sydde eller svøbte ind i skind; dette gjøres vistnok, fordi de skal ta mindre plads og saaledes trænge mindre grav, og det sker i levende live, forat de efterlevende skal slippe at røre ved dem mer end nødvendigt som lig. Denne deres frygt for at røre ved lig gaar jo, som side 122 omtalt, saa vidt, at de ikke vil hjælpe forulykkede (f. eks. kajakmænd, som holder paa at drukne), naar de tror, de er døden nær.

Naar de vel er døde, bringes de, hvis det er i hus, ud gjennem vinduet, og hvis det er i telt, gjennem en aabning, som gjøres i skindene paa bagvæggen36). Dette stemmer merkelig overens med den i vort land almindelige skik, at bringe liget ud gjennem en for anledningen gjort aabning f. eks. i væggen. 37) Grunden er vel begge steder den samme, nemlig at disse aabninger atter kan fast tillukkes, saa gjenfærdet eller sjælen ikke kan slippe ind igjen, hvilket vilde kunne ske, om liget udbragtes gjennem husgangen eller døren. Usandsynligt er det ikke, at grønlænderne kan ha faat skikken fra de gamle nordmænd eller islændinger i Grønland. I flere sagaer staar den omtalt som benyttet af de hedenske islændinger. I »Eyrbyggja«38) heder det: «derefter lod han et hul bryde i væggen bagved den døde og bragte ham ud derigjennem.» Den dødes sager kastes ogsaa straks ud, forat de ikke skal gjøre de gjenlevende urene. Dette minder om vor lighalmsbrænding, som ogsaa er vidt udbredt hos os beslegtede folkestammer i Europa.39)

De gjenlevende bærer ogsaa sine egne sager ud, forat dødslugten kan gaa af dem. De bringes enten ind igjen om kvelden, eller ogsaa ligger de, som paa østkysten, ude i flere dage. Den dødes slegtninge holder der endog op at bruge sine gamle klæder, og disse kastes bort.40) side 372 f.

Naar liget bringes ud, tænder en kvinde en pinde og vifter med den frem og tilbage sigende: «her er ikke mer at bekomme.» Dette sker vel nærmest for at vise sjælen, at alt den tilhørende er kastet ud.

Den døde begraves enten paa land eller kastes i havet (dersom en af forfædrene er omkommet i kajak(?)). Hans eiendele, som kajak, vaaben og klæder, eller, hvis det er kvinder, sygreier, krumkniv m. m. lægges paa eller ved graven, eller hvis de er kastede i sjøen, lægges de ensteds nær stranden. Det synes dels at ske, fordi de har frygt for en afdøds sager og nødig vil bruge dem, dels ogsaa fordi, som H. Egede siger, de kan gi dem anledning til at graate, idet man ved synet af dem mindes om den kjære afdøde, og «græder de for meget over den Døde, saa troer de at hand fryser. »41) Denne forestilling minder paafaldende om 2det kvad om Helge Hundingsbane, hvor hans enke Sigrun møder ham vaad og frossen og hyllet i rimfrost paa grund af hendes graad over ham. («Helge svømmer i sorgens dug»).42) Sammenlign ogsaa den bekjendte svensk-danske folkevise om «Aage og Else», hvori det heder:

«For hver en gang du gleder dig
och din hue er glad:
da er min kiste forinden
med røde rosens-blad.

«For hver en gang du gremmer dig,
och din hue er moed:
da er min kiste forinden
som med det lefvere bloed.»

Men desuden var det sikkert nok ogsaa grønlændernes mening, at den afdøde skulde bruge sine redskaber, dels til udflugter fra graven, dels ogsaa i den anden verden. Vistnok saa de, at redskaberne raadnede, men deres sjæle fulgte den afdødes sjæl. De, som bærer den døde ud eller har rørt ved ham eller noget ham tilhørende, er for nogen tid urene og maa afholde sig fra visse spiser eller forretninger, som angekokerne foreskriver, ja dette maa endog alle, som bor i samme hus, iagtta, dels for ikke at skade sig selv, dels for ikke at besværliggjøre reisen for den afdødes sjæl.

De maa sørge og græde en bestemt tid over den døde, og træffer de bekjendte eller slegtninge, som de ikke har set siden dødsfaldet, maa de, om det er noksaa længe siden, begynde at græde og hyle, saasnart de kommer i hus. Slige hylesener skal kunne virke ganske komisk og er altsaa den reneste komedie, ovenpaa hvilken man trøster sig med «Mad og Tractemente». De har ogsaa mange andre sørgeskikke, som kan gribe temmelig sterkt ind i deres liv, f. eks at de, som har baaret liget ud, ikke maa arbeide i jern i flere aar osv. Dertil kommer ogsaa den før nævnte frygt for at nævne den afdødes navn.

Alt dette sker vistnok, som østlænderne sagde til Holm, «forat den døde ikke skal bli vred»; det viser, hvilken sterk indflydelse paa dette liv de tillægger de døde. Det er derfor intet urimeligt i, at hele troen paa tornat og tornarssuk kan ha udviklet sig deraf. Senere har imidlertid ogsaa anden overtro blandet sig ind.

Grønlænderne tror desuden paa en hel hærskare af overnaturlige væsener. Jeg skal her blot nævne nogle faa.

Havets dyr beherskes af en stor kvinde, som nogle kalder den navnløse, andre Arnarkuagssâk, hvilket bare betyder den gamle kvinde.

Hun bor under havet, hvor hun sidder i sin bolig ved en lampe, under hvilken der, som under alle grønlænderlamper, er en skaal eller skammel til at opfange den neddryppende tran. I denne svømmer der masser af sjøfugle, og derfra udgaar havets dyr, som sæl, hvalros og narhval. Naar der samler sig visse urensligheder i hendes haar, holder hun imidlertid havdyrene tilbage fra kysterne, eller de holder sig selv tilbage tiltrukne af urenslighederne, og da er det en angekoks vanskelige hverv at besøge hende og formilde eller kjæmme hende. Veien did er farlig, og angekoken maa ha sin tornak med. Først kommer han gjennem sjælenes skjønne land i underverdenen, saa er der en stor afgrund, over hvilken han kun kommer paa et stort hjul saa glat som is, og som farer hurtig rundt, derover maa tornaken lede ham, derpaa forbi en kogende kjedel med levende sæl i, saa enten gjennem en farlig vagt af sinte sæl, som staar paa ende og bider omkring sig, eller og forbi en stor hund, som staar udenfor hendes hus og gir varsel, naar en stor angekok kommer, og som blot sover lidt engang imellem, da man maa passe sit snit; men dette kan bare de høieste angekoker. Her maa atter tornaken ta angekoken ved haanden, indgangen er bred nok, men veien er smal som en snor eller knivseg og gaar over en forferdelig afgrund. Endelig kommer de ind i huset, hvor kvinden sidder. Hun skal ha en haand saa stor som halefinnen af en hval, og rammer hun dermed, er det slut. Efter nogles udsagn skal hun rive haaret af sig og svede af raseri over at modta sligt besøg, saa angekoken maa, hjulpet af sin tornak, slaas med hende for at komme til at faa haaret pillet rent eller kjæmmet, mens andre mener, det kan gaa med gode ord og formaninger. Tilbageveien er, naar dette er gjort, forholdsvis let for angekoken.43) Denne myte minder jo i sterk grad om de reiser til underverdenen eller Hades, som spiller en saa fremtrædende rolle i europæiske sagn, f. eks. om Dionysos, Orpheus, Herakles o. fl. a. (sml. ogsaa Dante), og hvortil vi i vor egen mytologi har et sidestykke i Hermods reise til Hel for at hente Balder. Lignende sagn forekommer forøvrigt ogsaa hos indianerne. Efter hvad Moltke Moe har meddelt mig, synes det neppe tvilsomt, at denne grønlandske forestilling er farvet, eller endog opstaat af europæiske sagn. Forestillingen om det glatte hjul forekom f. eks. i de middelalderske legender,44) og ligeledes kommer broen, som er smal som en snor eller en knivseg, igjen, tildels med de samme ord, i europæiske middelalders-sagn om reiser til underverdenen. I en gammel nordengelsk vise tales der om «skrækkens bro, ei bredere end en traad». Tundal ser i skjærsilden en smal bro over en skrækkelig dyb, mørk og stinkende dal osv. Den ældste forekomst i legendelitteraturen af denne helvedbro er i pave Gregor den stores dialoger fra aar 594 (lib. IV, cap. 36).45) Men disse middelalderske forestillinger er utvilsomt atter igjen farvede af østerlandske traditioner. Jøderne taler om den traadsmale helvedbro, og muhammedanerne tror, at alle sjæle midt i helvede maa over en bro, tyndere end et haar, skarpere end et sværd og mørkere end natten.46) Ifølge «Avesta» kom de gamle parseres sjæle den tredje nat efter døden over den «høie Hara» — et fjeld, som omgir jorden og rækker lige til himmels — for at naa Tsjinvatbroen, som vogtes af to hunde. Efter Pehleviskrifterne udvider broen sig og blir næsten en parasang bred, naar de frommes sjæle gaar over den, mens den indsnevres for de ugudelige, som søger at gaa over, saa de styrter i helvede, der ligger lige under.47)

En tilsvarende forestilling findes (sml. Soph. Bugge anf. st.) i den gamle folkevise «Draumekvædi» om Gjallarbroen paa veien til de dødes land. Den hænger høit i luften, saa man blir svimmel paa den («Gjallarbrui, hon henge saa høgt i vinde»), og siges i nogle varianter af visen udtrykkelig at være smal, mens den i andre siges at være «baaðe bratt og breið». I Eddaerne heder det om Hermod, at han paa Helveien red over Gjallarbroen, som var tækket med skinnende guld, og som ei drønnede mindre under ham alene, end under 5 fylker (ɔ: 250) døde mænd.

Det synes, som denne grønlændernes tro paa en bra eller smal vei maa være farvet af disse europæiske eller oprindelig tildels østerlandske forestillinger, som har været dem tilført gjennem de gamle nordboer. Samtidig kan der dog ogsaa ligge noget mer oprindeligt til grund. Hos indianerne finder vi saaledes forestillinger om en slangebro eller en i luften svingende træstamme, som fører over de dødes elv til de dødes by.48)

Forestillingen om den store hund, som vogter indgangen til kvindens hus, minder jo sterkt om Hels frygtelige, i brystet blodige hund Garm, som gjør foran Gnipahulen. Forøvrigt er denne forestilling om hunden i den anden verden almindelig. Hos inderne bevogter to hunde veien til Jamas bolig,49) og hos de gamle parsere bevogter to hunde Tsjinvatbroen (sml. forrige side). Hos indianerne staar en stor eller rasende hund paa den anden side af den ovennævnte slangebro.50)

I europæiske eventyr, og særlig i vore nordiske, forekommer ofte en gammel kjærring, som regjerer over dyrene; hun vil gjerne kaldes mor, vil gjerne kløs eller vaskes og liker godt at faa et par sko, et tobaksstykke e. l. Træffer Askeladden paa hende og viser hende en slig tjeneste, gjør hun ham et «morsstykke» igjen og lar dyrene hjælpe ham eller gir ham andre gaver. Men foruden dette almindelige motiv, som vender tilbage i en flerhed af vore eventyrfortællinger, kan der ogsaa peges paa et bestemt eventyr, som bæres af lignende forestillinger. Askeladden kommer med et helt dyrefølge, med røskatten, træbjørnen (ekornet), haren, ræven, ulven og bjørnen, til gygeren for at prøve at frelse sin bergtagne søster. Mens han spiser, raaber gygeren: «Klø mig, klø mig!» «Du faar vente, til jeg har ædt,» siger gutten; men søsteren advarer ham: gjør han det ikke straks, saa river gygeren ham istykker. Saa lar han dyrene, det ene efter det andet, klø hende; men hun faar ikke nok, før bjørnen er kommen, den river hende sund. I flere varianter er det tre brødre, som efter tur prøver sig, og hvoraf de to første blir dræbt af hende.51) Disse nordiske eventyrdrag synes allerede i og for sig mistænkelig lige den grønlandske forestilling, og særlig minder kløningen og vaskningen sterkt om haarkjæmningen; men naar vi samtidig finder, at Arnarkuagssak ikke kjendes af de vestligere eskimoer, synes forbindelsen at være klar. Ifølge et grønlandsk sagn var hun datter af en mægtig angekok, som, da han paa en reise overfaldtes af storm, kastede hende ud af konebaaden for at redde sig. Da hun klyngede sig til baadripen, hug han efterhaanden fingrene og hænderne af hende; men disse forvandledes til sæler og hvaler, over hvilke hun selv fik herredømme, og da hun sank tilbunds, fik hun sin bolig under havet. Blandt eskimoerne paa Baffinsland kjendes det samme sagn om en kvinde Sedna, som imidlertid blir til et væsen forskjellig fra Arnarkuagssak. Den sidste synes ikke at kjendes ved Mackenzieelven. «Skulde det bekræftes», siger dr. Rink, «at den grønlandske myte heller ikke kjendes i Alaska, maa vi anta, at den er bleven opfundet under udvandringen til Grønland.» 52) Naturligere blir imidlertid efter det ovenfor omtalte den antagelse, at den stammer fra de gamle nordboer.

Sammenfattes dette, synes det altsaa, som denne grønlandske guddom oprindelig har været en gammel norsk eventyrfigur, og at beskrivelsen af reisen til hende stammer fra eller ialfald er farvet af europæiske sagn og legender, som er indførte af de gamle grønlandske nordboer; men desuden kan dertil være blandet mer oprindelige eskimoiske elementer, som stammer vestenfra og ligner indianernes.

De sjæle, som gaar til oververdenen, kommer paa toppen af et høit berg forbi en merkelig kvindes bolig. Hun heder Erdlaversissok (ɔ: indvoldsudtageren) og har et trug og en blodig kniv. Hun slaar paa tromme, danser med sin egen skygge og siger ikke andet end: «mit bukseskræv o. s. v.» eller synger: «ia, ha, ha, ha!» Naar hun vender ryggen, viser hun et stort skræv, hvorfra der dingler en mager ulke, men naar hun vender siden til, trækker munden sig ganske skjæv, saa ansigtet blir aflangt paatvers; naar hun bukker sig, slikker hun sin egen bagdel, og naar hun bukker sig til siden, slaar hun kinden mod hoften, saa det klasker. Kan de se hende uden at le, er der ingen fare; men aldrig saasnart de drar paa smilebaandet, kaster hun trommen, griber dem fat, kaster dem om, tar sin kniv, skjærer dem op, river tarmene ud af livet, kaster dem i truget og sluger dem derpaa graadig ned.53) Ogsaa i denne fortælling møder vi et par nordiske traditionstræk.54) De «underjordiske» taaler saaledes ikke latter; det menneskebarn, som saarer dem ved at le ad dem, maa dyrt bøde for sin tankeløshed. Og i to navne paa jotunkvinden, som er opbevarede i Snorra Edda,55) Bakrauf og Rifingafla (hun med den kløvede eller sønderrevne bagdel), gjenfinder vi ganske den samme tanke, som kommen tilorde i den grønlandske sagnfigurs store skræv.

Paa den samme reise kommer sjælene ogsaa forbi maaneaandens bolig. Veien, som de farer, beskrives bl. a. som meget trang, og man synker ned indtil akslerne.56) Det minder om de myrer, som i vort «Draumekvædi» tænkes at ligge i nærheden af Gjallarbroen, og hvori de onde synker.57)

Høg'e æ den Gjallarbrui,
ho tisst 'punde skyi hange;
men eg totte tyngre dei Gaglemyrann,
gu' bære den, dei ska gange!58)

Og i Danmark kjender folketroen disse helvedmyrer under navnet helmose, helkjær. Det synes altsaa, som vi atter her sporer indflydelse fra de gamle nordboer, til hvem forestillingen om slige straffesumpe i underverdenen vistnok er kommen fra middelalderens kirkelige visions digtning.

Naar kajakmændene er paa sjøen, tror de sig omgivne af de saakaldte ignerssuit (flt. a. ignerssuak ɔ: stor ild). De fleste af dem er gode væsener, som hjælper menneskene. Indgangen til deres boliger er i stranden. «Den første jord, som blev til, hadde hverken hav eller fjelde, men var ganske glat. Da han deroppe ikke syntes om menneskene paa den, ødelagde han jorden. Den sprak, og menneskene faldt ned i sprækkerne og blev til ignerssuit, og vandet strømmede til overalt. Da jorden blev til paany, var den fuldstændig dækket af en isbræ. Denne gik efterhaanden bort, og der faldt to mennesker ned fra himmelen, af hvilke jorden blev befolket. Man kan hvert aar se, at isbræen er i aftagende. Mange steder ses endnu merker fra den tid, havet stod over fjeldene.»59)

I denne myte kan der spores indflydelse fra ikke mindre end fire forskjellige hold. Forestillingen om selve ignerssuit, som ligner menneskene og bor under jorden, ligner det indianske sagn om, at menneskene før bodde under jorden, saa begyndte de engang at klatre op paa jordens overflade ad en vinranke, som rak op gjennem en spræk eller bergkløft. Da en tyk kjærring (eller mand) vilde klatre op, røk ranken af, og de andre maatte bli der nede, mens de, som var komne op, befolkede jorden.60) De to mennesker, som falder ned fra himlen, synes at maatte være komne fra de finsk-ugriske stammers skabelsessagn eller og fra samme kilde som dette. Hos vogulerne kommer de to første mennesker fra himmelen i en vugge af sølvtraad. At himlen er menneskets ophav, findes ogsaa igjen i andre finsk-ugriske folks myter i Asien og Europa.61) Lignende forestillinger er ogsaa komne til indianerne (kanske gjennem eskimoerne?); huronerne mente saaledes, at de første mennesker kom fra himlen.62) Forestillingen, at jorden oprindelig var flad og saa sprak, minder ogsaa om de finsk-ugriske skabelsesagn, ifølge hvilke jorden, da den blev skabt, først dannede en ganske slet og jevn skal over vandet, men som saa ved en rystelse (ved at satan maatte spytte) begyndte at bølge og stivnede bølgeformig, hvorved fjelde og dale opstod.63)

Et tredje moment danner de mennesker, som bodde paa denne oprindelig flade jord, og med hvem han der oppe var misfornøid, hvorfor jorden sprækker, og vand træder frem. Det synes neppe tvilsomt, at dette skyldes en direkte indblanding af det kristelige eller jødiske syndflodssagn, som selvfølgelig kunde komme op langs østkysten fra vestkysten. Muligens har der dog til syndflodsforestillingen sluttet sig træk af et rundt om i Europa og ikke mindst i Norden udbredt sagn om, hvorledes de underjordiske eller usynlige (huldrefolket) blev til. Engang Vorherre kom i besøg til Eva, stod hun og vaskede sine børn; alle, som hun ikke var færdig med at vaske, gjemte hun raskt bort, i kjelder og kroge og under store kar, og førte de andre frem for ham. Vorherre spurgte, om de var der alle. Da hun svarede ja, sagde han: «Saa skal de, som er «dulde» (dulgte), bli «hulde» (skjulte, usynlige).» Og fra dem har huldrefolket sin oprindelse. 64) I ethvert tilfælde minder ignerssuit noget om de underjordiske i vor nordiske folketradition.

Endelig har vi som et fjerde moment isbræen, som kun kan stamme fra Grønland selv.65)

Af andre væsener kan nævnes de forskjellige sorter indlandsmennesker, som bor inde i landet eller paa indlandsisen. Af disse kaldes nogle tornit (flt. af tunek) eller ogsaa inorutsit eller paa østkysten timersit; de har menneskeskikkelse og er meget store, nogle siger 4 m., men andre, at de er saa høie, som en konebaad er lang, det vil altsaa sige mindst 10 m. Deres sjæl alene er saa stor som et almindeligt menneske. De lever af jagt, dels efter landdyr og dels efter sjødyr. De kan springe uhyre hurtig. Naar de er paa sjøen, har de ingen kajak, men sidder i vandet og «havende taagen til kajak». 66) Sæl kan de fange fra land (i store snarer), og to svære storkobber eller blaasæler kan de bære med sig ind i landet i en sælskindspose paa nakken. Med menneskene staar de som oftest paa krigsfod, men kan ogsaa omgaas dem venskabelig, ja endog holde konebytning med dem.

En anden slags indlandsmennesker er igaligdlit (flt. af igalilik), som spadserer omkring med et helt kjøkken paa skulderen, hvori gryden er saa svær, at de kan koge en hel sæl deri paa en gang, og den koger, hvor de gaar og staar. En tredje slags er erkigdlit (flt. af erkilek), som efter nogle oventil er som et menneske og nedentil som en hund, men efter andre har hundehoder eller hundesnuder. De skal være dygtige bueskyttere og bærer sine pile i koggere paa ryggen.67) De er fiendtlige mod menneskene. Endnu kan nævnes isserkat (flt. af isserak), som «blinker paalangs», det er vel nærmest, at øiensplittene staa op ned.

Som Rink har paavist, kan der neppe være tvil om, at disse indlandsmennesker, som alle spiller en fremtrædende rolle i grønlændernes sagn, oprindelig har været forskjellige indianerstammer, som grønlændernes forfedre tidligere, da de endnu bodde paa Amerikas nordkyst, hadde dels venskabelig, men mest fiendtlig omgang med. Fortællinger om dem er ført med til Grønland, og skuepladsen er fremdeles henlagt til indlandet, det vil sige Grønlands, hvor menneskene efterhaanden er blevne helt mytiske væsener. Ordet tunek synes ligefrem at betyde indianer og benyttes fremdeles af eskimoerne paa Labrador. Af eskimostammerne paa Hudsonbugtens vestkyst og vestenfor bruges erkigdlit om indianerne i det indre. At tornit er store og hurtige, passer godt paa indianerne, da disse er større end eskimoerne og er dem overlegne paa landjorden. At erkigdlit er flinke bueskyttere og bærer sine pile i koggere, hvilket grønlænderne selv ikke har brugt, minder ogsaa om indianerne, ligesaa, at de har hundeben eller hundeansigter, som vel skyldes indianernes forestilling, at de stammer fra en hund (se side 233).68) Isserkat, dem som blinker paalangs, kan vel oprindelig ha været indianerstammer med udpræget skjæve eller eiendommelige øine; saadanne er udtrykkelig beskrevne af reisende. Her har vi altsaa overnaturlige eller mytiske væsener, som paatagelig har historisk oprindelse. Sagnene om kampe med dem o. l. har sikkert ogsaa til en vis grad historiske begivenheder til grund. Det er paa samme vis, som vel de klassiske folk har kjendt sine mytiske folkefærd.69)

Væsener af eiendommelig art er kivitut (flt. af kivitok). Disse har engang været almindelige mennesker, som imidlertid af en eller anden ofte ubetydelig grund er komne paa kant med sin familie eller sine husfæller eller har følt sig forurettede af dem, og som derfor har forladt menneskene og har flygtet tilfjelds eller ind i landet, hvor de fra den tid af lever alene og ernærer sig af dyr, som de fanger uden almindelige vaaben bare ved at kaste med stene, hvori de opnaar stor færdighed. Saalænge kivitoken har været en kortere tid borte, staar det endnu i hans magt at vende hjem, men lyder han ikke inden et vist antal dage den stemme, som vækker længsel hjem, da mister han evnen til at vende tilbage til menneskene; nogle mener, at dette først sker efter et aar. Nu faar han overnaturlige egenskaber, han blir saa hurtig tilbens, at han kan springe fra den ene fjeldtop til den anden, han kan fange rensdyr uden vaaben, og alt, hvad han kaster efter, træffer han; han blir stor, klæder sig i rensdyrskind, ifølge nogle blir han ogsaa sort i ansigtet og faar hvidt haar, endvidere blir han alvidende eller klartseende, kan høre menneskenes tale og lærer at forstaa dyrenes sprog; men til gjengjæld er det hans ulykke ikke at kunne dø, og han er altid bedrøvet, græder af længsel til menneskene, som han ikke længer kan besøge. Han kan dog, særlig om nætterne, naar leiligheden falder gunstig, søge ind til husene eller til forraadsgjemslerne for at tilvende sig noget at spise eller ogsaa lidt tobak. Men de, som har forurettet ham, trues altid af hans hevn.

Det merkelige ved denne tro er, at den muligens har nogen støtte i virkeligheden. Naar det undtas, at enkelte gamle og syge mennesker, som nærmer sig døden, kan kaste sig i sjøen eller udfor bratte berg (sml. side 147) for at gjøre ende paa sine lidelser og for at sikre sig begravelse, saa er selvmord omtrent ukjendt i Grønland. Derimod kan det hænde, at enkelte bare for et krænkende ord af sine nærmeste rømmer tilfjelds og er borte for menneskene ialfald i flere dage; jeg kjender selv grønlændere, som har gjort dette. Man mener endog at ha paalidelige eksempler paa, at folk har levet som kivitok i længere tid. For omkr. 25 aar siden blev der i en hule paa Akugdlek-øen i Nordgrønland fundet spor efter, at et menneske i længere tid hadde opholdt sig der. Man fandt en optraadt sti førende til hulens indgang, inde i den saas et ildsted, et hul i gulvet, som hadde tjent til forraadskammer, et blødt mosleie, rester af tørret fisk, spiselige planterødder osv. Nogle faa skridt derfra fandtes en mindre hule, for hvis aabning der var opstablet sten, og hvori kivitoken hadde begravet sig selv, da døden nærmede sig. Da han blev fundet, laa han endnu i sin sælskindspels; indgangen til graven hadde han selv lukket indenfra med en sten. Grønlænderne gjenkjendte ham og mente, at han i to eller tre aar maatte ha levet som kivitok. Grunden til, at han forlod menneskene, skulde ha været, at han som en daarlig fanger blev set ned paa og tilsidesat af sine nærmeste, og da saa hans lille søn ogsaa døde, blev livet ham for tungt, og han flygtede.70)

Som Moltke Moe har gjort mig opmerksom paa, er der en merkelig lighed mellem disse kivitut og de i de islandske folkesagn saa almindelige utilegumenn, udliggere, det er ugjerningsmænd, som er flygtede tilfjelds og bor i utbygder fjernt fra menneskene. Den store rolle, disse udliggere spiller i folkefantasien, og den mystiske frygt, hvormed de betragtes, har bevirket, at de i folketroen allerede tidlig i ikke liden udstrækning smeltede sammen med trold, huldrefolk og lignende sagnvæsener, hvis overmenneskelige egenskaber de har del i: de ser ind i fremtiden, véd, hvad der sker paa fjerne steder, kan fremtrylle skodde og forvilde vandringsmanden og er i besiddelse af en overnaturlig styrke.71) Ligesom kivitoken søger til mennesker for at tilvende sig noget at spise, saaledes raner udliggeren sauer, mad og klær fra bygdefolket. Det er yderst karakteristisk for saavel grønlændere som islændere dette, at mennesker ved at afsondres fra samfundet faar overnaturlige kræfter. Endnu større blir overensstemmelsen, naar det ses hen til, at disse sagn baade paa Grønland og Island danner en væsentlig del af folketraditionens og den nuværende tros indhold. Hos andre folkeslag findes lignende forestillinger næsten ikke (nordmænd paa Vestlandet og særlig Nordland for en del undtat). Den slutning maa da synes tvingende, at ogsaa kivitoktroen paa Grønland stammer fra de gamle nordboere eller nærmere bestemt fra islænderne.

Endnu kan blandt grønlændernes merkelige vassener nævnes igdlokok, som var lig et halvt menneske, med halvt hode, et øie, en arm og et ben. Aldeles lignende væsener findes ogsaa hos grækerne, muselmændene, zuluerne og indianerne.72)

Om verdens skabelse hadde grønlænderne ikke dannet sig nogen mening. Jorden og universet har enten opstaat af sig selv, eller ogsaa har det altid været saa og vil altid vedbli at være saa.

Om menneskets eller eskimoernes skabelse hadde de heller ingen klare forestillinger. Nogle paastod, at det første menneske skulde ha vokset op af jorden og skulde ha giftet sig med en jordtue. Denne fødte et pigebarn, som han da tog til kone. 73) Fremveksten af jorden er en almindelig forestilling, som ogsaa forekommer hos os og paa Island.74) Vi siger: den, som slaar med en stok paa jorden, slaar sin mor, den, som slaar paa stenen, slaar sin far, hvilket jo minder om den grønlandske forestilling, hvor vel ogsaa manden nærmest er kommen af berget.

Om hvordan vi europæere er opstaaede, har de et sagn, som synes mindre smigrende for os. En eskimokvinde, som ikke kunde beholde nogen mand længe, giftede sig tilslut med en hund og fik med den endel menneskebørn og endel hundehvalpe paa en gang. De sidste tog hun og satte paa en gammel skosaale, skjød den ud paa sjøen og sagde: «Farer hen og bliver kavdlunaker (ɔ: europæere) af eder» eller «I skal frembringe alle slags ting» e. l. Deraf kommer det, siger de, at kavdlunakerne altid lever paa sjøen, og skibene er dannede ligesom grønlandske sko, runde for og bag. De andre satte hun paa pileblade og skjøv dem ind mod land, og de blev til indlandsmennesker eller indianere (erkiligdlit og tornit).75) Aldeles lignende sagn findes hos eskimoerne paa Baffinsland76) samt ogsaa paa Alaskas nordkyst, hvor det dog synes kun at gjælde for indianerne og ikke for europæerne. Saadanne sagn om hundeherkomst (eller ulveherkomst og bjørneherkomst) fore kommer hos mange folkefærd, saavel ariske som mongolske og amerikanske. 77) Hos mange indianerstammer spiller det en fremtrædende rolle, idet de mener, at den første kvinde giftede sig med en hund e. l., og derfra nedstammer de selv. Det synes mig klart, at eskimoerne har faat sit sagn derfra og har beholdt det som gjældende for indianerne. Da de senere mødte andre fremmede, som europæerne, har de anvendt det ogsaa for dem. Merkeligt er, at skoen, som blir til skib, gaar igjen ogsaa i sagnene paa Baffinsland.

Aarsagen til døden er hos eskimoerne ifølge nogle en kvinde, som skal ha sagt: «Lad disse dø efterhaanden, de faar ellers ikke rum i verden.» Andre mener, at to af de første mennesker trættede, den ene sagde: «Lad bli dag og lad bli nat og menneskene at dø;» den anden: «Lad alene bli nat og menneskene at leve;» efter lang trætte blev det efter den førstes ord. Men atter andre mener, at det var en orm og en lus, som kappedes om at naa menneskene; kom ormen først, skulde de leve, men kom lusen først, skulde de dø. Ormen kom langt forud, men veltede underveis udover et høit berg og fik en stor omvei; da kom lusen først, og menneskene maatte dø.78) Disse myter synes allerede ved sin meningsløse eller løsrevne fremstilling at røbe, at de er komne andensteds fra og er brudstykker af ældre, hvis oprindelige sammenhæng og betydning er glemt. Ser vi os om, vil vi og hos fjerntboende folk finde merkelige ligheder. Den anden myte (om trætten) findes igjen paa Fidjiøerne, hvor maanen trætter med en rotte og vil, at menneskene ligesom den selv skulde dø og leve op igjen; men rotten sagde, at de hellere skulde dø ligesom rotten, og det blev saa. Hos indianerne er det to ulvebrødre, som var deres forfedre, der trætter; den yngste sagde: «Naar et menneske dør, lad ham da følgende dag komme tilbage, saa at hans venner kan glæde sig.» «Nei,» sagde den ældste, «lad de døde ikke komme tilbage.» Da slog den yngste den ældstes søn ihjel, og det blev begyndelsen til døden.79)

Til myten om ormen og lusen har vi merkelige ligheder i Sydafrika.80). Saavel paa Guldkysten som hos 106; H. Egede: Grønl. Perl., side 117. zuluerne o. a. blev der af det første store væsen sendt et dyr (en kamæleon) til menneskene med det bud, at de skulde leve og aldrig dø. Men saa betænkte væsenet sig og sendte derefter et andet (den rapfodede salamander) med bud, at de skulde dø, og da dette kom først, saa blev det saa. Der er flere former af denne myte. Hos hottentotterne var det maanen, som sendte det bud til menneskene: «Ligesom jeg skal I ogsaa dø og leve op igjen.» Men haren hørte det, sprang iforveien og sagde: «Ligesom jeg skal I dø og ikke leve op igjen.81) Denne myte ligner atter paafaldende den nævnte fra Fidjiøerne, og saaledes faar vi altsaa bro mellem den anden og tredje grønlandske, som følgelig maa være to varianter af oprindelig en og den samme; og denne maa være meget gammel, siden den kan ha spredt sig saa vidt.

Omtrent alt, hvad de ser, tror eskimoerne har oprindelse fra deres landsmænd. Fiskene og andre sjødyr opstod derved, at en gammel mand engang hug fliser af et træ, med disse strøg han sig mellem benene («sudore testiculorum») og kastede dem i vandet, hvorpaa de blev til fiske. Haakjærringen opstod dog anderledes: «En Qvinde toede engang sit Haar udi Urin, og der en Vind kom og toeg det Klæde bort, som hun tørrede sig med, blev det til en Hay, og derfor lugter den Fiskes Kjød ligesom af Urin.82)

Himmellegemerne var engang almindelige eskimoer, som levede her paa jorden, og som saa af en eller anden grund kom op paa himmelen. Solen var en fager kvinde og maanen hendes bror, de bodde i samme hus. Hun fik hver nat besøg af en mand, hun ikke vidste, hvem var. For at komme paa det rene dermed, sværtede hun sine hænder med lampesod og strøg ham over ryggen. Da det blev lyst, viste det sig at være hendes bror, hvis rene, hvide renskindspels var sværtet. og deraf kommer flekkerne i maanen. Solen greb en krumkniv og skar det ene bryst af, kastede det til ham og sagde: «Hvis hele mit legeme smager dig godt, saa spis dette.» Dermed tændte hun et stykke lampemos og fløi ud; maanen gjorde det samme og løb efter hende, men hans mos slukkede, og derfor ser han ud som en glød. De løb efter hinanden op i luften, og der er de endnu.83) Maanens bolig ligger ved sjælenes vei til oververdenen, i den er ogsaa et værelse for hans søster solen. Denne myte synes at maatte stamme vestenfra. Hos indianerne i Nordamerika er sol og maane søskende, og endog saa fjernt som blandt indianerne i Amazondistriktet findes den selvsamme myte, blot at maanen er en kvinde, som besøger sin bror solen i mørke. Denne opdager hendes slette lidenskab ved at trække sin sværtede haand over hendes ansigt. (Sml. ogsaa myterne fra Australien og Himalaya næste side). Hos incaerne i Peru var sol og maane samtidig bror og søster og mand og hustru. (Sml. ogsaa ægypternes Osiris og Isis.)84) Det merkelige ved solen hos grønlænderne er, at hun foran er skjøn, men bagtil er hun en benrad.85) Dette minder jo paafaldende om vor fagre hulder, som er hul i ryggen, og det synes, som det maa være en europæisk og særlig nordisk forestilling, som er kommen til Grønland nærmest gjennem de gamle nordboer. Grunden til, at solen er benrad bagtil, siger østgrønlænderne er den, at naar hun staar lavest, altsaa paa den korteste dag, skjæres hun i bagdelen af skarpe redskaber og maa derfor stige igjen. Bagen er derfor opslidt og bare benraden igjen.86).

Maanen har endnu ikke opgit sin gamle natur, han kommer fremdeles ofte til jorden og søger galante eventyr, hvorfor kvinderne maa ta sig iagt for ham, de maa ikke gaa alene ud i maaneskin, ikke staa og se paa maanen osv. Dette maanens erotiske gemyt synes at være af gammel dato. I Australien er han en hankat, som kom i forhold til en andens kone og dreves paa stadig vandring; hos kasiaerne i Himalaya begaar maanen hver maaned den utilgivelige synd at forelske sig i sin svigermor, som kaster aske i ansigtet paa ham, og deraf kommer flekkerne i maanen87); ifølge et slavonisk sagn var maanen solens mand, som troløst elskede morgenstjernen og derfor blev kløvet tvers over.88) Hos de gamle grækere og romere var vistnok maanen af hunkjøn, men den kjære Luna var heller ikke fri for erotiske tilbøieligheder. Forøvrigt sættes maanen hos eskimoerne ogsaa i forbindelse med kulden; han lar det sne ved at spikke paa en hvalrostand og strø fliserne ned over jorden eller ved at puste i et rør, og han kommer altid, naar han besøger jorden, kjørende i slæde over isen om vinteren. At maanen sættes i forbindelse med kulden og vinteren, er jo ganske naturligt, da den regjerer om vinteren og om natten. Som den kolde og strenge er det vel ogsaa rimeligt, at han er mand, mens solen længer syd, hvor den blir plagsom med sin varme, blir til mand.

Tordenen tror de, frembringes af to gamle kjærringer, som slaas om et tørt og stivt skind og slider i hver sin ende; i kampens hede velter de lamperne sine, og da lyner det. Taage er kommen ved en tornarssuk, som drak saa meget, at han sprak. 89) Om regnens aarsag har de foruden den tidligere omtalte forestilling ogsaa en anden fra østkysten. Regnen frembringes der af et væsen Asiak, som bor i himlen. Naar veiret stadig var tørt, reiste angekokerne før i tiden til ham for at bede om regn. Naar de kom til hans hus og kigede ind, pleiede konen at sidde paa briksen, men Asiak selv sad tildækket længere ind ved væggen. Naar de saa trængte rigtig ind paa hende, sagde hun endelig: «Inat vædte han sig lidt, som han pleier.» Og naar hun saa ryster den vaade bjørneskindsstumpen, hvorpaa han har siddet, og det skvætter deraf, da regner det paa jorden. 90) Allerede det, at angekokerne skal bede om regn, hvilket eskimoerne, som jo lever af jagt og fiske, ikke kan ha det mindste brug for, synes at røbe denne myte, som stammende fra andre bredder, hvor agerbrug dreves, og umuligt er det vel ikke, som Holm mener, at Asiak kan være den samme som flere af den amerikanske urbefolknings regnguder, der bodde paa toppene af høie fjelde e. l., og som bl. a. af mayaerne i Yukatan kaldes chac men den hele myte kan og stamme længere vestfra. Regnen opfattes saaledes ikke ganske sjelden som urin. Hos kamtsjadalerne møder denne ide os som en direkte raa tro; naar det regner, mener de, at luftens guder kaster sit vand. Naar den nygræske folketro betegner regnen med udtrykket χατουραει ο θεοζ («Gott harnt»), saa er dette en gammel forestilling, som allerede Aristofanes har gjort brug af; han lar en af sine personer i «Skyerne» sige (vers 373), at han tidligere — naar det regnede — trodde, at Zevs biet δια χοσχιγου ουρειγ (lod sit vand gjennem et sold). Det er den samme tanke, som i mer eller mindre afsvækket form, oftest med et spøgende anstrøg, kommer tilorde i forskjellige mundheld fra Tyskland, Belgien, Norge o. a. st.; den bunder i en ældgammel primitiv tro, som ogsaa kan spores hos mange andre folkeslag, f. eks. hos de gamle hedenske arabere, ja endog hos jøderne.91)

I sin tro eller overtro blev eskimoerne, ligesom frem deles paa østkysten, underviste af sine prester eller aandebesvergere, angekokerne (angakok, flt. angakut). Disse synes at være de klogeste og mest fremragende blandt dem, men ofte ogsaa de mest forslagne. De udgir sig for at kunne tale med aanderne, foreta reiser saavel til underverdenen som til himmelen og andre steder, mane frem tornarssuk og overnaturlige væsener, faa aabenbarelser af dem osv. De paavirker og skaffer sig indflydelse over sine landsmænd væsentlig gjennem sine mystiske aandebesvergelser og seancer, som mest foretas om vinteren, naar de bor i hus. Lamperne blir da slukkede, og skind hænges for vinduerne, saa der blir ganske mørkt. Selv sidder angekoken paa gulvet. Ved at holde et forfærdeligt spektakel, saa hele huset ryster, forandre sin stemme, brøle og skrige, bugtale, stønne, klage, slaa paa tromme, hvine, frembringe en djævelsk, skrattende latter, og alle mulige andre kunster faar han sine landsmænd til at tro, at han blir besøgt af de forskjellige aander, som han foregir, og at det er dem, som holder levenet.

For at bli angekok fordres der, som venteligt kan være, en lang læretid, ofte en halv snes aar. Lærlingen maa hyppig og gjennem længere tid søge ensomhed,92) gnide en sten rundt med solen paa en anden sten flere dage itræk, hvorpaa en aand kommer frem af berget, han maa da dø af forskrækkelse, men levner siden op igjen osv. Herved faar han efterhaanden sine tornat. Han maa ikke aabenbare, at han driver paa sligt, før han er udlært, men da maa det ogsaa ske. Skal han bli en rigtig tip top angekok, maa han dog helst bli grebet og slæbt til stranden af en bjørn, der kommer en hvalros, hugger tænderne i hans genitalia, slæber ham til horisonten og spiser ham. Derpaa vender benene hjemover, møder paa veien kjødfillerne, %BOKMERKE og de gror sammen til et. helt menneske igjen. Nu er han patent.

Disse angekokers indflydelse afhang naturligvis af den færdighed, de hadde opnaad, men de synes ikke bare at ha været bedragere, de har muligens tildels ogsaa selv trod paa sine kunster, ja har endog staat i den formening, at de undertiden kunde faa virkelige aabenbaringer, skjønt Egede ikke tror, at de har hat «nogen virkelig commercium og gemenskab med Dievelen».

Sygdomme kan de ogsaa helbrede ved at sige trylleformularer, indsætte en ny sjæl e.e. 1.nbsp;l. Til sygdomme, som de helbreder, henregnes ogsaa, at en mand ikke kan fange sæl, eller at en kone ikke kan faa barn. I sidste tilfælde maa den østgrønlandske angekok fremdeles, om han er tilstrækkelig dugelig, foreta en reise til maanen, hvorfra et barn kastes ned til konen, som derefter blir frugtsommelig. Efter denne besværlige reise har angekoken ret til at sove hos konen.93) Denne reise til maanen staar naturligvis i forbindelse med denne herres ovenfor omtalte erotiske natur. Ogsaa hos indianerne synes maanen at sættes i forbindelse med formerelsen.

Forat angekoken skal kunne helbrede sygdomme, maa han betales godt; thi ellers lykkes naturligvis ikke hans kunster. Det er selvfølgelig ikke ham, som faar gaverne, det er tornaken, han bare bestyrer dem for denne.

Paa grund af deres forbindelse med den overnaturlige verden, har de ansete angekoker en slags herredømme over sine landsmænd, idet disse er bange for at gjøre dem imod, da det kan ha slemme følger; thi ligesom vore prester, naar de var rigtige karer, ikke alene var Guds tjenere, men ogsaa kjendte «Svarteboka» og hadde magt over fanden, saa er det og med de grønlandske. De gjør vistnok mest godt, men de kan ved siden deraf ogsaa gjøre ondt ved at røve andre folks sjæle og la sin tornarssuk spise dem, ved at udsende sine tomat og skræmme livet af sine fiender osv. Vi finder saaledes ogsaa hos eskimoerne et begyndende prestevælde.

Den slags styggedom som at dræbe andre ved hekseri, forhekse deres vaaben, saa de ikke fanger, o. l. øves dog for den største del kun af en anden klasse mennesker, de saakaldte ilisitsok'er, som baade kan være mænd og kvinder. 94) Disse hekse og heksemestere er meget hadede, man trodde, at det meste onde, særlig død og sygdom, kom fra slige, og fik man mistanke om, «. at f. eks. en gammel kjærring var ilisitsok, blev hun uden barmhjertighed dræbt. Dette kan jo ikke forundre os, naar vi tænker paa, hvordan vore forfædre med presterne i spidsen brændte sine hekse. — Mens angekokerne har omgang med aanderne i overvær af andre mennesker, saa foregaar al ilisitsok'ernes omgang med de overnaturlige magter i den dybeste hemmelighed og kun for at skade andre. De maa i hemmelighed lære af en ældre ilisitsok og maa betale dyrt for lærdommen. Hvilke overnaturlige magter de staar i forbindelse med, synes ikke at være klart, de er vistnok forskjellige fra angekokernes og holdes vel ogsaa hemmelig. Deres djævelske kunst anvender forskjellige midler, som menneskeben, ligkjød, dødninger, onne, edderkopper, vandkalve o. l., men det mest virksomme bestaar dog i at lage tupilek'er. En saadan lages ial hemmelighed af forskjel lige dyreben, skind, stykker af den mands anorak eller fangst, som den skal ødelægge, o. l.; alt dette bindes sammen eller indvikles iet skind. Tupilek'en gjøres nu levende ved, at der synges tryllesange over den. Derefter sætter ilisitsoken sig paa en stenrøs tæt ved en elvs udløb i havet. Anoraken vender han, saa rygsiden kommer foran, hætten slaar han op foran ansigtet, og saa lar han tupilek'en patte sig mellem benene. Derved vokser denne, og naar den er blit stor, glider den ud i vandet og forsvinder. Den kan forvandle sig til forskjellige slags dyr og uhyrer og skal bringe død og ulykke over den mand, mod hvem den er udsendt; men mislykkes dette, vender den sig mod ham, som udsendte den.95)

Disse tupileker minder i saa sterk grad om den hos os og paa Islaad udbredte tro paa gand eller sendinger, at det neppe synes tvilsomt, at eskimoerne har faat denne forestilling fra vore grønlandske forfædre. Paa Island er gand ogsaa en "slags troldom, fabelagtige væsener, som udsendes af troldmænd, og som kan forvandle sig i alle mulige skikkelser, og hvis de ikke naar at ødelægge den, de er udsendte mod, vender de tilbage og dræber sin ophavsmand. De kan imidlertid ogsaa, saaavel paa Grønland som paa Island og i Norge, opsnappes ved andre troldmænd eller kvinder, og deres magt derved afvendes. 96)

Rink ser i disse ilisitsok'er og deres forbindelse med ulovlige magter en mulig levning af en ældre eller oprindelig tro i Grønland, som blir forfulgt af den nye tros prester, angekokerne.97) Altsaa fuldstændig i lighed med, at vort hekseri og vor troldom var levninger af det gamle hedenskab og der for forfulgtes sterkt af de kristne. Der kan være meget, som synes at kunne tale for denne Rinks skarpsindige slutning. Det forekommer mig dog, at der er en mulighed for, at ligesom tupileken stammer fra de gamle nordboers tro paa gand eller sendinger, saa kan det hele heksevæsen stamme fra dem. Der synes mig at være lighedspunkter nok til at retfærdiggjøre en saadan formodning.98) Det er ingenlunde unaturligt, at netop denne tro paa det ondes magt, pagten med satan, svarteboken osv., altsaa det hele troldomsvæsen, som jo særlig har ligget dybest i vort folks overtro, jeg hadde nær sagt dybere end selve gudstroen, og som tildels endnu gjør det, har været det, som først gik over til eskimoerne under deres samkvem med vore forfedre. Denne hurtige og letvindte maade at faa overnaturlig magt maatte jo særlig tiltale dem. Saavidt jeg har kunnet erfare, spiller heller ikke heksevæsenet nogen saa fremtrædende rolle hos de vestligere eskimoer, om det overhodet findes(?)

Endnu staar tilbage at omtale Grønlændernes tro paa amuletter. Disse anvendes af næsten alle og bestaar i bestemte gjenstande, som oftest af dyr eller mennesker. Over disse synges eller mumles der tryllesange, og de gis af forældre til børn, mens disse endnu er smaa, eller og kan unge mennesker efter de ældres raad selv finde sig amuletter. De bæres hele livet, som regel paa kroppen eller i klæderne; mændene har dem f. eks. ofte indsydde i egne skindsæler over brystet, og kvinderne ofte i haartoppen. Andre kan opbevares i taget i huset og teltet eller i kajaken for at hindre denne fra at kantre. Et menneske har som oftest flere. De tillægges magt til at beskytte dem mod hekseri og mod skade af aanderne, hjælpe i fare og gi eieren visse egenskaber. Enkelte kan endog anvendes som ham og kunde da minde om vor gamle mytologis hamløbing (falkehamme o.1.); har f. eks. en mand en fugl eller fisk til amulet, kan han ved at paakalde den forvandle sig til en saadan, eller han kan forvandle sig til træ, tang o. l., naar stykker deraf danner amuletter. Amulettroen er som bekjendt udbredt over hele jorden og kan forfølges fra de mest primitive helt op til de mest udviklede folkeferd. Hos eskimoerne stammer den vistnok fra et meget tidligt trin og er muligens det mest primitive i deres nuværende religiøse forestillinger. Oprindelsen til denne tro forekommer mig at være forklarlig. Undertiden kan det naturligvis være en ren ydre tilfældighed, f. eks. iagttagelsen af en række lykkelige begivenheder : at en mand, som har en særegen gjenstand, stadig har været heldig med sin fangst osv. Men som oftest har det en dybere grund. Naar f. eks. et menneske ser, at en fugl som en falk har utrolig let for at komme frem, at hugge fra sig, angribe e.e. 1.nbsp;l., saa tillægger han enhver del af samme dyr og særlig hodet med iboende sjæl, nebbet og klørne noget af disse kræfter. Naar ufrugtbare kvinder tar stykker af europæeres skosaaler og hænger paa sig for at faa børn, synes dette neppe unaturligt; thi da de ser, at vi er frugtbare, saa mener de, at gjennem disse skosaaler, som altsaa har dannet underlag for en af os, vil og vor kraft gaa «i deres Klæder, og skal tiene dem i lige Tilfælde».99) Naar en gut, som spytter blod, og hvis hele familie er brystsvag, faar en sæl-blodprop100) til amulet, og denne indsys i anoraken foran paa brystet, saa er jo ogsaa grunden tydelig. Det er den samme sympatiske overførelse, som spiller saa stor en rolle i alle landes folke-overtro. Ofte har de dele af sine forfædres klæder eller eiendom til amulet, som regel bedsteforældres. Dette har vel sin grund deri, at de tror, de afdødes aander kan beskytte dem, og naar de nu bærer noget af deres eiendom paa sig, har de lettere for at komme i forbindelse med dem. Der er ogsaa eksempler paa, at de bærer smaa kvindelige og mandlige figurer som amuletter.101) Overgangen fra denne amulettro til fetisjdyrkelse eller rettere afguds- og billeddyrkelse synes mig neppe at være stor.

Overnaturlig hjælp faar grønlænderne ogsaa ved sine trylleformularer. Disse anvendes ved sygdom, mod fiender, i fare osv. og har omtrent samme indflydelse som amuletterne. De staar endnu mindre end disse i forbindelse med aanderne, og paa hvad maade de virker, vides ikke, ja meningen af de ord, som anvendes, kjendes ikke engang, idet de er gamle formularer, som overleveres fra slegt til slegt ved salg. De maa læres i hemmelighed og maa betales straks og meget dyrt, skal de ha kraft. De fremsiges langsomt ien dæmpet, mystisk tone,102) det synes, som de ialfald tildels staar i nogen forbindelse med heksevæsenet. De minder merkelig om vore gamle signekjærringer og deres ofte meningsløse formularer. Det forekommer mig rimeligt, at de maa være reminisenser af gamle skikke, som er tilført udenfra, og hvis oprindelige betydning er gaat tabt. Ifølge Rink kan dog ogsaa trylleformularer læres ved at lytte til en fuglestemme.103

Foruden disse formularer bruges ogsaa tryllesange. Ordene i dem er imidlertid forstaalige ogsaa for de nu værende grønlændere, og de kan synges i andres paahør.

Ifølge Rink synes det, som det almindelig skulde være benytterens afdøde slegtninge eller forfedre, særlig bedsteforældrenes sjæle, hvis hjælp paakaldes ved disse formularer og særlig sangene. Af Holms beretning fremgaar imidlertid intet saadant. Det synes mig dog ikke urimeligt, at de ligesaavel som amuletterne ofte staar i en vis forbindelse med de afdøde og altsaa kan være begyndelsen til (eller overlevering fra?) en mer udviklet dyrkelse af disse. Naar en gut første gange blev sat i kajak, paakaldte f. eks. faren ved tryllesang sine afdøde forældres eller bedsteforældres sjæle om at beskytte ham.

Ofringer til de overnaturlige magter er kun lidet frem trædende hos grønlænderne. Det mest almindelige er, at de til havets mue, de saakaldte kungusutarissat (flt. af kungusutariak), som er glade i rævekjød og rævehaler, ofrer sligt, hvergang de fanger ræve, for at faa god fangst. Desuden kan de ogsaa paa reiser ofre til visse forbjerge, isbræer e.e. 1.nbsp;l., som de anser for farlige, for at komme uskadte forbi. Offeret, som ofte er mad, men ogsaa kan være perler eller andre ting, som de sætter pris paa, kastes da gjerne i sjøen udenfor.

Foruden disse religiøse ceremonier har grønlænderne ogsaa andre, særlig visse leveregler, med faste, afholdenhed o. l., som f. eks. kvinder, der skal ha barn eller netop har faat barn, maa iagttage. Det vilde imidlertid føre os for langt her at gaa videre ind paa alt dette.

Af denne oversigt over grønlændernes religiøse forestillinger vil det vistnok fremgaa, at disse ikke er saa upaavirkede udenfra, som mange hidtil har været tilbøilige til at tro. De er opstaaede ved indblanding fra forskjellige hold; vi har fundet myter, hvis hjemstavn sikkert er saa fjern som midt inde i Asien, ja vi har fundet dem, som utvilsomt spænder broer mellem Grønland, Sydafrika og Fidjiøerne.104) Der ligger lange tidsrum bag slige myters vandringer. Det, som for os kan ha mest interesse, er dog muligens, at vi finder spor til, at vore forfedres optræden i Grønland ikke indskrænker sig til at ha efterladt nogle stenruiner, men har ogsaa sat sit kjendelige præg i de indfødtes aandsliv. Jeg skal nævne endnu et par eksempler paa merkelige ligheder med europæisk, særlig nordisk overtro, som sandsynlig maa være kommen gjennem vore forfedre.

Grønlænderne tror, at børn, som fødes i dølgsmaal eller dræbes, blir til farlige spøgelser (angiak). De opsøger bl. a. et hundehode, som de bruger til kajak for at forfølge og dræbe sine slegtninge, enten de børn. moren føder senere, eller ogsaa f. eks. morens brødre, fordi disse ved at dadle hendes opførsel har bragt hende til at føde i dølgsmaal. Undertiden forfølger de ogsaa folk i skikkelse af en fjær, en vante e.1.105). Denne forestilling ligner sterkt en i Norge almindelig udbredt tro paa utburden. Det er børn, som blir fødte i dølgsmaal og dræbte, og som altsaa ikke har faat navn. De faar ingen ro, men i form af et synligt eller usynligt spøgelse forfølger de enten moren eller folk, som kommer forbi stedet, hvor de er bleven lagte.106) Ligheden mellem denne norske og den grønlandske forestilling er saa stor, at der vel er sandsynlighed for, at den er kommen til Grønland gjennem de gamle nordmænd.107)

Gaar vi over til deres eventyr, kan der findes mange ligheder med norske og europæiske. Vi har f. eks. i Norge et endnu utrykt eventyr108) om tre søstre, som var saa giftelystne. Den ene sagde: «Jeg skulde gjerne gifte mig, om jeg saa bare fik en ræv;» den anden, at hun vilde gifte sig, om hun bare fik en buk, og den tredje, om hun bare fik et ekorn. Dermed kom det en ræv, en buk og et ekorn og tog hver sin til kone. Faren besøgte senere hver af sine svigersønner. Da han kom til ekornet, bad dette sin kone om at hænge gryden over varmen, hvorpaa de alle tre gik ud og kom til en elv, hvor ekornet dukkede ned og hentede op ørret. Da manden kom hjem, bad han sin kone sætte gryden over og følge med sig ud. Da de kom til en elv, vilde manden dukke, ligesom han hadde set ekornet gjøre, men han druknede. Paa Grønland finder vi dette eventyr igjen delt i to eventyr. I det ene er det to søstre, som gaar paa stranden og ønsker sig, den ene en ørn og den anden en hvalfisk til mand, hvilke da straks kommer og henter dem.109) I det andet er det et par gamle folk, som bor alene med sin datter. Engang kom en stor, ukjendt mand, som sagde sig at bo i nærheden mod syd, og fridde til datteren. Han fik hende og bad saa ved afreisen svigerfaren om at besøge sig. Dette gjorde denne ogsaa. Da han kom ind i huset, hængte datteren kjedlen over ilden, og manden gik udenfor. Den gamle saa efter ham gjennem vinduet, men saa bare en skarv, som fløi ud paa vandet, dukkede og kom op med en ulke. Straks efter kom svigersønnen ind med en ulke, som den gamle fik at spise. Ved hjemkomsten bad denne sin kone om at hænge gryden over lampen, rodde derpaa med hende et stykke fra land, bandt en sten om halsen, en lang rem om livet og sagde saa til konen: «Jeg vil dukke ned i vandet, naar jeg trækker i remmen, maa du hale mig op igjen.» Han sprang ud og sank, men da konen halede ham op igjen, var han druknet.110) Ligheden mellem dette eventyr og den sidste del af det norske er saa stor, at der neppe kan være tvil om dets oprindelse. Den mulighed foreligger dog, at det ikke er kommet gjennem de gamle nordboer, men gjennem Hans Egede og hans folk eller og senere.

Følgende eventyr har lighed baade med asiatiske og europæiske sagn. En renjæger saa engang en mængde kvinder, som badede sig i en sjø. Da han tog den enes klæder, som var den vakreste, maatte hun følge ham hjem og bli hans kone, mens de andre ilede til stranden, tog sine klæder paa, hvorved de forvandledes til gjæs eller fiskeænder, og fløi bort. Hans kone fik en søn, men samlede nu fjær, og ved hjælp deraf forvandlede hun baade sig og sønnen til fugle og fløi bort en vakker dag, da manden var paa fangst. Han gik for at lede efter dem og traf paa en mand, som stod og hug fliser, som for vandledes til fiske. Denne mand satte ham paa halen af en stor laks, som han gjorde af en flis, og bad ham lukke øinene, hvorpaa fisken førte ham til hans kone og søn.111) De amerikanske eskimoer har et aldeles lignende eventyr. Blandt samojederne fortælles det, at en mand gik paa reise, og traf en gammel kjærring, som fældte birketrær. Han hjalp hende og fulgte derefter til hendes telt. Der skjulte han sig, og saa kom syv jenter, som talte med kjærringen og gik igjen. Hun sagde til ham: «I den mørkeste skog der borte er en sjø, der vil de syv piger bade sig, tag den enes klæder.» Han gjorde saa. Resten er aldeles forskjellig fra det grønlandske eventyr, der staar heller intet om, at de forvandledes til fugle, kun at de hadde sit hjem i luften eller himlen.112) Dette eventyr, hvis lighed med det grønlandske er fremhævet af dr. Rink (Med. om Grønl., hefte n, Suppl. side 117), ligner dog ikke dette saa meget som et islandsk, hvori det heder, at en mand en morgen tidlig gik ved sjøen og kom til indgangen af en hule. Han hørte, at der blev larmet og danset inde i hulen, men udenfor laa en hel del sælhamme. Han tog en med hjem. Senere paa dagen kom han atter til hulens indgang; da sad der en ung fager kvinde, ganske nøgen og graat. Det var sælen, som eiede hammen. Han gav hende klæder, tog hende med hjem, giftede sig senere med hende, og de fik børn med hinanden. Men en dag manden var paa fiskefangst, fandt konen den gamle sælham, fristelsen blev hende for sterk, hun sagde farvel til sine børn, for i hammen og kastede sig i sjøen.113) — Det grønlandske eventyr ligner jo forøvrigt de over næsten hele verden udbredte svanesagn, hvoraf vi i Europa har forskjellige. At det ikke kan være ført til Grønland i nyere tid, bevises derved, at Paul Egede allerede hørte det deroppe i 1735. Muligheden af, at det er kommen til Grønland gjennem de gamle nordboer, forekommer mig at bestyrkes noget derved, at svanesagnene eller lignende eventyr ikke synes at ha været almindelige i Amerika. Powerssiger f. eks. i sin bog om California-indianerne, at han ikke opdagede noget saadant blandt dem.114)

Hvis det ikke her hadde ført os for vidt, kunde der nævnes flere merkelige overensstemmelser mellem de grønlandske sagn og eventyr og europæiske, særlig nordiske. Det viser sig altsaa, at der ikke har været saa ringe samkvem mellem de gamle nordmænd og de indfødte, som man almindelig har villet tro.115)

Al denne overtro, som jeg her har omtalt, synes os naturligvis at være en meningsløs forvirring, som det bare er en fordel at befris for. Men lad os sætte os paa deres standpunkt, blir saa ikke dette meget mindre meningsløst end vore kristne dogmer, som jo for dem er en fuldstændig fremmed verden? For at forstaa dem, maatte de først overflytte dem til sin egen idéverden, med andre ord, de maatte gjøre dem mer eller mindre hedenske, før de virkelig kunde gribe dem; thi man maa da ikke indbilde sig, at et folk pludselig paa kommando kan begynde at tænke paa en hel ny maade. Denne omstøbning kostede dem imidlertid meget arbeide, og om de end fremdeles i bunden er hedninger og tror paa sine gamle sagn, saa har dog den nye lære bragt forvirring i deres begreber. Man kunde allerede heraf fristes til at mene, at det vilde ha været rigtigst at la dem faa beholde sin gamle tro uforstyrret. Den gav dem med deres forholdsvis fattige idebeholdning den letteste forklaring paa omgivelserne, den befolkede naturen med de overnaturlige magter, de trængte til trøst, naar virkeligheden blev dem for haard og indviklet. Og hvor er ikke disse myter karakteristiske for eskimoen; f. eks. hans hinsidige boliger? Der er ikke sølv eller guld, ikke prægtige klæder og skinnende sale som i vore eventyr, jordisk rigdom har jo intet værd for ham. Der er heller ikke deilige kvinder, blomstrende haver og sligt. Nei, i høiden er der en jordhytte, lidt større end hans egen, og derinde sidder de lykkelige og spiser raadne sælhoder, som ligger i store hauge under briksene og aldrig vil ta slut, eller og er der herlige jagtfelter med masser af vildt og meget solskin. For ham er vort paradis med engle i hvide klædebon, og hvor de salige sidder rundt omkring paa stole, en kjedelig, bleg tilværelse, som han ikke forstaar, og som ikke kan fremkalde nogen længsel hos ham. Og vi kan neppe fortænke en angekok, som sagde til Niels Egede, at han langt foretrak tornarssuks eller «Fandens Huus», hvor han oftere hadde været; «thi i Himmelen er ingen Føde at bekomme, men i Helvede er Sælhunde og Fiske nok».

Man skulde vente, at missionærernes seier116) over den hedenske tro maatte bli letkjøbt hos et saa fredeligt og godmodigt folk som det grønlandske; men dette kan dog neppe siges at ha været tilfældet. De indfødte hadde mange indvendinger at gjøre mod de kristne paastande; de kunde f. eks. ikke fatte, at den brøde, som Adam og Eva begik, «kunde være saa stor og efterdrage saa sørgelige Sviter», at hele menneskeslegten skulde forbandes derfor. «Men eftersom Gud vidste alle Ting, hvi tillod han da, at de første Mennesker skulde synde?» Det med den frie vilje syntes de rent ud sagt var noget vaas, og var det forhindret, var jo Adams afkom ei blit saa fordærvet, og Guds søn forskaanet for at lide.

En pige var ingenlunde tilfreds med de svar, hun fik derpaa, «hun vildeha det saa besvaret, at hun kunde bejae det inden i sig og føle, at det var sandt, og at hun kunde gjøre dem ordløse, som havde saa meget at sige imod den Deel af vor Lærdom.» Ligeledes fandt de ud, at Adam og Eva maatte ha været meget enfoldige, som kunde gi sig i prat med en orm, og «at de vare meget kiær for Frugt, at de vilde heller døe og lide Ondt, end miste nogle store Bær.» Andre mente, det var kavdlunakerne (europæerne) ligt; thi «de Gierrige Folk faae aldrig nok, de har og de vil have mere end de bruger.» En ange kok syntes, det var uheldigt, at Kristus, den store angekok, som endog kunde gjøre døde levende, ikke var født hos eskimoerne, de vilde ha elsket ham og været ham lydige, ikke gjort som de daarlige kavdlunaker. «Hvilke galne Mennesker! dræbe den, der kunde gjøre levende!» Da de saa, at kristne europæere sloges og skjeldtes, hadde de liden tro til den kristne lære og sagde: «Maa skee, naar vi fik den Kundskab, bleve vi og umenniskelige.» Og de mente, at der ikke kunde findes skikkelige europæere, uden at de hadde været «nogle Aar i Grønland og lært Mores».

Nogle spurgte, hvorfor Gud ikke før hadde git dem underretning, hvis kristendommen var saa nødvendig, da kunde jo deres forfedre og kommet til himlen. Da Paul Egede svarede, at maaske hadde Gud set, at de ikke vilde anta ordet, men snarere foragte det, og derved blit end mer strafskyldige, sagde en gammel mand, at han hadde kjendt mange skikkelige folk, ja hadde selv hat en from far, og om der var dem, som hadde foragtet ordet, «saa var der dog Qvinder og Børn, som altied ere Lettroende». Da Paul Egede forklarede dem, at jordens gods eller «Xumpne-tøi» var altfor uværdigt til at komme i himlen, svarede en: «Jeg vidste ikke, at dette var ikke værd at tænke paa, naar der er saa got, hvi vil vi da saa nødig forlade dette?»

Da skriften skulde oversættes, viste der sig ogsaa at være store betænkeligheder derved. Flere af de kristne grønlændere selv mente, at det ikke vilde være gavnligt for deres vantroende landsmænd, at de f. eks. fik vide om «Jacobs Tredskhed, og Bedrageri mod Fader og Broder, Patriarkernes Polygamie, især Simeons og Levi magesløse Ondskab.» «Loths Historie» synes de ogsaa var uheldig. «Et Udtog af de Betydeligste var nok bedre for dette Folk.»117)

Alterens sakramente maatte naturligvis i deres øine synes det argeste hekseri, ligesaa daaben. Da de engang hadde set nogle af europæerene foreta denne ceremoni, spurgte en angekok mig, siger Niels Egede, «hvorfore jeg skieldte alle Tider paa dem som vilde Hexe, og nu saae jeg at Præsten Hexede over Eder.» Hvortil Egede ikke fandt andet end det noget indholdsløse svar, at det var «efter Christi Befaling», mer synes han ikke, «at den Fante burde vide». Da missionærerne engang sagde til en anden mand, «at han skulle i Besynderlighed takke Gud, som hafde givet ham mange Børn,» blev denne sint og svarede: «Det du siger at Gud har givet mig Børn, er een stor Løgn, thi jeg har selv gjort dem. Er det ikke sandt?» sagde han til sin Kone.»

Deres kritik af missionærernes lærdomme og optræden var undertiden saa bidende, at endog den forstandige og brave kjøbmand Dalager maa tilstaa, at «endogsaa de Vanvittigste langt ude fra Colonien ofte herudi have giort mig saadanne Objectioner, der have drevet mig Sveden ud af min Pande, og bragt mig til at stønne.»

Gudstjenesten synes i begyndelsen at ha kjedet dem meget, de vikje hellere høre om Europa og kom med mange naive spørgsmaal: «om kongen var meget stor? om han var sterk, om han var en stor angekok, og om han havde fanget mange hvalfiske?» Paul Egede beretter. at naar de syntes, hans far talede for længe, «gik de hen til ham og spurgte om han ikke snart vilde holde op. Han maatte da maale paa Armen, hvor stort Stykke der var tilbage, og naar det blev vist, gik de hen og satte sig, flyttede Haanden hvert Øieblik, og naar den som prækede holdt op ved en Mening, skyndte de sig at flytte Haaden ud til Fingrene; men naar han begyndte igien, raabte de: Ama d. e. : endnu mere, og flyttede Haanden tilbage paa den halve Arm. Jeg som stod for Sangen, holdte de oftest for Munden med en vaad Sælskind-Vante, naar jeg begyndte en nye Psalme eller sang for længe».

Missionærernes optræden ligeoverfor de indfødte har neppe altid været lempelig. Et par eksempler, valgte iflæng fra deres egne beretninger, kan nævnes : «Jeg lod ham vide, at hvis han ikke vilde lade sig overtale med det gode, men foragtede Guds Ord, skulle han faae samme Tractement af mig som andre Angekoker og Løgnere har faaet (nemlig Prygl)». — — «Da jeg havde længe brugt gode Ord og Formaninger, og det altsammen ikke kunde hielpe, greb ieg til mit sædvanlige Middel og Karneflede ham dygtig og jagede ham paa Dørren».118) En pige blev slaat af sin «prest, fordi hun ikke kunde troe, at Gud var saa streng, som han forestillede ham; han havde sagt, at alle hendes Forfædre vare hos Tornarssuk, og skulde pines uden Ende, fordi de ikke kiendte Gud». Hun undskyldte dem med, at de ikke vidste det; men han blev vred, og da hun engang sa, «at det var hende skrækkeligt at høre Gud var saa forferdelig vred paa dem, som forsaae sig, at han ikke kunde tilgive evindelig, ligesom onde Mennesker pleie at giøre», fik hun tamp119) At høre om slig optræden af landsmænd og kristne missionærer ligeoverfor et saa fredeligt folk maa skurre i vore øren, men har neppe gjort et bedre indtryk paa de indfødte. Man maa beundre deres godmodighed, som ikke jog dem ud af sine huse. Til missionærernes undskyldning tjener, at de var født i Europa og i en tid noget raaere end vor.

Det gik ogsaa daarlig og langsomt med de indfødtes omvendelse i begyndelsen; men saa opdagede disse efter haanden, at missionærerne igrunden var store angekoker, og at deres ceremonier, vanddaaben, Guds ord og formularer, de kristne bøger osv. var tryllemidler, som egnede sig godt til at helbrede sygdom, beskytte mod nød, skaffe god fangst og andre fordele, for ikke at tale om, at omvendelsen og lidt hængen med hodet ofte bar øieblikkelige følger i form af smaabelønninger af de ivrige missionærer; de sagde derfor om disse: «De er skikkelige Folk, vi fik Mad, naar vi troede og saa bedrøvede ud.» Da en far, hvis søn var farlig syg, hadde prøvet forskjellige angekoker, raadførte han sig med en gammel og erfaren, om han «ikke skulde søge Trøst hos Præsten ved Colonien, hvortil den Gamle med Koldsindighed svarede: Du kand herudi giøre efter dine Tanker, thi jeg holder fore, at Guds Ord og fornuftige Angekoks Ord, er lige kraftige». Dette er efterhaanden blit en almindelig opfatning, og da det flere gange slog saa heldig til, at Guds ord i lignende tilfælde saa ud til at virke kraftigere end angekoks ord, ja saa var det jo naturligt, at nogle lod sig døbe, og gav de først eksemplet, var der nok af dem, som fulgte efter, særlig hvis ansete fangere gik foran.

Men om end grønlænderne i navnet gik over til kristendommen, holdt de og holder fremdeles i mere eller mindre grad ogsaa paa sin gamle tro. Det var i begyndelsen meget vanskeligt at faa dem overbeviste om det usande i deres angekokers besynderlige paafund og historier. Naar de bebreidedes dette, svarede de troskyldig, «at de var ikke vant til at lyve, og derfor trodde de alt, hvad man sagde til dem». Som eksempel paa deres merkværdige lettroenhed fortælles der bl. a. af Niels Egede: «Den 23 Februarius kom een Pige grædende til mig, og klagede sig, at en gammel Hexe-Kiælling havde sagt at hun var frugtsommelig, jeg spurgte hvad det kom mig ved, og hvi hun havde ladet sig besvangre, det anstoed ingen Jomfru til at giøre saadan Gierning, men hun svarede at hun viste ikke af nogen Mand, bad mig saa finde paa hendes Mave hvor haard den var, men som jeg viste at hun havde spist halvkogte Erter, sagde jeg, at hun havde ondt deraf.» Han gav hende derefter lidt brændevin og sagde, at hun «skulle giøre Barsel inden Morgenen med det Foster af Erter.» Næste dag kom hun, takkede ham og sagde, «at hun havde aldrig været i saadan Angst før.» Da hun blev spurgt, hvorledes de kunde være saa enfoldige at lade sig indbilde sligt, sagde hun: «Vi troer alle Ting.»

At de imidlertid ikke trodde paa alt, hvad europæerne fortalte dem, synes dog bl. a. at fremgaa deraf, at da nogle grønlændere ikke kunde faa indbildt Niels Egede, at «de havde dræbt en Bjørn paa Disco, som var saa stor at han havde lis paa Ryggen, som aldrig smeltedes», sagde de: »vi har troed det som du fortæller os, men du vil ikke troe det vi siger dig.»

Som eksempel paa, hvor dybt den kristelige opfatning gaar, og hvordan de tildels endnu opfatter daaben, kan nævnes, at en kateket, som altsaa er prestelig uddannet og er prestens stedfortræder, engang for nogle aar siden i Nordgrønland døbte ikke alene sine sognebørn, men ogsaa sine hundehvalpe i navnet Faderens, Sønnens osv. Hans kone fik ingen børn, og det mente han derved at raade bod paa; aaret efter fik hun ogsaa ganske rigtig et barn.

Det af deres gamle hedendom, som nu spøger mest i deres fantasi, er, saavidt min erfaring gaar, kivitut eller fjeldmenneskerne (sml. ovenfor), som de frygter meget, og som de ser ret som det er; mens vi var ved Godthaab, saas der slige flere gange. Hvergang der blir stjaalet fra deres forraadsgjemsler, er det naturligvis kivitut, som har gjort det, og blir en kajakmand borte, og liget ikke findes, er han straks gaat tilfjelds og blit kivitok. Denne tro synes i den senere tid at ha tat sterkt overhaand. En kateket irettesætter i «Atuagagdliutit» sine landsmænd derfor og udbryder: «Nei, lad os om dem, som omkommer paa det farefulde hav, blot tro, at de udhviler sine lemmer paa havbundens store begravelsesplads, og at deres sjæle lever i evighedens glæder.»120)

Hvor indgrod deres overtroiske rædsel er, blev jeg engang overbevist om paa en uhyggelig maade. Det var sent en kveld i Godthaab, at jeg gik over i et af grønlænderhusene med et brev, som skulde sendes næste morgen tidlig med nogle fremmede kajakmænd. Da jeg kom ind, laa hele huset i dyb søvn, mænd og kvinder side om side bortover hovedbriksen, oplagte som sild paa en tofte For ikke at forstyrre mere end nødvendigt, vilde jeg vække husets ene ugifte søn Jakob, som laa alene paa vindusbrisken, og som var min gode ven, hvem jeg daglig omgikkes. Jeg ruskede i ham og raabte Jakob ind i øret paa ham. Han sov lige tungt, og jeg maatte ruske ham baade længe og eftertrykkelig, før han endelig gløttede lidt paa øielaagene og gryntede, men saa fik han se mig, bøiet over sig, øinene blev stive af rædsel, han skvat op, satte i et forfærdeligt skrig, spændte og slog. Han ilskreg værre og værre og drog sig stadig fegtende agterover paa briksen. Nu skvat alle paa hovedbriksen ogsaa op og stirrede stivt som den anden, mens jeg stakkar stod der maalløs af forbauselse over, at min fredelige ringhed skulde afstedkomme saa meget leven. Omsider fik jeg dog mælet igjen, nærmede mig Jakob, strakte armene ud imod ham, og talte beroligende ord. Men nu blev det værre end nogensinde. Da jeg saa, at intet nyttede, tidde jeg stille og begyndte at le, da stansede pludselig hylene ligesaa braat, som de var begyndt, Jakob blev ligesaa rød i ansigtet, som han før var hvid, og mumlede skamfuld noget om, at han hadde sovet og drømt om en kivitok, som vilde ta ham med tilfjelds. Jeg gav ham brevet og saa til at forsvinde, saa hurtig jeg kunde. Dagen efter var det ude over hele kolonien, at jeg hadde været kivitok, man hadde hørt hylene i nabohusene.

1. ↑ Om sjælens beskaffenhed se ogsaa Paul Egede : Eft. om Grønl. side 149 og Cranz: Historie von Grønland, side 258.

2. ↑ Paul Egede siger i «Etterretninger om Grønland» side 126, udtrykkelig, at de indfødte ikke ved forskjel paa tarrak og tarnek (tarnik), og han bruger begge ord om hverandre. Se ogsaa samme, side 92.

3. ↑ Historie von Grønland, side 257.

4. ↑ Se Holm: Med. om Grønl. Hefte 10, side 112

5. ↑ Den samme forestilling findes ogsaa almindelig paa vestkysten (sml. Med om Grønl., hefte 10. side 342), men synes der at gjælde den afdødes almindelige sjæl. Adskillelsen mellem sjælen og navnen kan følgelig ikke være skarpt udviklet hos de forskjellige stammer.

6. ↑ Se ogsaa Liebrecht : Zur Volkskunde, side 311.

7. ↑ Klemm : Culturgeschichte. III, side 77; Tylor: Primitive Culture. (1873) II, side 4; Antiquarisk tidsskr. 1861 —63, side 118.

8. ↑ Det forekommer mig, at eksogami mellem to af samme familienavn, som findes hos mange folk (se side 150), let kan forklares paa denne maade, idet det samme navn gir et nært aandeligt slegtskab, som i lighed med det nære legemlige bør hindre giftermaalet.

9. ↑ Se Holm: Anf. st. side 111, hvor eksempler paa slige omdøbninger nævnes. Holm mener, at «de gamle benævnelser igjen kommer frem, naar den døde helt er gaat i forglemmelse.» Det forekommer mig naturligere, at dette kan ske, saasnart et barn er opkaldt efter ham?

10. ↑ Nyrop : Mindre Afh. udg. af det phil.-hist. Samfund. Kjøbenhavn 1887. Side 147—150.

11. ↑ Nyrop: Anf. st., side 136 og 137.

12. ↑ Liebrecht. Academy III (1872), side 322.

13. ↑ Med om Grønl. Hefte 10, side 113.

14. ↑ Efter Schoolcroft i Antiquarisk Tidsskrift 1861 — 63, side 119 f. Se ogsaa i Andrée : Ethnographische Parallelen und Vergleiche, s. 180 Tylor: Early history of mankind, side 142.

15. ↑ Vore forfædre kjendte ogsaa skikken. «Sigurd skjulte sit navn, fordi det var folks tro i gamle dage, at en døende mands ord hadde stor magt, naar han forbandede sin uven ved navn.» Sæmundar edda, udg. af Sophus Bugge, side 219.

16. ↑ Ifølge meddelelse fra prof. Moltke Moe.

17. ↑ Hvorledes navnet og gjenstanden smelter sammen, fremgaar tydelig bl. a. af den schwabiske skik at kaste «navnene paa tre arrige kvindfolk» i vinen, naar man ønsker at faa god eddik af den.

18. ↑ Sml. Nansen: Paa ski over Grønland, side 301.

19. ↑ Om navnets og navnenævnelsens betydning hos de forskjellige folkeslag sml. Kristoffer Nyrops omfattende afhandling, «Navnets Magt» i Mindre Afhandl. udg. af det phil. -hist. Samfund. Kjøbenhavn 1887 Side 119—209. Se ogsaa B. Grøndahl i Annaler for nordisk Oldkyndighed 1863, side 127 f.; Moltke Moe i Letterstedtske Tidsskrift 1879. side 286 f.; S. Grundtvig. Danmarks gamle Folkeviser. II, side 339 f. H. Spencer. Principles of Sociology VI, side 701.

20. ↑ Sml. Rink. Aarb. f. nord. Oldk. og Hist. 1868. III, side 202

21. ↑ Sml. Paul Egede. Eft. om Grønl. side 149.

22. ↑ Holm. Med. om Grønl. Hefte 10, side 113.

23. ↑ Meddelt mig af Moltke Moe.

24. ↑ Se om det samme ogsaa Paul Egede: Eft. om Grønl., side 117. Ifølge nogle udsagn skulde hekse og «onde folk» komme til oververdenen.

25. ↑ Meddelt af M. Moe. Sml. ogsaa J. Flood : Grønland. Kristiania. 1873. Side 10, anm. Lignende forestillinger skal findes i Baiern og paa Markesasøerne. (Sml. Liebrecht. The Academy III (1872), side 321.)

26. ↑ P. Egede. Eft. om Grønl. side 109. Se ogsaa H. Egede: Det gamle Grønlands nye Perlustration. Side 84. Cranz. Hist. von Grønl. side 301.

27. ↑ Med. om Grønl. Hefte 10, side 106, anm.

28. ↑ Tylor. Primitive Culture. (1873) I, side 472.

29. ↑ Forestillingen om den anden død eller sjælens død findes hos mange folk : hinduer, tartarer, græker, kelter, franskmænd, skandinaver, germaner o. fl.

30. ↑ Tylor. Primitive Culture. II, side 44 f.

31. ↑ Knortz. Aus dem Wigwam. Leipzig 1880. Side 133, sml. side 142. Min opmerksomhed henledet herpaa af Moltke Moe.

32. ↑ Interessant er det, at der ogsaa hos Alaska-eskimoerne synes at forekomme et væsen ligt dette fra østkysten, med lange fangarme osv Se Holm. Med. om Grønl. Hefte 10, .side 115, anm. 1.

33. ↑ Tartok betyder egentlig mørk. Blandt de sydlige Alaska-eskimoer betyder det samme ord (taituk) taage. Paa Østgrønland betyder târtek sort. (Sml. Rink, Med. om Grønl. Hefte II, 152).

34. ↑ Rink: Esk. Eventyr og Sagn, Suppl. side 187. I Skotland kaldes syngen for ørene «dødningeklokken» og betyder en vens død (Hogg Mountain Bard, 3 ed., side 31).

35. ↑ Tredie Continuation osv., side 74.

36. ↑ Paa østkysten kan dog, ifølge Holm (Med. om Grønl. Hefte 10, side 105), liget ogsaa slæbes ud gjennem husgangen ved en kobberem, som er slaat omkring benene. Det synes mig, som frygten for at røre ved liget maa i dette tilfælde ha seiret over frygten for at bringe det ud gjennem gangen. Bringes det ud gjennem vinduet, maa det jo nemlig røres ved. Ved at det slæbes med benene foran og altsaa peger ud, hindres vel sjælen fra at vende tilbage.

37. ↑ Meddelt af Moltke Moe. Sml. ogsaa Liebrecht: Zur Volkskunde,

38. ↑ Grønl. hist. Mindesmærker. III, side 639.

39. ↑ Se Moltke Moes indberetning i N. Univ.- og Skoleannaler 1880. Separataftryk, side 21 og de der citerede verker.

40. ↑ Holm. Med. om Grønl. Hefte 10, side 107.

41. ↑ H. Egede. Det gaml. Grønl. nye Perl., side 83.

42. ↑ Se P. A. Gødeckes oversættelse af «Edda», side 170 og anmerkningen side 335, Opmerksomheden paa denne lighed skylder jeg Moltke Moe.

43. ↑ Paul Egede: Contin. af Relat. osv., side 45 f.; H. Egede: Grønl. nye Perl. side 118 f.; Rink: Esk. Ev. og Sagn, Suppl. side 183 f.

44. ↑ Hos Dakota-indianerne er der paa veien til Wanaretebe et hjul, som med frygtelig hurtighed ruller henover bunden af afgrunden under den side 210 omtalte skarpe bjergkam. Til dette hjul blir de bundne, som har behandlet sine forældre foragtelig. Se Liebrecht : Gervatius otia imperialia (1856), side 91, anm.

45. ↑ Meddelt mig af Moltke Moe.

46. ↑ Se Sophus Bugge: »Mythologiske Oplysninger til Draumekvædi» i Norsk Tids. for Vid. og Lit. 1854— 55, side 108 — III; Grimm Mythol. side 794; Liebrecht: Gervasius otia imperalia, side 90 f. Sml. ogsaa H. Hübschmann : »Die parsische Lehre vom Jenseits und jüngsten Gericht.» Jahrbücher für protestantische Theologie. V (Leipzig 1879), side 242.

47. ↑ Meddelt af Moltke Moe Sml. H. Hübschmann: Anf. st. side 216, 218, 220, 222.

48. ↑ Tylor. Prim. Cult. II, Side 50 Sml. ogsaa indianernes forestilling om bergkammen saa skarp som den skarpeste kniv (se side 210 anm.) En mulighed er der jo for, at indianerne kan ha faat denne forestilling fra eskimoerne eller kanske mer sandsynlig fra europæerne i tiden efter Amerikas opdagelse.

49. ↑ Se Bugge: Anf. st. side 114.

50. ↑ Tylor: Anf. st., side 50. Sml. Knortz: Aus dem Wigwam, side 142.

51. ↑ Meddelt af Moltke Moe efter hans utrykte eventyroptegnelser. Se ogsaa en optegnelse fra Flatdal i Fedraheimen 1877, nr. 18; en hardangersk (afsvækket) i Haukenæs's Natur, Folkeliv og Folketro i Hardanger II, 233. Danske varianter i Kl. Berntsen, Folke-Æventyr, I (Odense 1873), 116; Et. Kristensen, Jyske Folkeminder V, 271.

52. ↑ Rink: Med. om Grønl. Hefte II, side 17. Sml. Boas : Petermann's Mittheilungen, 1887, side 303; Rink og Boas: Esk. tales and songs. Journal of Amerikan folklore (1889?), side 127,

53. ↑ Anm. over Crantzes Hist. von Grønl. (af Glahn) (Kjøbenhavn 1771J, side 348 f. Rink: Esk. Ev. og Sagn, side 87, 166; Suppl. side 44.

54. ↑ Meddelte af Moltke Moe.

55. ↑ I, 551. 553.

56. ↑ Rink: Esk. Ev. o. Sagn, side 87.

57. ↑ Sml. Soph Bugge anf st., side 115 f.

58. ↑ Efter en optegnelse af Moltke Moe.

59. ↑ Holm : Med om Grønl. Hefte 10, side 144.

60. ↑ Sml. K. Knorz: Aus dem Wigwam, side 130 f. H. de Charencey (Mélusine I side 225 f.) omtaler (efter Malthæus, Hidatsa grammar (1573) Intr. side XVII), at minetariernes forfædre (stamme ved Missouris bredder) bodde paa bunden af en stor sjø og klatrede op paa jorden ved hjælp af et stort træ, som gik istykker, saa en hel del maatte bli dernede. (Efter et endnu utrykt manuskript af Moltke Moe) Dette minder jo næsten endnu mer om ignersuit, som bor under sjøen.

61. ↑ Se J. Krohn: Finska Litter. Hist. 1ste del. Kalevala (1891), side 165 f. Moltke Moe harhenledet min opmerksomhed paa denne lighed og har laant mig sit manuskript til en endnu utrykt afhandling om lignende sagn. Som oftest frembringes der forbindelse mellem jorden og himlen ved et stort træ, ad hvilket mennesker kryber op og ned, e. l. Myten om et sligt himmeltræ er snart sagt udbredt over den hele jord. Vi finder den hos os (Ygdrasil) saavelsom i Polynesien, paa Celebes, Borneo, Nyzeland osv. Hos vogulerne forvandler sønnen af de to første mennesker (sml. ovenfor) sig til et ekorn og kryber til himmels ad et træ og kommer senere ned igjen (sml. A. Lang: Myth, Ritual and Religion (1887) I, side 182, anm. 2); hos indianerne kryber det første menneske efter et ekorn op i et træ og kommer til himmels, hvorfra han kommer ned igjen med kjendskabet til kulturen eller og for at hente sin søster derop. (Sml. Tylor: Early Hist of Mankind (2 ed.), side 349 f.). Zigeunerne paa grænsen af Siebenbürgen har et skapelse-sagn, bl. a. om et stort træ, hvorfra der faldt kjød ned paa jorden, og af træets blade fremstod menneskene (H. von Wlislocki: Marchen und Sagen der transsilvanischen Zigeuner nr. 1). Sammenhængen mellem den grønlandske forestilling og disse myter synes sandsynlig; at træet hos eskimoerne er forsvundet, er jo ganske naturligt.

62. ↑ Sml. A. Lang: Myth., R. and Rei. I, side 181.

63. ↑ Sml. J Krohn: Anf. st. side 163 — 173.

64. ↑ Meddelt af Moltke Moe. Andre fortæller, at det var de stygge børn, Eva skjulte, eller at hun skammede sig for at ha saa mange. — Se Faye : Norske Folkesagn, 2 udg., side XXV; Søegaard : Fra Fjeldbygderne, s. 102; Dølen 1862 (III), nr. 17; Storaker og Fuglestvedt: Folkesagn fra Lister og Mandals amt, s. 51; Finn Magnusen: Eddalæren III, s. 329; Grimm : Deutsche Myth.. 4 Ausg. III, s. 163 osv. — Sagnet er oprindelig jødisk og stammer fra rabbinerne, se f. eks. Liebrecht til Gervasius Tolburoensis Otia imperalia, s. 70 f.

65. ↑ Paul Egede gir en noget anden forklaring af ignerssuits undergang som mennesker. De «har tilforne boet paa Jorden, førend den store Floed overvoxte Verden, og da Jorden kantrede omkring, kom det ned, som tilforne vendte opad». Cont. af Relationerne, side 96.

66. ↑ Dette minder jo om vor norske draug, som seiler i den halve baad, og det synes ikke umuligt, at denne her kan være indblandet (gjennem de gamle nordboer?)

67. ↑ P. Egede: Eft. om Grønl., side 172.

68. ↑ Da sagn om hundemennesker er viden udbredt over jorden (findes ogsaa hos grækerne), er der jo en mulighed for, at eskimoerne har faat det andenstedsfra og saa har anvendt det paa indianerne, som de vidste stammede fra en hund.

69. ↑ Sml. Tobler: «Ueber sagenhäfte Volker des Altertums etc», i Zeitschrift der Volkerpsychologie bd. 18 (1888), side 225 f.

70. ↑ Se Hammer: Med. om Grønl. Hefte 8, side 22 f.; E. Skram i «Tilskueren», oktober 1885, side 735 f. Om kivitut se ogsaa Rink : Esk. Ev. og Sagn og Suppl.

71. ↑ Se Arnasen: Íslenzkar Þjóð ögur II, side 160 — 304; Maurer: Island. Volkssagen, side 240 f.; Carl Andersen: Islandske Folkesagn, 2 udg., side 258 f.

72. ↑ P. Egede: Eft. om Grønl. side 172 f.; Tylor, Prim. Cult . I, side 391; Tobler, anf. st side 238; Liebrecht, The Academy, III (1872), side 321.

73. ↑ P. Egede: Cont. af Relat., side 97.; H. Egede : Grønl. Perl., side 117.

74. ↑ Sml. Liebrecht : Zur Volkskunde, side 332 og der citerede steder. Se ogsaa Moltke Moe i Letterst, Tidsskr. 1879, side 277— 81. Paapegelsen af ligheden skylder jeg Moltke Moe.

75. ↑ H. Egede: Grønl. Perl., side 117; P. Egede: Cont. af Rei., side 47; Rink : Esk. Ev. og Sagn, side 90; Suppl. side 1 50; Med. om Grønl., hefte 10, side 290, 342.

76. ↑ Rink og Boas. Journ. of Am. Folk-Lore (1888?), side 124 f.

77. ↑ F. Liebrecht: Zur Volkskunde 1879, side 17—25; J. C. Muller: Gesch. der Amer. Urreligionen, side 134, 65. Opmerksomheden derpaa skylder jeg Moltke Moe.

78. ↑ P. Egede: Cont. af Rei., side 32, 80; Eft. om Grønl., side 127,

79. ↑ Tylor: Prim. Cult., I, side 355; A. Lang: La Mythologie (Paris 1886), side 204, 206: Smiths. Inst. Ann Rep. of the Bur. of Ethnology 1879— 80, side 45. Det synes, som om dette med dag og nat i den grønlandske form kan være en direkte eller indirekte paavirkning fra den bibelske skabelseshistorie (?)

80. ↑ Min opmerksomhed er henledet derpaa af Moltke Moe.

81. ↑ Christaller i Zeitschr. für Afrik. Sprachen, I (1887—88), side 49—62 Sml. ogsaa dr. Bleek : Reineke Fuchs in Afrika (Weimar 1870); Tylor, anf. st., side 355. A. Lang, anf. st , side 203.

82. ↑ H. Egede: Grønl Perl., side 117,; P. Egede: Cont. af Rei., side 20. 60. Angaaende vaskningen i urin, som jeg side 22 har nærmere omtalt, kan bemerkes, at det synes, som dette har været en urgammel skik. Allerede i parsernes hellige bøger finder vi den omtalt. I Vendidad8, 13 slaar det saaledes, at ligbærerne skal vaske sig «med urin ikke af mænd eller kvinder, men af smaafæ eller trækdyr».

83. ↑ P. Egede: Cont. af. Rei. side 16 f.; H. Egede: Grønl. Perl. side 121 f.; Rink: Esk. Ev. og Sagn, side 165 f.; Holm: Med. om Grønl., hefte 10, side 268.

84. ↑ A. Lang: Custom and Myth., side 132 f.; Tylor: Prim. Cult. I, side 288 f.

85. ↑ Sml. Rink : Esk. Ev. osv. side 87, 166; Suppl. side 44, Liebrecht i Germania, bd. 18 (1873), side 365

86. ↑ Holm: om Grønl., hefte 10, side 142.

87. ↑ Denne myte ligner saa paafaldende den grønlandske, at det vel neppe kan være tvil om, at det oprindelig har været den samme. Hos kasiaerne er det at elske sin svigermor den største brøde, mens det derimod hos grønlænderne er værst at elske sin søster.

88. ↑ Tylor: Prim. Cult., bd. 1. side 354 f. Se ogsaa A. Lang:Mythe, Ritual and Religon, side 128 f.

89. ↑ P. Egede: Eft om Grønl. side 150, 206.

90. ↑ Holm. Geografisk Tidsskrift (Kjøbenhavn 1891), XI, side 16 f. Forestillingen, at regnen skulde komme ved, at sjøen i oververdenen flyder over, synes ogsaa at kunne stamme fra sydligere bredder, hvor agerbrug og kunstig vanding har været udviklet, og hvor altsaa sjøerne i fjeldene blev lukkede med dæmninger. I den grønlandske myte tales der ogsaa om, at sjøen er lukket med en dæmning. (Sml. Egede og Cranz).

91. ↑ Meddelt af Moltke Moe. Se Schwartz : Die poetischen Naturanschaungen I, side 138, 259 f.; II, side 198; Schmidt : Das Volksleben der Neugriechen I, side 31; Belgisch Museum V, side 215; Ign. Gold. ziher : Der Mythos bei den Hebräern, side 88 f.

92. ↑ Denne fortælling findes ogsaa igjen andensteds, sml. Kristi firti dages ensomhed i ørkenen.

93. ↑ Holm. Med. om Grønl. Hefte 10, side 131.

94. ↑ Angekokerne kunde ogsaa være af begge kjøn, men kvinder synes dog altid at ha været sjeldnere blandt dem.

95. ↑ Holm: Med. om Grønl. Hefte 10, side 135 f; Rink: Esk. Ev. og Sagn, side 94. f. 136 f; Suppl side 195 f.; N. Egede: 3die Cont. af Rei., side 43, 48; P. Egede: Eft. om Grønl. side 218 o. a. st.

96. ↑ Sml. Carl Andersen: Islandske Folkesagn og Eventyr, 2den udg., (1877), side 144—49. Interessant er det at sammenligne disse islandske eventyr med det, som Holm meddeler fra Østgrønland (Med. om Grønl., hefte 10, side 303). Dette har et meget lignende indhold, bare at det naturligvis er omstøbt efter grønlandske forhold. Lignende eventyr findes ogsaa i Norge ifølge Moltke Moe, som har henledet min opmerksomhed paa denne merkelige overensstemmelse.

97. ↑ Rink: Esk. Ev. Suppl. side 84 f.

98. ↑ Et særkjende for ilisitsokerne saavelsom angekokerne er, at de aander ild. Dette er i middelalderens tro og derefter ogsaa i den senere europæiske folketro et kjendemerke paa djævelen; fra ham overføres egenskaben ofte paa hans haandgangne mænd. Den grønlandske ildaande maa vel bunde i denne europæiske middelalderstro. Ilisitsokerne er desuden sorte fra hænderne til albuerne, naar de ses af angekokerne under disses aandebesvergelser o. l., hvilket vel ogsaa kan ha sin rod i den europæiske folkelige opfatning af djævelen og hans hær som sorte.

99. ↑ H. Egede: Grønl. Perl. side 1 16.

100. ↑ Denne bruges til at stanse blodets udstrømmen af den fangne sæls saar.

101. ↑ Sml. Holm: Med. om Grønl., hefte 10, side 118.

102. ↑ Sml. Holm: Med. om Grønl. Hefte 10, side 119 f.

103. ↑ Esk. Ev. og Sagn, Suppl., side 194.

104. ↑ Den mulighed, at slige myter skulde være opfundne ens paa flere steder, er for den større del af dem udelukket; thi dertil er overensstemmelserne for mange og for karakteristiske. Vi kjender vistnok eksempler paa, at stammer kan gjøre de samme opfindelser uafhængig af hverandre paa flere steder; men disse er merkelig faa, og ser vi hen til bestemte redskaber, kulturplanter og færdigheder, er det jo overraskende, hvor disse har kunnet udbrede sig og vandre over store dele af jorden. (Sml. Peschel: Abhandl. zur Erd- und Volkerkunde (1877) I, side 468).

105. ↑ Glahn. Nye Saml. af det kgl. norske Vidensk. Selsk. Skr. I (1784), side 271; Rink : Esk. Ev. og Sagn, side 76, 279, 370; Suppl. side 187; Kleinschmidt : Den grønl. Ordbog, side 33.

106. ↑ Se Moltke Moes indledning til Qvigstad og Sandberg: Lappiske eventyr og folkesagn, side VII; Nyrop : Mindre afh. udg. af det phil.- hist. samfund (Kjøbenhavn 1887), side 193 f.; Liebrecht: Zur Volkskunde, side 319. Opmerksomheden paa denne Lighed skylder jeg Moltke Moe.

107. ↑Samtidig bør det dog gjøres opmerksom paa, at lignende forestillinger findes andre steder. Paa Tahiti har Oromatus, den mægtigste af aanderne, en lignende oprindelse, og blandt polynesierne i almindelighed anses børnesjæle for at være sælig farlige. (Sml. F. Liebrecht i «The Academy», III (1872), side 321). Hvad som synes mig at tale for, at grønlænderne har faat sin angiak fra nordmændene, er, at andre eskimostammer ikke har denne forestilling, saavidt jeg har kunnet erfare, ialfald kan den ikke være almindelig hos dem Selv blandt de sagn, som Holm har bragt fra østkysten, findes angiaken ikke nævnt. Derimod er der flere, som det synes, oprindeligere sagn om almindelige børn, som blir til uhyrer (Sml. Med om Grønl., hefte 10, side 287; Rink: Esk. Ev. og Sagn, side 123; Suppl. side 125), og et saadant, som paa østkysten er maanens barn med en kvinde (Med. om Grønl., hefte 10, side 281 ), er paa vestkysten gaat over til at bli en angiak (Sml. Rink: Esk. Ev. og Sagn, Suppl. side 150), hvilket vel er en senere omstøbning, og det saa meget mer. som der ogsaa paa vestkysten findes varianter, hvori angiaken er et almindeligt barn.

108. ↑ Meddelt mig af Moltke Moe.

109. ↑ Rink: Esk. Ev., side 75 f.; Med. om Grønl. Hefte 10, side 276.

110. ↑ Rink Esk. Ev., Suppl , side (19.

111. ↑ Paul Egede: Cont. af Rel., side 19 f.; Eft. om Grønl., side 55 f.; Rink: Esk. Ev. side 91; Med. om Grønl. Hefte II, side 20, Suppl., side 117.

112. ↑ Castrén : Ethnologiske Forelesningar (Helsingfors 1857), side 182.

113. ↑ C. Andersen: Islandske Folkesagn (1877), side 205.

114. ↑ Blandt iroqois-indianerne fortælles det dog om syv gutter, som forvandles til fugle og forlader sine forældre. Og ligeledes om en yngling, som gaar og fisker og træffer nogle gutter, som har lagt af sig vingerne og holder paa at svømme. De gir ham ogsaa vinger, som sætter ham istand til at følge dem, men tar senere fra ham vingerne og forlader ham hjælpeløs (Sml Rink: Med. om Grønl., hefte II, side 21).

115. ↑ Man har hidtil ment, at der hos grønlænderne kun findes spor af dette samkvem i de kap. 1 nævnte sagn om sammentræf med de gamle nordboer, samt i følgende tre ord : nîsa for nise (eller marsvin), kuánek for kvanne, samt kalâlek for grønlænder. At nîsa er det samme ord som nise (eller oldnorsk nisa), synes rimeligt, ligeledes at kuánek er det samme som kvanne; hvad der kunde tale derimod, er muligens, at det paa Labrador betyder en spiselig tangart. Kalâlek har man ment skulde være samme ord som det norske skrælling, hvormed vore forfædre benævnte eskimoerne, og som i en eskimos mund vilde lyde omtrent slig. Lidt overraskende er det imidlertid, at samme ord findes hos eskimoerne paa Alaska i form af katlalik eller kallaaluch i betydning af angekok eller «høvding» (Rink: Med. om Grønl., hefte II, Suppl. side 94; Esk. Ev. og Sagn, Suppl. side 200.) Det er jo dog en mulighed for, at dette ord kan ha vandret did fra Grønland i senere tid. Noget andet, som forekommer mig at kunne være et minde om de gamle nordmænd, er muligens korsbuen eller flisbuen, som Holm fandt paa østkysten, og som tidligere ogsaa fandtes paa vestkysten. Denne forekommer, saavidt mig bekjendt, ikke hos indianerne.

116. ↑ Missionsvirksomheden i Grønland, dengang et norsk kronland, blev begyndt 1721 af Hans Egede, som fik dannet et kombineret handels- og missionsselskab i Bergen i dette øiemed. Senere er denne mission bleven fortsat af den dansk-norske regjering, og efter adskillelsen i 1814, ved hvilken Danmark kom til at beholde de norske lande Færøerne, Island og Grønland, af den danske regjering. 10 aar efter Egedes ankomst til landet, blev af grev Zinsendorf, som hadde hørt om hans mission, ogsaa sendt tre mæhriske brødre derop. Disse skaffede sig ogsaa en liden menighed, og denne tyske eller hernhuttiske mission har ligeledes siden været fortsat; den har nu nogle faa stationer i Godthaabs distrikt og et par i den sydligste del af landet. Disse hernhuttiske menigheder udmerker sig, saavidt jeg kunde opfatte, mest ved, at der i dem er en endnu større nedgang og elendighed end hos andre grønlændere.

117. ↑ Sml. P. Egede: Eft. om Grønl., side 117, 162.

118. ↑ Niels Egede : 3dje Continuation af Relationerne, side 32, 45.

119. ↑ Paul Egede: Eft. om Grønl., side 221.

120. ↑ Oversat af fru Signe Rink.

KAPITEL XIV.

Europæere og indfødte.

Europæernes forhold ligeoverfor grønlænderne er i mange henseender enestaaende, idet disse har været lempeligere behandlet end noget andet naturfolk, som har været udsat for vore civilisationsforsøg. Den danske regjering fortjener i sandhed verdens høieste anerkjendelse for sin optræden i denne henseende, og det var kun at ønske, at andre stater vilde følge det her givne eksempel. De indfødtes virkelige vel har været et ikke uvæsentligt hensyn i dens handlemaade, og man kjender neppe noget andet jagtfolk, som er kommet i saa sterk berøring med civilisation og kristendom og har holdt sig saa godt og saavidt længe.

En nidkjærhed for sin engang satte opgave som den, der drev vor landsmand Hans Egede og de første missionærer op til dette dengang lidet kjendte land, og som bragte dem til endog at udholde ikke faa savn deroppe, er heller ikke almindelig. Det skede i en god hensigt, og de mente derigjennem at befordre de indfødtes timelige og aandelige velfærd. Naar vi sammenligner denne mission og den hele behandling af Grønland med de civiliserte folks optræden i lignende tilfælde andre steder, saa kommer vi til den kjendsgjerning, at der gjennem det hele gaar en sjelden human aand, og derpaa kan den, som følger den grønlandske styrelses historie, stadig se nye og trøstefulde beviser.

Trods den bedste vilje har imidlertid de civiliserede mennesker en tilbøielighed til at se ned paa naturfolket som en rase, der er dem underlegen. Dette vil vi selv i den grønlandske historie finde forskjellige spor af. Af hans egne skrifter vil vi se, at endog den begeistrede Hans Egede nærede ikke saa liden foragt for de indfødte. som han mente det var hans kald at kristne, ja han siger, at han ofte bankede dem og lod dem endog hudstryge eller gi tamp. Engang da han af en liden gut fik vide, at en angekok, Elik, skulde ha sagt, at det var en let sag at udrydde de fremmede, som var komne til deres land, drog han afsted med syv væbnede mænd, overfaldt angekoken, tog ham tilfange og bragte ham til kolonien. Der «fik han nogle Rap af en Tamp, og blev sat i Bøien». Om kvelden kom angekokens sønner og hørte til sin far, og «fik efter Begiering Tilladelse at flytte deres telt til kolonien». Nogle dage senere blev fangen git frihed, og de reiste bort. Efter slig behandling skulde en tro, at grønlænderne maatte bære nag til de fremmede, men deres godmodighed og gjestfrihed er uforlignelig. Skjæbnen vilde, at vinteren efter blev Hans Egedes søn Paul, som ogsaa hadde været med paa denne voldsdaad, fordrevet af storm til et sted, hvor han uventet fandt angekoken Elik. Det var, siger han selv, just ikke behageligt at finde ham iblandt saa mange fremmede, men til sin forbauselse blev den vildfarende buden ind af angekoken, som lagde et renskind for ham paa sin egen briks. Der maatte Paul Egede bli i tre dage, og blev underholdt paa bedste maade.1) Dette er vel at «gjengjælde ondt med godt» at «gjøre dem godt, som Eder hade»; men Egede mente, det kom af grønlændernes villighed til at finde sig i «deres Straf, naar de troe at have fortient den».

Hans Egede hadde ogsaa en anden vane, som ikke just røber megen hensynsfuldhed mod de indfødte; han tog af og til børn til sig mod deres families ønske og beholdt dem for at lære sproget af dem. Derfor lagede de og en vise om ham: «Der er kommen en fremmed Mand over det store Hav fra Vesten, som stjæler Drenge og giver dem tyk Suppe med Skind paa (ɔ: grød) til Føde og tørret Jord fra deres eget Land (skibs-kavringer).» Da Paul Egede engang tilbød en mor en foræring, forat hendes søn skulde faa lov at bli længere hos ham, svarede hun, at børn var ikke handelsvare.

Hvor vanskeligt det er, at frigjøre sig fra den indgrodde foragt for alle saakaldte indfødte, kan vi fremdeles finde beviser paa i Grønland. Europæernes bevæggrund til at holde kolonier i landet er den, at de skal bringe velsignelse, det er jo udelukkende for missionens og de indfødtes skyld, at handelen drives. Dette har dog ikke kunnet hindre, at der er blit et stort misforhold mellem disses og de fremmedes sociale stilling, idet de sidste, saavel af sig selv som af grønlænderne, anses som en høiere rase og landets herrer, der maa adlydes, istedenfor at de, hvis de virkelig var der for de indfødtes skyld, nærmest burde være disses opofrende tjenere. Dels med, dels mod sin egen vilje har europæerne selv sørget for at udvikle dette forhold, idet de altid har behandlet de indfødte som sine undergivne. Vi kom jo til landet for at prædike kristendom, men hvordan stemmer dette med vor kristne lære om frihed og lighed?

Som eksempel paa, hvad dette forhold har udviklet sig til, kan nævnes, at der ved flere kolonier i Sydgrønland er forbudt grønlænderne at holde hunde, fordi de faa europæiske familier, som bor der, ønsker at holde gjeder. Dette forbud er vistnok i flere tilfælde besluttet i forstanderskabet (sml. side 268); men det er der blit foreslaat af europæerne selv, og da grønlænderne, som før nævnt, føier sig efter disse, saa var det ikke vanskeligt at faa dem med derpaa mod deres eget ønske, og jeg har hørt dem efterpaa klage bittert over, at de kunde være saa dumme at gaa med paa et sligt forbud. Mest iøinefaldende uretfærdigt blir forholdet paa bopladse, hvor de tyske missionærer opholder sig, og hvor der altsaa, bare forat hans egne gjeder kan gaa i fred, udstedes en ukas af den fromme herre, hvorved hele menigheden forbydes hundehold.

Jeg har talt med ellers meget forstandige og varmhjertede folk deroppe, som mente, det var ganske indlysende, at da hundene løb efter og forstyrrede gjederne, saa maatte de forbydes. Indvendte man saa, at da europæerne var faa, og grønlænderne mange, var det rimeligere, at disse forbød gjeder, da lo man rent ud. At de selv er de indflyttede til landet, og at eskimoerne har holdt hunde fra umindelige tider af, talte ingen om. Heller ikke syntes det at anses for synderlig uretfærdigt, at gjederne ofte rev torven løs fra taget og væggene paa de grønlandske huse, samt at de undertiden kunde anrette skade paa grønlændernes fisk, som hang til tørring o. l.

Et andet udslag af den forskjellige maade, hvorpaa en europæers og en indfødts rettigheder betragtes, er ordningen af brændevinssalget. Mens det, som kap. 5 omtalt, er forbudt at sælge brændevin til landets egne børn, saa er det tilladt europæerne deroppe at faa, saa meget de lyster. Dette er uheldigt; thi det kan neppe andet end oprøre de indfødte stadig at se, at de selv ikke skal være gode nok til at faa, hvad den usleste europæer har ret til. Men endnu mer skadelig virker denne ordning, naar den har ført dertil, at de grønlændere, som gaar i handelens eller europæernes tjeneste, daglig faar brændevin, samt at de andre kan faa det, om de vil sælge noget til europæerne. At dette let kan føre til de groveste misbrug, er indlysende, og at det har gjort det, kan man føle sig overbevist om. Jeg skal ikke engang opholde mig ved de inkonsekvenser, man er kommen ind i derved, at det er tilladt enkelte mer fremstaaende indfødte af blandet herkomst at faa bestemte mængder aarlig forskrevet fra Europa.

At forbyde salg af brændevin i Grønland er naturligvis en ligefrem nødvendighed, saafremt de indfødtes undergang ikke i sterk grad skal paaskyndes. Men det eneste helt rigtige og konsekvente er vel da, at dette forbud gjælder saavel indfødte som europæere. Jeg ved, at det af mange hævdes, at dette vilde være en uretfærdig fordring ligeoverfor europæerne, som al sin tid har været vant til denne nydeise, og jeg ved vel, at dette særlig gjælder ligeoverfor folk fra Danmark, hvor jo brændevin bruges til de fleste maal, selv blandt arbeidsklassen, og hvor det saaledes delvis anses som en nødvendighedsartikel. Men desuagtet kan jeg dog ikke forstaa andet end, at det vilde ha været det ene rette og det heldigste for alle parter. Uretfærdigt kan et saadant forlangende ikke kaldes; thi naar man ved det paa forhaand, staar det jo enhver frit for at la være at gaa til Grønland, jeg nærer ingen frygt for, at der ikke alligevel vilde bli europæere nok deroppe.

Men mine fordringer gaar videre; jeg mener, at man ikke alene skulde forbyde salg af brændevin, men ogsaa af kaffe, tobak, the og de andre afgjort skadelige eller værdiløse produkter, vi har paaført de indfødte. De hadde saamænd ingen længsel derefter, det tog os endog lang tid at lære dem at nyde disse ting, ja østgrønlænderne liker f. eks. den dag idag ikke kaffe. Paa vestkysten har vi imdlertid, som før omtalt, været uhyggelig heldige i denne bestræbelse, og kaffen er ingen uvæsentlig faktor i deres nedgang. Men forbød man salg af kaffe til de indfødte, skulde det naturligvis ogsaa forbydes at indføre den til europæerne. Dette vil mange kalde fanatisme; men lad gaa, min mening er nu alligevel, at er det saasandt for grønlændernes skyld, vi er komne til deres land og har paatat os at bo der og lære dem, saa faar vi ogsaa vise dette i handling, vi faar da fuldt ud følge de fordringer, som et sligt ansvarsfuldt og vanskeligt hverv stiller, vi faar finde os i de smaa savn, det maatte paalægge. En slig opofrende gjerning kan ikke fuldføres uden savn, Herrens apostle har altid paastaat at maatte lide, og kan vi det ikke, er vi neppe en slig handling voksen, ei heller er vi den værdig og bør da holde os derifra. Er vi imidlertid ikke komne for grønlændernes skyld, men for vor egen, da blir sagen en anden; men da faar vi ogsaa nævne tingen ved dens rette navn og ikke smykke os med civilisationens og kristendommens.

For at raade bod paa den lovløse tilstand, som kom derved, at de gamle skikke forfaldt ved missionens virksomhed, og at de indflyttede fremmede lige til den usleste trodde sig berettigede til at ringeagte og befale over de indfødte, er der ved dr. Rinks nidkjære virksomhed indført de saakaldte forstanderskaber, som bestaar af indfødte medlemmer, der vælges et for hver boplads eller mindre kreds. Hensigten med disse forstanderskaber var, at der skulde alle samfundenes indre anliggender ordnes, fattigunderstøttelse bestemmes, tugt og orden opretholdes osv. Da grønlænderne imidlertid selv intet skjøn hadde paa slige ting, skulde presten i hvert distrikt delta i forstanderskabet som formand, og de andre europæere paa stedet som medlemmer, forat de kunde raade og retlede de indfødte forstandere. Det synes dog, som disse europæere efterhaanden har faat den virkelige myndighed, og de andre retter sig efter deres ønsker. Den vakre tanke, at de indfødte derved skulde lære selv at styre sit samfund, som ligger til grund for denne institution, maa vinde alles anerkjendelse; dr. Rink har i sandhed derved fremkaldt et vendepunkt til det bedre i grønlændernes nyere historie. Den lider imidlertid under den samme ulempe, som overhodet alle foranstaltninger, europæerne kan finde paa til de indfødtes bedste, nemlig at den ikke er opstaat af folket selv, som skal bruge den. Det er ingensteds et øiebliks sag at faa indført nye samfundsskikke, sligt sker ikke vilkaarlig, det er frugt af lange tiders udvikling i folket. En institution, som fødes af fremmede, maa ialfald trænge meget lang tid for virkelig at leve sig ind. Mange grønlændere anser det nu som en ære at være forstander; men jeg har ogsaa set eksempel paa, at andre, og det de dygtigste blandt dem, nødig vilde være det; thi de fandt det vigtigere at passe sin fangst og forsørge sin familie, end at reise lange veie for at være tilstede ved møder, hvor de saa alligevel med deres overvættes respekt for europæerne finder det nødvendigt at snakke dem efter munden og ta de bestemmelser, de ønsker.

Man kunde af det foregaaende og af meget, som er sagt i denne bog, muligens tro sig berettiget til at slutte, at grønlænderne er et lidet selvstændigt folk, skabt til at underkaste sig; men dette er en falsk opfatning. Tvertimod er grønlændernes friheds- og selvstændighedsfølelse fra oprindelsen af meget udpræget. Da europæerne først kom til landet, ansaa de indfødte sig for at staa vel saa høit som dem, og det at staa i et tjenende eller underordnet forhold til en anden, som de saa europæerne gjorde til hverandre, var dem fremmed og nedværdigende. Vistnok udøver hos dem husfaren i hver familie eller inden de familier, som bor i samme hus, et vist herredømme; men dette er saa lempeligt og lidet fremtrædende, at det neppe føles. Tjenere har de ogsaa, idet kvinder, som savner forældre eller forsørgere, ofte optas i storfangeres hus og maa der udrette arbeide sammen med husmor, døtre og svigerdøtre; de stilles dog som regel jevnsides med dem, og det tjenende forhold er saaledes mer af navn end i virkeligheden. Mandlige tjenere forekommer derimod ikke. Derfor hadde de vanskelig for at forsone sig med den tanke at være en andens tjener; og fremfor alt liker de fremdeles ikke at bli befalet noget paa en bydende maade, om de end paa grund af sin store fredsommelighed stiltiende kan finde sig deri.

Paa grund af denne frihedsfølelse var det i begyndelsen vanskeligt for europæerne at faa grønlandske tjenere. Efterhaanden har dog civilisationen demoraliseret de indfødte ogsaa i denne retning, selv fangere gaar nu i handelens tjeneste, ja føler undertiden en vis stolthed derved; thi da faar de bl. a. som dansk «embedsmand» sin snapsemik hver morgen.

De danske fruer kan dog fremdeles bevidne, at det er forbundet med adskillige vanskeligheder ikke at støde an mod de grønlandske tjenestepigers stolthed. Disse er flinke og snille, saalænge de behandles godt, men siges der et haardt ord til dem, forsvinder de ofte uden videre og kommer ikke igjen. Hvis nu vedkommende frue ikke foretrækker at krybe til korset og bede om undskyldning, maa hun søge en anden pige.

Naar grønlænderen undertiden gjør indtryk af at ha trællesind, da tror jeg det kommer af hans forbausende taalmodighed til at kunne finde sig i alt og ta endog den mest aabenbare uretfærdighed med overlegen ro. Det maa være denne taalmodighed, som Egede bl. a. kalder: «Grønlændernes medfødde Dumhed og Koldsindighed, deres Ungdoms dorske og fæiske Opdragelse» osv. Jeg tror, det er et haardt liv, som har lært dem denne tilsynelydende flegmatiske ro; allerede deres lunefulde fangst sætter ofte taalmodigheden paa haarde prøver, naar f eks. skjæbnen er dem saa ugunstig, at de dag efter dag maa vende hjem til en sulten familie uden bytte. Egede bør sikkerlig mindst af alt klage over denne egenskab; thi hadde ikke den og deres store fredsommelighed været, vilde de sikkert ikke ha fundet sig saa pent i de første europæeres ofte voldsomme optræden. Jeg hadde ofte nok anledning til at beundre deres stoiske taalmodighed, naar de f. eks. om morgenen i timevis kunde staa inde i gangen i kolonibestyrerens hus eller i snefoket udenfor hans dør og vente paa ham eller handelsassistenten, som imidlertid var optagne paa anden maade. De skulde gjøre en liden handel med dem, før de reiste til sit hjem, ofte mange mil fra kolonien, og det kunde være af stor betydning at komme afsted snarest muligt for at naa frem i betimelig tid. Ja, undertiden kunde det endog se utrygt ud med veiret, og da var hvert minut end mer kostbart; men lige urokkelige og tilsyneladende ligegyldige stod de der og ventede. Spurgte jeg dem, om de skulde afsted, svarede de bare: «Jeg ved ikke,» «Maaske, hvis ikke veiret blir daarligere,» e. l., men utaalmodig klage hørte jeg aldrig.

Følgende tildragelse fra Godthaab illustrerer bedre end andet denne side af deres karakter. En inspektør sendte engang en konebaad med besætning ind i Ameralikfjorden for at samle græs til hans gjeder. De blev imidlertid en lang tid borte, og ingen forstod, hvor der var blit af dem. Endelig kom de, og da inspektøren spurgte, hvorfor de hadde været saa længe, svarede de, at da de kom derind, var græsset altfor lidet, og de maatte derfor slaa sig ned og vente, mens det grodde.

Slig venter grønlænderne taalmodig, til deres egen undergang ogsaa har vokset sig moden. — Det er et taalmodigt folk.

1. ↑ P. Egede: Eft. om Grønl., side 21 f., sml. og s. 25.

KAPITEL XV.

Hvad har vi opnaad?

Hensigten med vor mission og vort kulturarbeide i Grønland var, næst det at bringe os selv ære hos Gud og mennesker og sikre os saligheden i den anden verden, ogsaa det at gavne de indfødte. Men hvad har vi gjort?

Lad os først ta den rent materielle side. Det skulde paa forhaand synes, som vi maatte kunne bringe dette paa stenalderens trin levende folk mange ting til lettelse af dets haarde kamp for tilværelsen. Dette er i virkeligheden langt fra at være tilfældet. Det vigtigste, vaabnene og fangeredskaberne, har vi i ingen henseende kunnet forbedre. Vistnok har vi bragt jern, og det er nyttigt til harpunspidser og knive, men dels hadde grønlænderne det før, dels kan de klare sig det foruden. De forsynte sine harpuner med spidser af haardt ben eller sten, sine knive gjorde de af samme stof og fangede i hin tid vel saa meget sæl som nu.

Men vore skydevaaben har vel været et stort fremskridt for dem? De har været det modsatte. Ved hjælp af riflen blev de f. eks. sat istand til paa renen at anrette forfærdelige ødelæggelser, bare for en liden øieblikkelig vindings skyld. Det gik saa vidt, at der paa den smale stribe bart, sønderskaaret land, som strækker sig langs vestkysten, blev nedlagt mindst seksten tusen dyr hvert aar, og det var som oftest bare skindet, som blev tat med for at sælges til europæerne, mens kjødet laa igjen for at raadne. At dette snart bragte renen udryddelsen nær, er indlysende, og jagten maatte saa omtrent ophøre, fordi, som det blev udlagt, «renen hadde forladt kysten». Før i tiden, da jagten dreves med bue og pil, kastede den godt af sig, men nederlaget blev aldrig større, end at renbestanden holdt sig.

Men heller ikke for sjøjagten har riflen været heldig. Naar der er meget sæl i en fjord, skræmmes de af skuddene og sætter tilhavs, mens harpunfangerne gaar lydløst tilverks. Dernæst er det naturligvis lettere at dræbe sæl med rifle end at fange den med harpun, og derfor har riflen bragt den sidste fangst i forfald. Denne er imidlertid den vigtigste; thi mens riflefangeren maa sidde hjemme, naar det er uroligt veir, kan harpunfangeren altid gaa ud og underholde sin familie. Endvidere er harpunfangsten mer rationel, idet man ved den som regel faar det, som saares, mens man med riflen skadeskyder og dræber til unytte mindst lige saa meget.

Haglebøssen har heller ikke bragt gavn. I mange distrikter har den fristet beboerne til at drive mer paa det lettere fugleskytteri end paa sælfangsten, som dog er og blir den, hvorpaa det eskimoiske samfunds tilværelse beror; thi sælen skaffer kjød, den skaffer spæk baade til at spise og brænde, og den gir skind til kajaker, baade, telte, huse, klæder, støvler osv. — den kan ikke erstattes. En anden ulempe er den, at grønlænderne ved haglebøssens hjælp er satte istand til at drive en saa sterk fangst paa enkelte fugle f. eks. edderfuglen, at antallet aarlig aftar, og dette vil snart føre til elendighed, fordi fuglefangsten nu er blit en livsbetingelse for mange familier; ved Godthaab lever f. eks. indbyggerne deraf mesteparten af vinteren, og der er faa, som kan drive sælfangst. I tidligere tider fangede eskimoen fugl med sin kastepil. Han kunde ogsaa dengang fange mange, men hvad han saarede, fik han; naar han nu sender sine haglskud ind i edderfugleflokkene, er der da tal paa, hvor mange der ødelægges uden at komme nogen tilgode?

Nei, vi kan i sandhed ikke smigre os med at ha gjort hans fangstmaader fuldkomnere, vi har kun bragt forstyrrelser deri, hvis ødelæggende følger vi endnu ikke kan overskue.

Men det værste af alt er den ubodelige skade, vi med alle vore europæiske produkter har paaført ham. Vi har, som paavist, været umoralske nok til at lære ham at faa smag for kaffe, tobak, brød, europæiske tøier og stas, og han har solgt os sine nødvendige sælskind og sit spæk for at skaffe sig alt dette, som kun gav ham et øiebliks tvilsom nydelse. Imens forfaldt hans konebaad af mangel paa skind, teltet ligesaa, ja det hændte endog, at kajaken, betingelsen for hans tilværelse, laa paa land uden betræk. Lamperne i huset maatte ofte slukkes om vinteren, fordi spækket om høsten var solgt til handelen. Selv gik han ofte vinterdag klædt i daarlige europæiske filler istedenfor de gode, varme skindklæder, han før hadde. Han er blit fattigere og fattigere, de deilige sommerreiser har for en stor del maattet indstilles, da konebaade og telte er borte, og hele aaret rundt maa han nu leve i de trange huse, hvor smitsomme sygdomme trives og tærer paa samfundet værre end nogensinde. Som et eksempel paa, i hvilken grad tilbagegangen paa sine steder er gaat for sig, kan anføres, at ved en plads nær Godthaab var der for endel aar siden elleve konebaade1) nu var der én, og denne ene tilhørte missionæren.2)

Ser man paa mandtalslisterne fra Grønland for de sidste aar, kunde man føle sig trøstet. De indfødtes antal paa vestkysten var f. eks. i 1855 9644, mens det i 1889 var 10177. Men man skal ikke dysse sin samvittighed til ro med disse smukke tal, desværre er de kalkede grave, og folkemængden i de mellemliggende aar vil vise, at det gaar i sterk grad op og ned. I 1881 var der endnu ikke mer end 9701 og i 1883 endnu ikke mer end 9744 (altsaa en tilvekst fra 1855 af bare 100 individer); i 1885 var den imidlertid steget til 9914 og i 1888 til 10221, men saa aftog den igjen i 1889 til 10177. Senere har jeg ingen oplysninger. At der her ikke raader sunde forhold, vil disse tal vise, tilvekst og afgang strides allerede om herredømmet. Glemmes bør det heller ikke, at Hans Egede anslog for halvandet aarhundrede siden vestkystens folkemængde til 30000. Det er vel meget for høit regnet, men alligevel, det er langt ned til 10177. — Dette samfund seiler med lig i lasten.

Sygeligheden har i de senere aar udviklet sig i foruroligende grad, og det er da især det grønlandske folks kræftskade, tæringen eller rettere tuberkulosen, som stadig griber om sig; neppe turde der være mange eksempler paa samfund, hvor en saa stor del af indbyggerne er angrebet deraf. Om vi har bragt denne sygdom til Grønland, er ikke sikkert, men dog sandsynligt, og

Paa sommerreise.

ialfald har vi, som flere gange fremholdt, paa forskjellig vis hat en afgjørende indflydelse paa dens og andre smitsomme sygdommes udbredelse.3) Tuberkulosen er nu saa almindelig, at det snart sagt er lettere at faa greie paa, hvem som ikke har den, end hvem som har den. Det er imidlertid merkeligt, hvor modstandskraftige de indfødte er mod denne sygdom, de kan i ung alder være saa angrebne, at de faar sterke blodspytninger, og lever alligevel, til de blir noksaa gamle; jeg har endog set gode fangere, som hadde tæring, og som den ene dag laa og spyttede blod, og nogle dage senere var ude paa fangst. Dette skyldes vel for en del deres fede kost og særlig spækket, som er fortrinlig skikket til at styrke dem mod sygdommen. Det viser sig ogsaa, at folkene ved kolonierne, som altsaa lever meget af europæisk kost, ligger mest under for den. Som regel blir de dog overalt svækkede deraf og kan gjøre lidet nytte for sig; at det virker lammende paa et saa lidet samfund, er selvsagt. En farsot, som f. eks. kopperne, hvilken vi naturligvis ogsaa har bragt dem og derved gjort ende paa en stor del af befolkningen, er langt at foretrække; thi den dræber straks sine ofre, virker ikke som denne langsomme, snigende gift.4)

Vi ser altsaa, at en stadig fortsat tilbagegang fra fordums velstand og trivsel mod en tildels haabløs armod og svaghed, det er udbyttet af vor indflydelse paa grønlændernes legemlige kaar.

Mange vil indrømme dette, men indvende, at det egentlig var for at hæve deres aandelige niveau og deres kultur vi kom derop, og det maa ske paa bekostning af det timelige velvære. Lad os derfor ogsaa se paa denne side af vor virksomhed. Mange mennesker tror, at et udviklet kultursamfund lar sig skabe med et slag af en saa ubekvem materie som et naturfolk. Det er imidlertid en stor feiltagelse at mene, at den menneskelige natur lar sig forandre efter enkelte folks forgodtbefindende. Den menneskelige natur er vistnok foranderlig; men udviklingen sker altid langsomt lig udviklingen i den hele natur. Vi maa derfor ikke indbilde os, at det gaar an, som vi har gjort i Grønland og andre steder, at løbe bus paa et naturfolk med vor kultur og indplante dem denne. «Forsøg at passe en haand med fem fingre ind i en handske med fire», siger Spencer, «og vanskeligheden er slaaende lig vanskeligheden med at bringe et indviklet eller sammensat begreb ind i en aand, som ikke har en tilsvarende sammensat evne.»

Den eneste forandring, som nogenlunde hurtig kan frembringes i et naturfolk, er dets forfald og undergang. En slig forandring i aandelig henseende melder sig, saasnart vi forsøger paa at bibringe et folk paa et andet kulturtrin nye ethiske begreber. Dette er ogsaa netop, hvad vi har udrettet hos eskimoerne. Naar vi f. eks. med foragt for deres love og regler har forsøgt at bibringe dem vore eiendomsbegreber, som unegtelig passer for et mere udviklet, men mindre kristent samfund end det eskimoiske, kan vi saa derved vente at frembringe andet end ødelæggelse og røre? For deres oprindelige socialistiske begreber om eiendom var hele samfundet indrettet, men med de nye og fremmede er det nuværende liv uforenligt, og saa blir det uundgaalig nedgang. Men som det er med dette, saa er det med alle andre begreber, som vi vil indplante dem.

For at nævne endnu et eksempel, hvilken ulykke har vi ikke bragt dem med vore penge. Før hadde de ingen anledning til at opspare arbeide eller erhverve sig rigdomme; thi deres arbeides produkter holdt sig ikke i ubegrænset tid, og det overflødige gaves derfor bort. — Men saa fik de penge; — naar de nu har mer, end øieblikket kræver, blir fristelsen til at sælge det overflødige til europæerne, istedenfor som før at gi det til sine trængende naboer, dem ofte for stor; thi for de penge, de derved vinder, kan de jo skaffe sig de meget attraaede europæiske varer. — Saaledes ødelægges deres gamle opofrende næstekjærlighed mer og mer af os kristne istedenfor at udvikles. Og pengene fortsætter stadig sin undergravende virksomhed paa det grønlandske samfund. Deres begreber om arv var før meget vage, idet som omtalt den dødes klæder og redskaber gaves ham med i døden. Nu er det derimod ved pengene aabnet de efterladte anledning til at sælge dem, og hvad de paa den maade faar, synes de nu ikke længer at rødme ved at ta i arv. Dette kan synes en fordel, men ogsaa her er altsaa deres gamle opfatning rokket. De blir griske og havesyge, hvilket de før mest af alt afskyde, pengene bøier og trælbinder sindene ogsaa der.

Lad os imidlertid se bort herfra, — vort egentlige maal skulde vel være at gjøre dem til dannede mennesker og gi dem flere aandelige interesser. Men selv om vi virkelig kunde opnaa det, maa det ikke nødvendigvis være i høi grad skjæbnesvangert at gi et folk som det eskimoiske nye interesser, der kan trække dem bort fra det for dem ene fornødne, at sørge for sig og sin familie. Det fremholdes som et straalende resultat, at nu kan de fleste indfødte paa vestkysten baade læse og skrive. Ja desværre, til sin ulykke kan de det. Sligt læres nemlig ikke gratis, og de maa sandelig betale lærdommen dyrt. Det synes indlysende, at en eskimo umulig kan ofre tid paa denne kundskab og samtidig være en lige god fanger, som dengang han bare hadde én interesse, og intet lærte uden kajakroning og fangst.5) At kajakdygtigheden er aftat, kan vi ogsaa direkte slutte os til af de mange ulykker i senere tid. Mens der før, ifølge Rink, kun var 15 til 20, som omkom i kajak om aaret, saa har der i 1888 og 1889 aarlig været 31 kajakulykker.

Hvad skal eskimoen med læse- og skrivefærdighed? sin fangst lærer han sandelig ikke ad den vei. Han kan vistnok gjennem de faa bøger, han har, erhverve sig underretning om andre og bedre lande, om uopnaalige forhold og lettelser, som han før ikke kjendte, og saaledes misfornøielse med sine egne kaar, som før var de lykkeligste, han kunde tænke sig. Og saa kan han læse i bibelen, — men mon han forstaar saare meget deraf, og mon den ikke kunde være ham lige nyttig, om den blev ham fortalt, ligesom hans gamle sagn blir det? Fordelen er isandhed af den art, at der ingen tvil kan være om, at den er for dyrekjøbt. Vi maa nemlig huske vel paa, at det eskimoiske samfund lever paa randen af tilværelsen, en samlet anspændelse af alle dets evner er nødvendig, forat det skal kunne opta kampen mod den haarde natur, lidt mer ballast, og det maa synke. Dette gjør det allerede, og da gavner lidet al verdens visdom.

Nedgang og forfald i alle henseender, det er altsaa, hvad europæerne kan se tilbage paa som udbyttet af sin virksomhed i Grønland. Og det eneste vederlag, vi herfor har bragt de indfødte, er kristendommen. I den henseende er der opnaad et vakkert resultat, kristne er nu ialfald af navn alle vestkystens grønlændere. Men det spørgsmaal synes mig da at ligge nær, er ikke denne kristendom ogsaa vel dyrekjøbt, og maa det ikke selv hos den sterkeste troende bringe tvil om dens velsignelse for dette folk, naar vi ser, at den har kostet hele dets velfærd?

Og hvad nu kristendommen selv angaar, hvad maa da sættes høiest, dens dogmer eller dens morallære? Det forekommer mig, at selv den bedste kristen maa indrømme, at det er den sidste, som har blivende værd; thi af historien vil han kunne se, hvorledes opfatningen af dogmerne altid har vekslet og forandret sig, og hvad værd har det saa, at vi har paaført eskimoen disse, som han kun lidet forstaar? Vil nogen for alvor paastaa, at det for et folk skal være af afgjørende betydning, hvad dogmer det siger sig at tro paa? Mon det ikke altid vil være den morallære, det hylder, som det vil komme an paa? Og eskimoens morallære var, som vi har set, i mange henseender vel saa god som de kristne samfunds, og med al vor undervisning har vi kun opnaad at forkvakle den, saa han nu er sunket ogsaa i den henseende.

Og saa tilslut spørgsmaalet, er en eskimo, som af navn er kristen, men som ikke kan ernære sin familie, har en daarlig helse og synker i dybere og dybere elendighed, at foretrække for en hedning, som lever i «aandeligt mørke», men som kan ernære sin familie, har en kraftig helse og er altid tilfreds? Set fra eskimoens standpunkt, vil svaret i ethvert fald ikke være tvilsomt. Om han indsaa det, vilde han sikkert med inderlighed bede: Gud fri mig fra mine venner, mine fiender skal jeg selv befri mig for.

1. ↑ At en mand har konebaad, hvilket jo før var det almindelige, anses nu som et afgjørende bevis paa, hvor dygtig og velstaaende han maa være, idet han jo altsaa maa fange mange sæl for at faa skind nok dertil. Sml. forøvrigt side 78 f.

2. ↑ Ved denne plads hadde dog ogsaa tilstødende omstændigheder, som gode fangeres bortflytten, bidrat noget til den store nedgang.

3. ↑ Bl. a. ved at gjøre deres klæder daarligere, bringe dem til at bo i sine fugtige, usunde huse hele aaret rundt, hvor smittesporerne har den ypperste jordbund, paaføre dem europæisk kost osv.

4. ↑ Merkeligt er, at grønlænderne for en stor del har gaat fri for syfilis, som jo er en af de første frugter, vi pleier at bringe de naturfolk, vi udser til offere for vort kulturarbeide. Den findes deroppe kun paa et sted, Arsuk i Sydgrønland, hvor man søger at isolere sygdommen. Det er først i de senere aar den er kommen dertil, men saavidt jeg har kunnet erfare, har den grebet om sig, og der er vel udsigt til, at den kan udbrede sig, saa den hele befolkning kan faa ogsaa denne plage.

5. ↑ Som dette staar færdigt til trykning, udkommer en bog af Gejerstam: «Kulturkampen i Herjedalen», hvori det ligeledes fremholdes, at vor skoleundervisning ogsaa har været renlappens ulykke, idet den forringer interessen af hans livsgjerning.

Slutning.

Kaster vi nu til afsked et blik tilbage, hvad har vi saa set?

Vi har fundet et af naturen høit begavet folk, som levede godt og, trods sine feil, stod paa et høit moralsk standpunkt. Men ved vort kulturarbeide, vor mission og vore produkter er baade dets legemlige kaar, dets moral og dets samfundsorden bragt i et sørgeligt forfald, og det hele folk synes undergangen viet.

Og dog er det, som vi har set, behandlet lempeligere og mer hensynsfuldt end noget andet. Maa ikke dette gi et alvorligt varsko? Og ser vi os om blandt andre naturfolk, er da ikke overalt frugten af europæernes og missionernes berørelse med dem den samme?

Hvad er indianerne? hvad er de fordums stolte mexicanere, hvad er Perus høitbegavede incaer, hvor er Tasmaniens urbefolkning, og hvordan staar det sig med Australiens vilde? Snart vil ikke en af dem være istand til at løfte sine anklagende røster mod den rase, som bragte dem undergangen. Og Afrika? Ja, det skal jo ogsaa kristnes, vi har allerede begyndt med at plyndre det, og er ikke negerne mer seiglivede end de andre, gaar vel de samme vei, naar nu kristendommen kommer med fuld musik. Og dog lar vi os ikke afskrække, vi taler fremdeles i store ordelag om at bringe de stakkars vilde kristendommens og civilisationens velsignelse.

Gaar vi til nutidens missioner, er ikke udfaldet paa de fleste steder det samme? Lad os betragte et folk som det kinesiske, der altsaa staar paa et høit kulturtrin, og som man derfor skulde tro var bedst skikket for den nye lære. En af «Kinas mest oplyste mandariner», som «selv er kristen og opdraget ved europæiske universiteter», skriver i «North China Dayly News» en artikel om missionen og dens indflydelse,1) hvori det bl. a. heder: «Er det ikke tvertimod en aaben hemmelighed, at det bare er de elendigste, svageste, mest uvidende, trængende og mest slyngelagtige blandt kineserne, som har været og er, hvad missionærerne kalder «omvendte»?» «Jeg spør, om det ikke kan bevises, at disse omvendte — mænd, som har kastet bort sin barnetro, mænd, som af sine lærere forbydes at vise sympati, ja endog foragte vor ældgamle histories minder og traditioner — om det ikke kan bevises, at disse mænd, naar de har maattet opgi haab om verdslig vinding, har vist sig at være værre end de værste af kineserpøbelen? Missionærerne kan bl. a. fortælle sine tilhørere, at mandarinerne er nogle idioter, som tror paa himmeltegn og lignende nonsens, men næste dag vil de muligens fortælle de samme tilhørere, at solen og maanen virkelig stod stille paa hebræergeneralen Josvas befaling.» Angaaende missionens velgjørenhed mod de indfødte og lindring af nød og elendighed spør han: «Kan det bevises, at denne hjælp er en ekvivalent bare for de penge, som den kinesiske regjering maa betale for missionærernes beskyttelse? Jeg tror, at renterne alene af disse uhyre summer vilde være tilstrækkelige til at lønne en langt større stab af flinke europæiske læger og sygepleiersker. » «Lad det bevises, hvor meget der gaar til med at lindre nød af de millioner, som barmhjertige mennesker i Europa og Amerika samler ind til Kina-missionen. Lad det opklares, hvor meget der gaar til underhold for missionærerne og deres koner og børn, til bygning af deres prægtige huse og sanatorier, til porto og papir for deres boglignende, rosenfarvede missionsberetninger, til deres kongresser og mange andre ting.» «Er det ikke en aaben hemmelighed, at hele missionen slet og ret er et velgjørenhedsforetagende til bedste for ubeskjæftigede personer i Europa og Amerika?» Han spør videre, om det er nogen, som tviler paa, at missionærerne med sine «høie meninger om egen ufeilbarhed ikke kan være uforskammede og anmassende; om det er umuligt for dem at blande sig op i ting, der ikke angaar dem, med selvbestaltet myndighed. Hvis nogen er i tvil om, at missionærerne, som en helhed betragtet, er istand til ovennævnte ting, læs saa og læg merke til tonen og aanden i deres skriverier.»

Dette er jo historien fra Grønland om igjen. Forskjellen er bare, at naar kineserne modsætter sig de missionærer, som de ikke har bedt om at komme til sig, saa blir de ikke slaat og tampet; naar de selv ser ulykken, som truer, og ber «de fremmede magter om i Kinas saavel som i Europas og Amerikas interesse at tilbagekalde missionærerne,» og dette ikke nytter, og de derfor vil fordrive dem med magt, saa paakalder disse herrer, som er komne for at prædike fredens evangelium, sine regjeringer om beskyttelse og faar kanonbaade og tropper til hjælp, som retter en ødelæggende ild af projektiler og kartætsjer paa de indfødte, og de fromme missionærer forlanger, støttet af sine landsmænds vaaben, den blodigste erstatning for den skade, de har lidt paa gods og eiendom, glemmende, at der staar: «I skulle ikke have Guld, ei Sølv, ei Kobber i eders Bælter» (Matth. 10, 9—10).

Vi kjender nok den samme rase igjen, som da Kina vilde verge sig mod opiumens ødelæggende gift, tvang det ved en blodig krig til at aabne sine havne for handelen dermed, forat europæerne kunde tjene summer, mens det kinesiske samfund undergravedes. Det er fra først til sidst en saa skjændig nederdrægtighed, at intet sprog eier ord derfor. — Desværre, eskimoerne har nok altfor meget ret, naar de mener, at europæerne er en uhæderlig, fordærvet rase, som burde komme til Grønland for at lære moral.

Men er da missionernes resultater andre steder bedre? Neppe. Fornylig er der udkommet en stastistik over forbrydelser i Indien, efter hvilken det viser sig, at de fleste falder paa europæerne, dernæst kommer de omvendte indiere, dernæst tilhængerne af bramalæren, og bedst er buddhisterne. Fra Afrika kjender jeg ingen statistik, men efter alt, hvad jeg kan erfare, skal man heller ikke der kunne prale af missionernes resultater. Og denne hedningemission er ogsaa vort land med paa at ofre hundrede tusener om aaret til baade i Afrika og Indien. Har vi da saa god raad, at disse penge ikke med mer nytte kunde anvendes herhjemme? Det er vistnok en smuk tanke at ville hjælpe disse stakkars vilde, som man aldrig har set, og hvis nød man ikke kjender, men mon det ikke var endnu smukkere at hjælpe de mange elendige, hvis nød vi daglig har for øinene? Naar vi absolut vil gjøre gode gjerninger, hvorfor ikke begynde med det nærmeste, og naar alle var hjulpne herhjemme, saa kan hænde man kunde reise ud og undersøge, om der ogsaa andre steder findes nogen, som trænger vor hjælp.

Nordlys — de dødes leg.

Det er ingenlunde min mening, at enhver mission maa virke skadelig; men jeg mener, at en mission for at være virkelig god stiller fordringer saa store, at de i vor tid ikke kan tilfredsstilles, thi for det første trænges et saadant antal ædle, opofrende og fremragende mænd, som ikke findes paa en gang — vi finder en, to ja kan hænde tre, men ingen fast stab af slige — og dernæst strømmer der uundgaalig i en missions kjølv and saa meget slet ind over det indfødte folk, at den bedste mission ikke raader bod derpaa, lige saa lidt som det staar i missionærernes magt at stænge det ude. Resultatet blir altsaa tilsidst det samme.

Men skal vi da ikke engang faa øinene op for, hvad vi gjør? Skal ikke fra pol til pol alle sande menneskevenner reise sig i en eneste knusende protest mod hele dette uvæsen, denne selvgode, skandaløse behandling af medmennesker af anden tro og med anden kultur?

Der vil engang komme en tid, da vore efterkommere vil strengt fordømme os, da dette uvæsen, som man nu finder at stemme med den kristne læres grundsætninger, vil stemples som dybt umoralsk. Da vil moralen ha udviklet sig saavidt, at det kun tillades dygtige og vel udrustede mennesker først nøie at sætte sig ind i et fremmed folks liv og kultur for at undersøge, om det trænger vor støtte, og i tilfælde, paa hvad maade denne bedst kan ydes, før man begynder at øve indflydelse paa det, og blir resultatet, at man intet godt kan udrette, da at lade det i fred. Men inden den tid kommer vil muligens de fleste af disse fremmede folk være ødelagte, om de ikke allerede er det. Spørges der til slutning, om der da intet haab om redning findes for det grønlandske samfund, da maa det vel af alle, som kjender forholdene, indrømmes, at den eneste betingelse vilde være, at europæerne lidt efter lidt trak sig bort fra landet. Overladt til sig selv og unddraget den fremmede og forstyrrende indflydelse, vilde muligens de gamle forhold efterhaanden kunne udvikle sig igjen, og samfundet kunde ha haab om redning. Men denne mulighed er nok ialfald for lange tider fremover en skjøn utopi; thi for det første vilde det vel stride mod en europæisk stats forfængelighed at opgi et engang begyndt civilisationsforsøg, som den har opskrevet med store tal paa sin kreditkonto til opgjøret i den anden verden, og for det andet, om danskerne trak sine kolonier tilbage, saa burde ogsaa andre nationers skibe afholdes fra at drive handel med de indfødte og paaføre dem europæiske produkter og særlig brændevin.

Men fraset berørelsen med os, truer endnu den fare eskimoerne, at sælens antal aftar i foruroligende grad. Dette skyldes ikke den fangst, de selv driver; thi den er forsvindende mod de hundrede tusener af nyfødte unger, som de europæiske og amerikanske sælfangere hvert aar slaar, særlig paa drivisen nær Newfoundland. Det er altsaa atter her den hvide rase, som volder ham skade; men at sætte grænser derfor, selv om han vidste om det, ligger ikke i hans magt, hans stemme høres ikke langt. Og dog er det en fangst, som vort samfund saa ypperlig kunde klare sig foruden, men for ham — er sælen livet.

Saaledes er da dette elskværdige folk uundgaalig bestemt enten til undergang eller til at synke til en skygge af, hvad det var. Men grønlænderen er munter og kanske lykkeligere end de fleste af os, han ser ikke sin ulykke og hader os ikke, men er venlig og glad, naar vi kommer til ham.

Grønland var engang en god indtægtskilde for den danske stat, men den tid er forbi, nu koster den kgl. grønlandske handel og missionen store summer om aaret, og værre vil det bli. Er det at vente, at den danske stat i længden skal holde dette gaaende? Mon det ikke var rigtigere og bedre itide først at trække sine udliggere ind, dernæst efterhaanden at lægge kolonierne ned og gi de indfødte boderne og husene til fordeling? Ja efter min mening skulde man tilslut pakke varebeholdningerne sammen, bringe dem og kjøbmændene ombord i handelens ni skibe og saa seile med det altsammen tilbage til Danmark. Det vil engang maatte ske alligevel, men da vil kan hænde ingen være tilbage til at befolke dette land. Indlandsisens stivnede livløshed vil brede sig til havet, hvor kun maagernes vemodige fløiten høres langs de folketomme strande. Solen vil stige og synke og ødsle sin pragt over et forladt land. Kun en enkelt gang berører et fremmed skib de øde kyster. — — — Men i de lange vinternætter vil de døde lege sin lysende leg over sit snelands evige dødsstilhed. — —

1. ↑ Oversat i «Morgenbladet» no. 636 (17 okt. 1891).

Indhold.

Kapitel

Forord

I.

Grønland og eskimoen

II.

Udseende og klædedragt

III.

Kajaken og kajakredskaberne

IV.

Tilhavs i kajak

V.

Vinterhuse, telte, konebaade og reiser

VI.

Madlavning og slikkerier

VII.

Karakter og sociale forhold

VIII.

Kvindens stilling og arbeide

IX.

Kjærlighed og giftermaal

X.

Moral . . .

XI.

Rettergang, trommedanse og fornøielser

XII.

Begravelse — kunst - musik — digtning — fortællinger af indfødte

XIII.

Religiøse forestillinger

XIV.

Europæere og indfødte

XV.

Hvad har vi opnaad?

Slutning