HENRIK IBSEN

Kejser og Galilæer

Et verdenshistorisk skuespil

I

Cæsars Frafald

PERSONERNE

Kejser Konstanzios.
Kejserinde Eusebia.
Fyrstinde Helena, kejserens søster.
Fyrst Gallos, kejserens fætter.
Fyrst Julian, Gallos's yngre halvbroder.
Memnon, en Æthiopier, kejserens livslave.
Guldsmeden Potamon.
Farveren Fokion.
Hårskæreren Eunapios.
En frugthandler.
En vagtfører.
En soldat.
En sminket kvinde.
En værkbruden mand.
En blind betler.
Agathon, en vingårdsmands søn fra Kappadokia.
Visdomslæreren Libanios.
Gregor fra Nazianz.
Basilios fra Cæsaræa.
Sallust fra Perusia.
Skriftlæreren Hekebolios.
Mystikeren Maximos.
Husmesteren Eutherios.
Quæstoren Leontes.
Slavinden Myrrha.
Tribunen Decentius.
Staldmesteren Sintula.
Hærføreren Florentius.
Hærføreren Severus.
Lægen Oribases.
Underføreren Laipso.
Underføreren Varro.
Fanebæreren Mauros.
Soldater, kirkegængere, hedenske tilskuere, hoffolk, pre-
ster, lærlinger ved visdoms-skolerne, danserinder,
tjenere, quæstorens følge, galliske krigsfolk.
Syner og røster.

(Første akt foregår i Konstantinopel, anden akt i Athen, tredje akt i Efesos, fjerde akt ved Lutetia i Gallien, og femte akt i Vienna samme- steds. Tiden omfatter mellemrummet mellem året 351 og året 361.)

FØRSTE AKT

(Påskenat i Konstantinopel. Skuepladsen forestiller et åbent anlæg med træer, busker og omstyrtede billedstøtter i nærheden af det kejserlige slot. I baggrunden, rigt oplyst, ligger hofkirken. Til højre et marmorrækværk, hvorfra en trappe fører ned til vandet. Mellem pinier og cypresser udsigt til Bosporus og den asiatiske kyst.)

(Gudstjeneste. Kejserlige hustropper på kirketrappen. Store skarer af andægtige strømmer ind. Betlere, krøblinge og blinde ved indgangen. Hedenske tilskuere, frugthandlere og vandsælgere, opfylder pladsen.)

Lovsang

(inde i kirken).
Evindeligt være korset pris og ære! Slangen er henvejret i afgrundens svælg; lammet har sejret; på jorden er helg!

Guldsmeden Potamon

(med en papirlygte, kommer fra venstre, pikker en af soldaterne på akslen og spørger): Pst, gode ven, – når kommer kejseren?

Soldaten

Véd ikke.

Farveren Fokion

(vender hovedet i trængselen).
Kejseren? Jeg synes der var nogen, som spurgte om kejseren? Kejseren kommer lidt før midnat. Ganske lidt før. Jeg har det fra Memnon selv.

Hårskæreren Eunapios

(kommer ilfærdig løbende og støder en frugthandler til side).
Af vejen, hedning!

Frugthandleren

Sagte, herre!

Guldsmeden Potamon

Svinet mukker!

Hårskæreren Eunapios

Hund, hund!

Farveren Fokion

Mukke imod en velklædt kristen; – imod en mand af kejserens egen tro!

Hårskæreren Eunapios

(støder frugthandleren omkuld).
I smudset med dig!

Guldsmeden Potamon

Ret så! Søl dig der, ligesom dine guder.

Farveren Fokion

(slår ham med sin stok).
Tag det, – og det, – og det!

Hårskæreren Eunapios

(sparker ham).
Og der; og der! Jeg skal mygne dit gudsforhadte skind.
(Frugthandleren skynder sig ud.)

Farveren Fokion

(med den øjensynlige hensigt, at det skal høres af vagtføreren).
Jeg vilde højligen ønske, at en eller anden bragte dette optrin for vor velsignede kejsers øren. Kejseren har nylig udtalt sin misnøje med, at vi kristne borgere holder samkvem med hedningerne, ret ligesom om intet skilte imellem os –

Guldsmeden Potamon

Du sigter til hint opslag på torvene? Det har jeg også læst. Og jeg synes, at ligesom der findes både ægte og uægte guld i verden –

Hårskæreren Eunapios

Man bør ikke skære alle over én kam; det er
min mening. Der gives dog, Gud være lovet, endnu ivrige sjæle iblandt os.

Farveren Fokion

Vi er langtfra ikke ivrige nok, I kære brødre! Se blot hvor kæphøje disse spottere ter sig. Eller tror I det er mange af disse lurvede, som bærer korsets og fiskens tegn på armen?

Guldsmeden Potamon

Nej, – tænk bare, de myldrer og kryr foran selve hofkapellet –

Farveren Fokion

– i slig en højhellig nat –

Hårskæreren Eunapios

– spærrer vejen for kirkens rene lemmer –

En sminket kvinde

(i trængselen).
Er Donatister rene?

Farveren Fokion

Hvad? Donatist! Er du en Donatist?

Hårskæreren Eunapios

Hvad nu? Er ikke du det samme?

Farveren Fokion

Jeg? Jeg! Gid lynet slå din tunge!

Guldsmeden Potamon

(gør korsets tegn).
Gid pest og bylder –!

Farveren Fokion

En Donatist! Du ådsel; du rådne træ!

Guldsmeden Potamon

Ret så; ret så!

Farveren Fokion

Spån på Satans ildsted!

Guldsmeden Potamon

Ret så! Skæld ham; skæld ham, kære broder!

Farveren Fokion

(støder guldsmeden bort).
Hold mund; vig langt ifra mig. Nu kender jeg dig; – du er Manikæeren Potamon!

Hårskæreren Eunapios

En Manikæer? En stinkende kætter! Tvi, tvi!

Guldsmeden Potamon

(holder sin papirlygte frem).
Eja! Det er jo farveren Fokion fra Antiokia! Kainiten!

Hårskæreren Eunapios

Ve mig, som er kommen i løgnens samkvem!

Farveren Fokion

Ve mig, som hjalp en djævelens søn!

Hårskæreren Eunapios

(slår ham på øret).
Tag det, som løn for hjælpen!

Farveren Fokion

(slår igen).
O, du ryggesløse køter!

Guldsmeden Potamon

Forbandet, forbandet være I begge!
(Almindeligt slagsmål; latter og spot mellem tilskuerne.)

Vagtføreren

(råber til soldaterne).
Kejseren kommer!
(De stridende skilles ad og strømmer med de øvrige andægtige ind i kirken.)

Lovsang

(fra højaltret).
Slangen er henvejret i afgrundens svælg; – lammet har sejret, – på jorden er helg!
(Hoffet kommer i stort optog fra venstre. Prester med røgelsekar går foran; derefter drabanter og fakkelbærere, hofmænd og livvagt. I midten kejser Konstanzios, en fireogtretiårig mand af fornemt ydre, skægløs og med brunt krøllet hår; hans øjne har et mørkt og mistroisk udtryk; hans gang og hele holdning forråder uro og svækkelse. Ved hans venstre side går kejserinde Eusebia, en bleg og fin kvindeskikkelse, af samme alder som kejseren. Bag efter kejserparret følger fyrst Julian, en endnu ikke fuldt udviklet yngling på nitten år. Han er sorthåret, med begyndende skægvækst, har spillende brune øjne med et pludseligt kast; hofdragten vanklæder ham; hans lader er kejtede, påfaldende og hæftige. Kejserens søster, fyrstinde Helena, en yppig femogtyveårig skønhed, følger efter, ledsaget af jomfruer og ældre kvinder. Hoffolk og drabanter slutter toget. Kejserens livslave, Memnon, en sværbygget, prægtigt klædt Æthiopier, er iblandt følget.)

Kejser Konstanzios

(standser pludselig, vender sig om til fyrst Julian og spørger hvast): Hvor er Gallos?

Fyrst Julian

(blegner).
Gallos? Hvad vil du Gallos?

Kejser Konstanzios

Der greb jeg dig!

Fyrst Julian

Herre –!

Kejserinde Eusebia

(fatter kejserens hånd).
Kom; kom!

Kejser Konstanzios

Samvittigheden skreg. Hvad pønser I to på?

Fyrst Julian

Vi?

Kejser Konstanzios

Du og han!

Kejserinde Eusebia

O, kom; kom, Konstanzios!

Kejser Konstanzios

Så sort en dåd! Hvad svar gav oraklet?

Fyrst Julian

Oraklet? Ved min hellige frelser –

Kejser Konstanzios

Lyver nogen jer på, så skal han bøde på bålet.
(drager fyrsten tilside.) O, lad os holde sammen, Julian! Dyre frænde, lad os det!

Fyrst Julian

Alt ligger i dine hænder, elskede herre!

Kejser Konstanzios

Mine hænder –!

Fyrst Julian

O, stræk dem i nåde over os!

Kejser Konstanzios

Mine hænder? Hvad tænkte du om mine hænder?

Fyrst Julian

(griber hans hænder og kysser dem).
Kejserens hænder er hvide og kølige.

Kejser Konstanzios

Hvad skulde de ellers være? Hvad tænkte du? Nu greb jeg dig igen!

Fyrst Julian

(kysser dem atter).
De er som rosenbladene her i måneskinsnatten.

Kejser Konstanzios

Ja, ja, ja, Julian!

Kejserinde Eusebia

Fremad; det er på tiden.

Kejser Konstanzios

At skulle ind for Herrens åsyn! Jeg, jeg! O, bed for mig, Julian! De vil byde mig den hellige vin. Jeg ser den! Den spiller, som slangeøjne i guldkalken –. (skriger.) Blodige øjne –! O, Jesus Kristus, bed for mig!

Kejserinde Eusebia

Kejseren er syg –!

Fyrstinde Helena

Hvor er Cæsarios? Livlægen, livlægen, – hent ham!

Kejserinde Eusebia

(vinker).
Memnon, gode Memnon!
(hun taler sagte med slaven.)

Fyrst Julian

(dæmpet).
Herre, hav barmhjertighed, og skik mig langt herfra.

Kejser Konstanzios

Hvor vilde du helst hen?

Fyrst Julian

Til Ægypten. Helst did, hvis du så synes. Der går jo så mange did, – ind i den store ensomhed.

Kejser Konstanzios

Ind i ensomheden? Så? I ensomheden grubler man. Jeg forbyder dig at gruble.

Fyrst Julian

Jeg skal ikke gruble, hvis du blot vilde tillade mig –. Her vokser min sjælenød med hver dag. Onde tanker flokkes om mig. I ni døgn har jeg båret hårskjorte, og den har ikke værget mig; i ni nætter har jeg pisket mig med bodssvøben, men det fordriver dem ikke.

Kejser Konstanzios

Vi må være standhaftige, Julian! Djævelen er såre virksom i os alle. Tal med Hekebolios –

Slaven Memnon

(til kejseren).
Nu er det på tiden –

Kejser Konstanzios

Nej, nej, jeg vil ikke –

Slaven Memnon

(tager ham om håndledet).
Kom, nådigste herre; – kom, siger jeg.

Kejser Konstanzios

(retter sig ivejret og siger med værdighed): Ind i Herrens hus!

Slaven Memnon

(sagte).
Og siden det andet –

Kejser Konstanzios

(til Julian).
Gallos skal møde frem for mig.

Fyrst Julian

(bag kejserens ryg, folder hænderne bønligt imod kejserinden)

Kejserinde Eusebia

(hurtigt og dæmpet).
Frygt ikke!

Kejser Konstanzios

Bliv udenfor. Ikke ind i kirken med det sind, du nu har. Når du beder for alteret, så er det for at nedbede ondt over mig. – O, læss ikke slig skyld på dig, min elskede frænde!
(Toget går imod kirken. På trappen flokkes betlere, krøblinge og blinde om kejseren.)

En værkbruden

O, verdens mægtigste hersker, lad mig røre ved din kjortelflig, at jeg kan vorde helbredet.

En blind

Bed for mig, du Herrens salvede, at jeg får mit syn igen!

Kejser Konstanzios

Vær trøstig, søn! – Memnon, strø sølvpenge for dem. Ind, ind!
(Hoffet bevæger sig ind i kirken, hvis port lukkes; menneskesværmen adspreder sig efterhånden; kun fyrst Julian bliver tilbage i en af alléerne.)

Fyrst Julian

(ser mod kirken).
Hvad vil han Gallos? I denne hellige nat kan han da ikke tænke på at –! O, den, som vidste – – (vender sig og støder imod den bortgående blinde.) Se dig for, ven!

Den blinde

Jeg er blind, herre!

Fyrst Julian

Endnu? Kan du virkelig ikke se så meget som hin tindrende stjerne? Tvi dig, du lidet troende. Lovte ikke Guds salvede at bede for dit syn?

Den blinde

Hvo er du, som spotter en blind broder?

Fyrst Julian

En broder i vantro og blindhed.
(han vil gå ud ad vejen til venstre.)

En stemme

(sagte, bag ham, mellem buskerne).
Julian, Julian!

Fyrst Julian

(med et skrig).
Ah!

Stemmen

(nærmere).
Julian!

Fyrst Julian

Stå, stå; – jeg er væbnet! Vogt dig vel.

En ung mand

,
(i ringe klæder og med vandringsstav, kommer tilsyne mellem træerne)
Stille; det er mig –

Fyrst Julian

Bliv hvor du er! Kom ikke nær mig, menneske!

Den unge mand

O, mindes du da ikke Agathon –?

Fyrst Julian

Agathon! Hvad siger du? Agathon var jo en dreng –

Agathon

For sex år siden. – Jeg kendte dig straks.
(kommer nærmere.)

Fyrst Julian

Agathon; – ja, ved det hellige kors, tror jeg ikke det er dig!

Agathon

Se på mig; se rigtig –

Fyrst Julian

(omfavner og kysser ham).
Barndomsven! Legebroder! Du kæreste af dem alle! Og du er her? Hvilket under! Du har rejst den lange vej over bergene, og siden over havet, – hele den lange vej fra Kappadokia!

Agathon

Jeg kom for to dage siden med et skib fra Efesos. O, hvor har jeg ikke forgæves søgt dig i disse to dage. Ved slotsportene vilde ikke vagten lade mig slippe ind og –

Fyrst Julian

Nævnte du mit navn for nogen? eller at du søgte mig?

Agathon

Nej, sligt turde jeg slet ikke nævne, thi –

Fyrst Julian

Det har du gjort ret i; man bør aldrig lade nogen vide mere, end højst nødvendigt. – Hid, Agathon; frem i det fulde måneskin, at jeg kan se dig. – Du; du! Hvor du er vokset, Agathon; – hvor du ser stærk ud.

Agathon

Og du er blegere.

Fyrst Julian

Jeg kan ikke tåle luften i slottet. Jeg tror her er usundt. – Det er ikke her, som i Makellon. Makellon ligger højt. Der ligger ingen anden stad så højt i hele Kappadokia; ah, hvor stryger ikke den friske snevind fra Tauros henover –! Er du træt, Agathon?

Agathon

O, ingenlunde.

Fyrst Julian

Lad os dog sætte os. Her er så stilt og ensomt. Tæt sammen; se så! (drager ham ned på en bænk ved rækværket.) – «Kan der komme noget godt fra Kappadokia», siges der. Ja, – venner kan komme. Gives der noget bedre?
(ser længe på ham.)
Ufatteligt, at jeg ikke straks kendte dig. O du, min elskede ejendom, er det ikke som i børneårene –?

Agathon

(ned foran ham).
Jeg for dine fødder, ligesom da.

Fyrst Julian

Nej, nej, nej –!

Agathon

O, lad mig ligge så!

Fyrst Julian

Ak, Agathon, det er synd og bespottelse at knæle for mig. Du skulde vide, hvor skyldbetynget jeg er bleven. Hekebolios, min dyrebare lærer, har megen sorg af mig, Agathon. Han kunde fortælle dig – – – Hvor dit hår er vorden fyldigt og fugtigt. Og hvor lokket det er. – Men Mardonios, – hvorledes går det ham? Nu er han vel næsten hvidhåret?

Agathon

Han er ganske hvidhåret.

Fyrst Julian

Hvor Mardonios forstod at tyde Homer! Jeg tror ikke min gamle Mardonios har sin lige i det stykke. – Helte mod helte i kamp; – og ildnende guder over dem. Jeg så det med øjnene.

Agathon

Dengang stod dit sind til at vorde en stor og lykkelig kriger.

Fyrst Julian

Det var glade år, hine seks i Kappadokia. Var årene længere i den tid, end nu? Det tykkes så, når jeg drages til minde alt, hvad de rummer. – – Ja, det var glade år. Vi ved vore bøger, og Gallos på sin persiske hest. Som skyggen af en sky jog han over sletten. – O, men ét må du dog sige mig. Kirken –?

Agathon

Kirken? Over den hellige Mamas's grav?

Fyrst Julian

(smiler svagt).
Som Gallos og jeg bygged. Gallos fik sin fløj færdig; men jeg –; det vilde aldrig ret lykkes. – Hvorledes er det gåt siden?

Agathon

Det gik ikke. Bygfolkene sagde, at det var ugørligt på den måde.

Fyrst Julian

(tankefuld).
Ja visst; ja visst. Jeg gjorde dem uret, da jeg mente, at de var ukyndige. Nu véd jeg, hvorfor det ikke kunde gå. Jeg skal sige dig det, Agathon; – Mamas var en falsk helgen.

Agathon

Var den hellige Mamas?

Fyrst Julian

Hin Mamas har aldrig været noget blodvidne. Det hele sagn om ham var en sælsom vildfarelse. Hekebolios har med overmåde megen lærdom udfundet den rette sammenhæng, og jeg selv har for nylig affattet et ringe skrift om denne sag, et skrift, min Agathon, som visse visdomsvenner, ubegribeligt nok, skal have omtalt med ros i læresalene. – Herren holde mit hjerte rent for al forfængelighed! Den onde frister har talløse snigveje; en kan aldrig vide –. At det skulde lykkes for Gallos, men ikke for mig! Ak, min Agathon, når jeg tænker på hin kirkebygning, så ser jeg Kains alter –.

Agathon

Julian!

Fyrst Julian

Gud vil ikke vide af mig, Agathon!

Agathon

O, tal ikke så! Var ikke Gud stærk i dig, da du ledte mig ud af hedenskabets mørke og gav mig lys for alle tider, – du, et barn, som du dengang var!

Fyrst Julian

Ja, den sag er mig som en drøm.

Agathon

Og dog så livsalig en sandhed.

Fyrst Julian

(tungt).
Det skulde været nu! – Hvor tog jeg ordets ild fra? Der var lovsang i luften, – en stige mellem himmel og jord – – (stirrer ud.) Så du den?

Agathon

Hvilken?

Fyrst Julian

Stjernen, som faldt; der, bag de to cypresser.
(tier lidt og slår pludselig om.) – Har jeg fortalt dig, hvad min moder drømte natten før jeg blev født?

Agathon

Det mindes jeg ikke.

Fyrst Julian

Nej, nej, det er sandt, jeg erfor det først senere.

Agathon

Hvad drømte hun?

Fyrst Julian

Min moder drømte, at hun fødte Akilleus.

Agathon

(levende).
Tror du endnu lige stærkt på drømme?

Fyrst Julian

Hvorfor spørger du?

Agathon

Du skal få høre; thi det hænger sammen med hint, som drev mig over havet –

Fyrst Julian

Du har et særligt ærend her? Det har jeg sletikke tænkt på at spørge dig om –

Agathon

Et sælsomt ærend; og just derfor nøler jeg i tvil og uro. Der er så meget, jeg gad vide først, – om livet i staden, – om dig selv, – om kejseren –

Fyrst Julian

(ser visst på ham).
Sig sandheden, Agathon; – hvem har du talt med her, før du traf mig?

Agathon

Ikke med nogen.

Fyrst Julian

Hvad tid kom du?

Agathon

Det sagde jeg dig før, – for to dage siden.

Fyrst Julian

Og straks vil du vide –? Hvad er det for ting, du vil vide om kejseren? Er der nogen, som har bedt dig –? (slår armene om ham.) O, tilgiv mig, Agathon, ven!

Agathon

Hvad? Hvilket?

Fyrst Julian

(rejser sig og lytter).
Hyss! – Nej, det var intet; det var kun en fugl i buskene. – – Jeg er såre lykkelig her. Hvorfor tror du det ikke? Hvi skulde jeg ikke være lykkelig? Har jeg ikke her al min slægt samlet? ja, jeg mener – alle dem, som en nådig frelser har holdt sin hånd over.

Agathon

Og kejseren er dig jo i faders sted?

Fyrst Julian

Kejseren er over al måde vis og god.

Agathon

(som også har rejst sig).
Julian, er det rygte sandt, at du engang skal være kejserens efterfølger?

Fyrst Julian

(hastigt).
Tal ikke om de farlige ting. Jeg véd ikke, hvad tåbelige rygter fortæller. – Hvorfor fritter du mig så meget? Ikke et ord får du ud, før du siger mig, hvad du vil i Konstantinopel.

Agathon

Jeg kommer på Gud Herrens vegne.

Fyrst Julian

Har du din frelser og din frelse kær, så drag hjem igen. (lytter ud over rækværket.) Tal sagte; der lægger en båd til. –
(han drager ham over mod den anden side.)
Hvad vil du her? Kysse splinten af det hellige kors? – Drag hjem igen, siger jeg! Véd du, hvad Konstantinopel er blevet i de sidste femten måneder? Et bespottelsens Babylon. – Har du ikke hørt det, – véd du ikke, at Libanios er her?

Agathon

Ak, Julian, jeg kender ikke Libanios.

Fyrst Julian

Du ensomme Kappadokier! Lykkelige egn, hvor hans røst og lære ikke har slåt ned.

Agathon

Ah, han er en af hine hedenske vranglærere –?

Fyrst Julian

Den farligste af dem alle.

Agathon

Dog ikke farligere end Ædesios i Pergamon?

Fyrst Julian

Ej, hvad; – hvem tænker længere på Ædesios i Pergamon? Ædesios er affældig –

Agathon

Er han også farligere, end hin gådefulde Maximos?

Fyrst Julian

Maximos! Tal ikke om denne gøgler. Hvem véd noget pålideligt om denne Maximos?

Agathon

Han siger sig at have sovet tre år i en hule hinsides Jordan.

Fyrst Julian

Hekebolios holder ham for en bedrager, og deri har han visselig ikke megen uret. – – Nej, nej, Agathon, – Libanios er den farligste. Vor syndige jord har ligesom våndet sig under denne svøbe. Der gik tegn forud for hans ankomst. En pestagtig syge myrded mennesker for fode i staden. Og så, da den var over, i November måned, regned her ild hver nat fra himlen. Du må ikke tvile, Agathon! Jeg har selv set stjernerne løsne sig fra sine ringe, dale ned imod jorden og slukne undervejs. – Siden har han lært her, han, visdomselskeren, taleren. Alle kalder ham veltalenhedslærernes konge. Ja, det må de vel. Jeg siger dig, han er forfærdelig. Ynglinge og mænd flokkes om ham; han binder deres sjæle, så de må følge ham; fornægtelsen flyder dårende fra hans læber, lig digt og sang om Trojanere og Grækere –

Agathon

(i skræk).
O, du har også søgt ham, Julian!

Fyrst Julian

(viger tilbage).
Jeg! – Gud skærme mig mod sligt! Skulde visse rygter komme dig for øre, så fæst ikke lid til dem. Det er ikke sandt, at jeg har søgt Libanios om natten eller i forklædning. Hans nærhed vilde være mig en rædsel. Kejseren har desuden forbudt det, og Hekebolios endnu mere indtrængende. – Alle troende, som kommer denne spidsfindige mand nær, de falder fra og bliver spottere. Og ikke de alene. Hans ord bæres fra mund til mund lige ind i kejserslottet. Hans legende hån, hans uomstødelige grunde, hans spottedigte slår ned i min bøn; – alt dette tilhobe er for mig som hine uhyrer i fugleskikkelse, der fordum tilsølte maden for en from omflakkende helt. Jeg føler stundom med forfærdelse, at jeg ækles ved troens og ordets føde – (med et udbrud af ubændighed.)
Havde jeg kejserlig magt, skulde jeg sende dig Libanios's hoved på et sølvfad!

Agathon

Men hvor er det muligt, at kejseren tåler dette? Hvor kan vor fromme troende kejser –?

Fyrst Julian

Kejseren? Priset være kejserens tro og fromhed! Men kejseren har ikke tanke for andet, end den ulykkelige Perserkrig. Den fylder alles sind. Ingen agter den krig, som her føres imod Golgatas fyrste. Ah, min Agathon, det er ikke nu som for to år siden. Dengang måtte mystikeren Maximos's tvende brødre bøde med livet for sine vrange lærdomme. Du véd ikke, hvilke mægtige støtter Libanios har. En eller anden af de ringere visdomslærere udjages stundom af staden. Ham vover ingen at røre ved. Jeg har tryglet, jeg har bønfaldt både Hekebolios og kejserinden om at virke for hans udvisning. Men nej, nej! – Hvad hjælper det, at de andre fjernes? Dette ene menneske forgifter luften for os alle. O, du min frelser, om jeg kunde flygte fra al denne hedenske vederstyggelighed! At leve her, er at leve i løvens hule –

Agathon

(livfuldt).
Julian, – hvad sagde du der!

Fyrst Julian

Jo, jo; kun et under kan fri os.

Agathon

O, så hør! Det under er sket.

Fyrst Julian

Hvad mener du vel?

Agathon

Du skal høre det, Julian; thi nu tør jeg ikke længer tvile på, at det er dig, det gælder. Hvad der drev mig til Konstantinopel var et syn –

Fyrst Julian

Et syn, siger du!

Agathon

En hellig åbenbaring –

Fyrst Julian

O, for Guds nådes skyld, tal! – Hyss; tal ikke. Vent; der kommer nogen. Stå her; ganske ligegyldig; – lad som intet.
(de blir begge stående ved rækværket.)
(En høj smuk middelaldrende mand, klædt, efter visdomslærernes skik, i en kort kappe, kommer gennem alléen fra venstre. En skare ynglinge ledsager ham, alle i opkiltrede klæder, med vedbendkranse i håret og bærende bøger, papirer og pergamenter. Latter og højrøstet samtale mellem de kommende.)

Visdomslæreren

Tab intet i vandet, min glade Gregor! Husk på, hvad du bærer er mere værd, end guld.

Fyrst Julian

(som står lige ved ham).
Med tilladelse, – gives der noget håndfast gode, som er mere værd, end guld?

Visdomslæreren

Kan du købe dit livs frugter igen for guld?

Fyrst Julian

Sandt; sandt. Men når så er, skulde du ikke lide på de troløse vande.

Visdomslæreren

Menneskegunst er troløsere.

Fyrst Julian

Det ord var visdom. Og hvor sejler du så hen med dine skatte?

Visdomslæreren

Til Athen.
(han vil gå forbi.)

Fyrst Julian

(med undertrykt latter).
Til Athen? O, rige herre, så ejer du jo ikke din egen rigdom.

Visdomslæreren

(standser).
Hvi så?

Fyrst Julian

Er det vismands værk at føre ugler til Athen?

Visdomslæreren

Mine ugler forliges ikke med kirkelyset i kejserstaden. (til en af de unge mænd.) Ræk mig hånden, Sallust!
(han vil stige ned.)

Lærlingen Sallust

(halvt nede på trappen, sagte).
Ved guderne, det er ham!

Visdomslæreren

Ham –?

Lærlingen Sallust

Så sandt jeg lever! Jeg kender ham! – jeg har set ham gå sammen med Hekebolios.

Visdomslæreren

Ah!
(han betragter Julian med dulgt opmærksomhed; derpå går han et skridt nærmere og siger):
Du smilte nys. Hvad smilte du ad?

Fyrst Julian

Da du klaged over kirkelyset, tænkte jeg på, om det ikke snarere var kongelyset i læresalen, som skar dig for stærkt i øjnene.

Visdomslæreren

Misundelse rummes ikke under den korte kappe.

Fyrst Julian

Hvad ikke rummes, det stikker frem.

Visdomslæreren

Du har en spids tunge, høje Galilæer!

Fyrst Julian

Hvorfor Galilæer? Hvad er mit Galilæermærke?

Visdomslæreren

Hofklædningen.

Fyrst Julian

Jeg er visdomsven indenfor; thi jeg bærer en såre grov skjorte. – Men sig mig, hvad søger du i Athen?

Visdomslæreren

Hvad søgte Pontius Pilatus?

Fyrst Julian

Ej, hvad! Er ikke sandheden her, hvor Libanios er?

Visdomslæreren

(ser stivt på ham).
Hm! – Libanios, ja! Libanios vil snart forstumme. Libanios er ked af kampen, herre!

Fyrst Julian

Ked? Han, – den usårlige, den altid sejrende –?

Visdomslæreren

Han er ked af at vente på sin ligemand.

Fyrst Julian

Nu spøger du, fremmede? Hvor kan Libanios tænke at finde sin ligemand?

Visdomslæreren

Hans ligemand findes.

Fyrst Julian

Hvem? Hvor? Nævn ham!

Visdomslæreren

Det turde være farligt.

Fyrst Julian

Hvorfor?

Visdomslæreren

Er du ikke hofmand?

Fyrst Julian

Og hvad så?

Visdomslæreren

(sagtere).
Har du selv den forvovenhed at prise kejserens efterfølger?

Fyrst Julian

(gennemrystet).
Ah!

Visdomslæreren

(hurtigt).
Forråder du mig, så nægter jeg alt!

Fyrst Julian

Jeg forråder ingen. Visselig, visselig ikke! – Kejserens efterfølger, siger du? Jeg véd ikke, hvem du mener; – kejseren har ingen kåret. – Men hvorfor hin spøg? Hvorfor talte du om Libanios's ligemand?

Visdomslæreren

Ja eller nej, – lever der ved kejserhoffet en yngling, som med magt og hårde bud, gennem bønner og overtalelser, holdes fjernt fra læresalens lys?

Fyrst Julian

(med hast).
Sligt sker for at holde hans tro ren!

Visdomslæreren

(smiler).
Har denne unge mand så ringe tro til sin tro? Hvad véd han om sin tro? Hvad véd en kriger om sit skjold, før det har skærmet ham?

Fyrst Julian

Sandt, sandt; – men det er kærlige frænder og lærere, hører du –

Visdomslæreren

Talemåder, herre! Jeg vil sige dig det. Det er for kejserens skyld, at hans unge slægtning holdes borte fra visdomsvennerne. Kejseren har ikke ordets guddommelige gave. Kejseren er stor forresten; men han tåler ikke, at hans efterfølger lyser over riget –

Fyrst Julian

(forvirret).
Og det vover du –!

Visdomslæreren

Ja, ja, du vredes på din herskers vegne, men –

Fyrst Julian

Langt fra; tvert imod –; ja, det vil sige – – Hør, jeg står denne unge fyrste så temmelig nær. Det skulde være mig kært at erfare –
(vender sig.)
Gå længere tilside, Agathon; jeg må tale i enrum med denne mand.
(fjerner sig nogle skridt med den fremmede.)
Du sagde lyse? Lyse over riget? Hvad véd du, hvad véd I alle om fyrst Julian?

Visdomslæreren

Kan Sirios dølges af en sky? Vil ikke den drivende vind hist eller her flænge en rift i skyen, så at den –

Fyrst Julian

Lige til; jeg beder dig.

Visdomslæreren

Slottet og kirken er som et dobbelt bur, hvori fyrsten holdes fangen. Buret er ikke tæt nok. Stundom lader han et sælsomt ord falde; – hofkrybet – tilgiv mig, herre – hofmændene bærer det ud, til spot; den dybe mening er ikke til for disse herrer, – tilgiv, herre, – for de fleste af dem er den ikke til.

Fyrst Julian

For ingen. Du kan trygt sige, for ingen.

Visdomslæreren

For dig synes det dog. Og i al fald for os. – – Ja, han kunde lyse over riget! Går der ikke sagn om ham fra hans barneår i Kappadokia, da han under ordkamp med sin broder Gallos tog gudernes sag og forsvarede dem mod Galilæeren?

Fyrst Julian

Det var spøg, taleøvelser –

Visdomslæreren

Hvad har ikke Mardonios optegnet om ham? Og Hekebolios siden! Hvad kunst lå der ikke allerede i drengens tale, – hvad skønhed, hvad ynde i tankernes lette leg!

Fyrst Julian

Og det tykkes dig?

Visdomslæreren

Ja, vel kunde han vorde os en modstander, som vi både måtte frygte for og længes efter. Hvad fattes der ham for at nå en så ærefuld højde. Fattes der ham andet, end at gå den samme skole igennem, som den Paulus gik igennem, og som han gik så uskadt igennem, at han bagefter kunde slutte sig til Galilæerne, lysende mere, end alle de andre forkyndere tilhobe, fordi han havde viden og veltalenhed! Hekebolios frygter for sin lærlings tro. O, jeg véd det godt; det er fra ham det kommer. Men glemmer han da, denne overvættes samvittighedsfulde mand, at han selv i sin ungdom har drukket af de kilder, som han nu vil tilstoppe for sin lærling? Eller er det ikke hos os, at han har lært at bruge de sprogets våben, som han nu med en så højt lovprist færdighed svinger imod os?

Fyrst Julian

O, sandt, ustridig sandt!

Visdomslæreren

Og hvad gaver har så denne Hekebolios i sammenligning med de gaver, der så underfuldt åbenbared sig hos hint fyrstelige barn, som, efter hvad der siges, i Kappadokia, på de henrettede Galilæeres grave, forkyndte en lære, hvilken jeg holder for vildfarende og som derfor desto vanskeligere vinder indgang, men som han dog forkyndte med en sådan åndens henrevethed, at – ifald jeg tør tro et såre udbredt rygte – mangfoldige børn af hans egen alder gav sig under ham og fulgte ham som lærlinge! Ah, Hekebolios er, som I andre, – mere nidsyg end nidkær; derfor har Libanios ventet forgæves.

Fyrst Julian

(griber ham om armen).
Hvad har Libanios sagt? For Gud – jeg besværger dig, lad mig vide det!

Visdomslæreren

Han har sagt alt, hvad du nys har hørt. Og han har sagt mere end det. Han har sagt: se hin fyrstelige Galilæer; han er åndens Akilleus.

Fyrst Julian

Akilleus! (sagtere.) Min moders drøm.

Visdomslæreren

Hist inde i de åbne læresale står kampen. Dag og glæde er over striden og over de stridende. Ordets pile hviner; viddets hvasse sværd knittrer i slaget; de salige guder sidder smilende i skyen –

Fyrst Julian

O, vig fra mig med dit hedenskab –

Visdomslæreren

– og heltene går hjem til lejren, armomslyngede, uden nag, med blussende kinder, med blodets svulmende strøm i alle årer, med erkendelsens bytte og med løv om panden. Ah, hvor er Akilleus? Jeg ser ham ikke. Akilleus er vred –

Fyrst Julian

Akilleus er ulykkelig! – Men kan jeg tro det! O, sig mig –; jeg svimler –; alt det har Libanios sagt?

Visdomslæreren

Hvi kom Libanios til Konstantinopel? Kom han hid af en anden grund, end for at søge en viss ynglings hædrende venskab?

Fyrst Julian

(spændt).
Tal sandhed! Nej, nej, dette kan ikke være sandt. Hvorledes skulde det forliges med al den hån og spot, som –? Man håner ikke den, hvis venskab man søger.

Visdomslæreren

Galilæerrænker, for at tårne en mur af had og vrede imellem de to kæmper.

Fyrst Julian

Du vil dog vel ikke nægte, at det var Libanios –?

Visdomslæreren

Jeg vil nægte alt sligt til det yderste.

Fyrst Julian

Spottedigtene skulde ikke komme fra ham?

Visdomslæreren

Ikke et eneste. De er alle tilhobe blevne til i kejserslottet og udspredte under hans navn –

Fyrst Julian

Ah, hvad siger du der –?

Visdomslæreren

Hvad jeg tør vedstå for hvem det skal være. Du har en hvas tunge; – hvo véd, om ikke du selv –

Fyrst Julian

Jeg –! Men kan jeg tro dette? Libanios skulde ikke have skrevet dem? Ingen af dem?

Visdomslæreren

Nej, nej!

Fyrst Julian

Ikke engang det skændige digt om Atlas med de skrå skuldre?

Visdomslæreren

Nej, nej, siger jeg.

Fyrst Julian

Heller ikke hint tåbelige og højst uforskammede vers om abekatten i hofklæder?

Visdomslæreren

Haha; det er skrevet i kirken og ikke i læresalen. Du tror det ikke? Jeg siger dig, det er Hekebolios –

Fyrst Julian

Hekebolios!

Visdomslæreren

Ja, Hekebolios; Hekebolios selv, som for at lægge ondt imellem sin uven og sin lærling –

Fyrst Julian

(med knyttede hænder).
Ah, om så var!

Visdomslæreren

Havde denne forblindede og bedragne yngling kendt os visdomsvenner, så havde han ikke handlet så hårdt imod os.

Fyrst Julian

Hvad taler du om?

Visdomslæreren

Nu er det for sent. Lev vel, herre!
(han vil gå.)

Fyrst Julian

(griber hans hånd).
Ven og broder, – hvem er du?

Visdomslæreren

En mand, som sørger fordi han ser det guddomsbårne gå under.

Fyrst Julian

Hvad kalder du det guddomsbårne?

Visdomslæreren

Det uskabte i det skiftende.

Fyrst Julian

Lige mørkt for mig.

Visdomslæreren

Der gives en hel og herlig verden, som I Galilæere er blinde for. I den er tilværelsen en højtid mellem billedstøtter og under tempelsange, med fyldte skummende skåler og med roser i håret. Svimlende broer spænder sig mellem ånd og ånd, lige til de fjerneste lys i rummet. – Jeg kender den, som kunde være hersker i dette store solfulde rige.

Fyrst Julian

(angst).
Ja, med salighedens forlis!

Visdomslæreren

Hvad er salighed? Genforening med ophavet.

Fyrst Julian

Ja, i medvidende liv; genforening for mig, som den jeg er!

Visdomslæreren

Genforening, som regndråbens med havet, som det smuldrende løvs med den jord, der fostred det.

Fyrst Julian

O, havde jeg lærdom! Havde jeg våben at løfte mod dig!

Visdomslæreren

Hent dig våben, unge mand! Læresalen er en tankernes og evnernes fægtesal –

Fyrst Julian

(vigende).
Ah!

Visdomslæreren

Se hine glade ynglinge derborte. Der er Galilæere iblandt dem. Vildfarelser i de guddommelige ting volder ingen splid imellem os. – Lev vel! I Galilæere har gjort sandheden landflygtig. Se nu du, hvorledes vi bærer skæbnens slag. Se os med løv om de løftede pander. Således går
vi bort, – kortende natten med sang, og forventende Helios.
(han stiger ned af trappen, hvor lærlingerne har biet på ham; derpå hører man båden ro bort med dem.)

Fyrst Julian

(ser længe ud over vandet).
Hvem var han, den gådefulde mand?

Agathon

(kommer nærmere).
Hør mig, Julian –!

Fyrst Julian

(i livfuld bevægelse).
Han forstod mig! Og Libanios selv; den store, uforlignelige Libanios –! Tænk dig, Agathon, Libanios har sagt – –. O, hvor skarpt må dog ikke det hedenske øje være!

Agathon

Dette var et fristelsens værk, tro mig!

Fyrst Julian

(uden at agte på ham).
Jeg holder det ikke længer ud imellem disse mennesker. Fra dem kom altså hine vederstyggelige spottedigte! Her forhånes jeg; de ler bag min ryg; her er ingen, som tror på det, jeg bærer i mig. De
går efter mig; de vrænger ad mine lader og min tale; Hekebolios selv –! O, jeg føler det, – Kristus viger fra mig; jeg bliver ond her.

Agathon

O, du véd det ikke, – just du er særlig under nåden.

Fyrst Julian

(går op og ned ved rækværket).
Jeg er den, som Libanios gad kæmpe med. Hvilket sælsomt ønske! Libanios holder mig for sin ligemand. Det er mig, han venter på –

Agathon

Hør og lyd; Kristus venter på dig!

Fyrst Julian

Ven, hvad mener du?

Agathon

Synet, som drev mig til Konstantinopel –

Fyrst Julian

Ja, ja, synet; det havde jeg næsten glemt. En åbenbaring, sagde du jo? O, fortæl, fortæl!

Agathon

Det var hjemme i Kappadokia for en måned siden, eller lidt mere. Da kom det rygte ud, at hedningerne igen havde begyndt at holde lønlige sammenkomster ved nattetid i Kybeles tempel –

Fyrst Julian

De dumdristige! Det er dem jo strængt forbudt –

Agathon

Alle troende rejste sig også i harme. Øvrigheden lod templet bryde ned, og vi sønderslog de forargelige afgudsbilleder. Ja, de mere nidkære iblandt os dreves af Herrens ånd til at gå videre. Under salmesang, og med hellige faner foran, drog vi gennem staden og faldt som vredens sendebud over de ugudelige; vi tog deres kostbarheder fra dem; mange huse blev stukne i brand; mange hedninger omkom i ilden; end flere flygtende dræbte vi i gaderne. O, det var en stor tid til Guds ære!

Fyrst Julian

Og så? Synet, min Agathon!

Agathon

Tre fulde nætter og dage var hævnens herre stærk i os. Men se, da kunde ikke kødets skrøbelighed længer holde skridt med åndens iver, og vi afstod fra forfølgelsen. – Jeg lå på mit leje; jeg kunde hverken våge eller sove. Det tyktes mig, at jeg var hul indvendig, og at ånden var vegen fra mig. Jeg lå i brændende hede; jeg afrev mit hår, jeg græd, jeg bad, jeg sang; – jeg véd ikke mere, hvorledes det var. – Da, med ét, så jeg foran mig ved væggen et hvidt skinnende lys, og i lysskæret stod en mand i en fodsid kåbe. Der gik stråler ud fra hans hoved; han holdt et rør i armen og fæsted sine øjne mildt på mig.

Fyrst Julian

Det så du!

Agathon

Jeg så det. Og da talte han og sagde: stat op, Agathon; søg ham, som skal arve riget; byd ham gå ind i hulen og brydes med løverne.

Fyrst Julian

Brydes med løverne? O, sælsomt, sælsomt! – Ah, om det var –! Mødet med hin vismand –. En åbenbaring; et bud til mig –; jeg skulde være under udvælgelsen?

Agathon

Det er du visselig.

Fyrst Julian

Brydes med løverne! – Ja, jeg ser det; – således er det, min Agathon! Det er Guds vilje, at jeg skal søge Libanios –

Agathon

Nej, nej, hør mig tilende!

Fyrst Julian

– liste ham hans kunst og hans lærdom af, – fælde de vantro med deres egne våben, – slå, slå, som Paulus, – sejre, som Paulus, i Herrens sag!

Agathon

Nej, nej, det er ikke således ment.

Fyrst Julian

Kan du tvile? Libanios, – er ikke han vældig som bergenes løve, og er ikke læresalen –?

Agathon

Jeg siger dig, det er ikke så; thi skikkelsen føjed til: forkynd den kårne, at han skal ryste kejserstadens støv af sine fødder, og aldrig mere gå ind ad dens porte.

Fyrst Julian

Og det er du viss på, Agathon?

Agathon

Ja, tilfulde.

Fyrst Julian

Altså ikke her. Brydes med løverne? Hvor, hvor? O, hvor finder jeg lys i dette!
(Fyrst Gallos, en smuk stærkbygget mand på femogtyve år, med lyst krøllet hår og fuldt væbnet, kommer gennem alléen på venstre side.)

Fyrst Julian

(imod ham).
Gallos!

Fyrst Gallos

Hvad godt? (peger på Agathon.) Hvem er det menneske?

Fyrst Julian

Agathon.

Fyrst Gallos

Hvilken Agathon? Du søger omgængelse med så mange slags –. Ah, for Gud, det er jo Kappadokieren! Du er bleven en hel mand –

Fyrst Julian

Véd du det, Gallos, – kejseren har spurgt efter dig.

Fyrst Gallos

(spændt).
Nu? I nat?

Fyrst Julian

Ja, ja; han vil tale med dig. Han syntes at være i den yderste vrede.

Fyrst Gallos

Hvoraf véd du det? Hvad sagde han?

Fyrst Julian

Jeg forstod det ikke. Han vilde vide, hvad et orakel havde svaret.

Fyrst Gallos

Ah!

Fyrst Julian

Dølg intet for mig. Hvad gælder det?

Fyrst Gallos

Det gælder død eller landsforvisning.

Agathon

Nådige frelser!

Fyrst Julian

Hvad aned jeg ikke! Dog nej, kejserinden var trøstig. O, men tal, tal!

Fyrst Gallos

Hvad skal jeg tale? Véd jeg mere, end du? Har kejseren ymtet om et orakel, så må et visst sendebud være fængslet, eller nogen har forrådt mig –

Fyrst Julian

Sendebud? – Gallos, hvad er det, du har vovet!

Fyrst Gallos

O, kunde jeg da længer leve dette liv i uvisshed og angst? Lad ham handle med mig, som han vil; alt andet er bedre, end dette –

Fyrst Julian

(sagte, fører ham nogle skridt tilside).
Varsom, Gallos! Hvad er det med sendebudet?

Fyrst Gallos

Jeg har rettet et spørgsmål til Osirispresterne i Abydos –

Fyrst Julian

Ah, oraklet! Og dette hedenskab –!

Fyrst Gallos

Hedenskabet skulde man nok sætte sig ud over; men – ja, nu kan du gerne vide det – jeg har spurgt om udfaldet af Perserkrigen –

Fyrst Julian

Hvilket afsind! – Gallos, – jeg ser det på dig; du har spurgt om mere!

Fyrst Gallos

Hold op; jeg har ikke spurgt –

Fyrst Julian

Jo, jo; du har spurgt om en mægtig mands liv eller død!

Fyrst Gallos

Og om nu så var? Hvad ligger os begge mere på hjerte, end dette?

Fyrst Julian

(falder ham i armene).
Ti stille, du rasende!

Fyrst Gallos

Væk fra mig! Kryb du for ham, som en hund; – jeg er ikke tilsinds at tåle det længer. Jeg vil skrige det ud på alle torve – (råber til Agathon.) Har du set ham, Kappadokier? Har du set morderen?

Fyrst Julian

Gallos! Broder!

Agathon

Morderen!

Fyrst Gallos

Morderen i den røde kåbe; min faders morder, min stedmoders, min ældste broders –

Fyrst Julian

O, du kalder fordærvelse over os!

Fyrst Gallos

Elleve hoveder i en eneste nat; elleve lig; vor hele slægt. – Ah, men du kan tro, samvittigheden tumler med ham; den risler ham gennem benpiberne som en ormemylder.

Fyrst Julian

Hør ikke på ham! Bort, bort!

Fyrst Gallos

(griber Julian i skulderen).
Stå; – du ser så bleg og forstyrret ud; er det kanske dig, som har forrådt mig?

Fyrst Julian

Jeg! Din egen broder –!

Fyrst Gallos

Ah, hvad broder, broder! Broderskabet skærmer ingen i vor slægt. Har du lønligt eftersporet mine veje, så sig det! Hvem anden skulde det være? Tror du ikke jeg véd, hvad her hviskes om? Kejseren tænker jo på dig til sin efterfølger.

Fyrst Julian

Aldrig! Jeg sværger dig, elskede Gallos, det skal aldrig ske! Jeg vil ikke. En stærkere har kåret mig. – O, tro mig, Gallos; min vej er mærket. Jeg går ikke did, siger jeg. O, du hærskarernes Gud, – jeg på kejsersædet; – nej, nej, nej!

Fyrst Gallos

Haha; godt spillet, gøgler!

Fyrst Julian

Ja, du kan vel spotte, du, som ikke véd, hvad der er hændt. Jeg véd det knapt selv. O, Agathon, – om dette hoved skulde salves! Var det ikke et frafald, – en synd til døden? Vilde ikke Herrens hellige olje brænde mig som dryppende bly!

Fyrst Gallos

Da måtte vor høje frænde være mere skaldet, end Julius Cæsar.

Fyrst Julian

Forbryd dig ikke –! Giv kejseren, hvad kejserens er –

Fyrst Gallos

Min faders blod, – din faders og din moders –!

Fyrst Julian

O, hvad véd vi om hine rædsler? Vi var jo små dengang. Det meste var soldaternes skyld; det var oprørerne, – onde rådgivere –

Fyrst Gallos

(ler).
Efterfølgeren øver sig!

Fyrst Julian

(i gråd).
O, Gallos, gid jeg fik dø eller forjages i dit sted! Jeg forspilder min sjæl her. Jeg skulde tilgive, – og jeg kan det ikke. Det onde vokser i mig; had og hævn hvisker –

Fyrst Gallos

(hurtigt, ser imod kirken).
Nu kommer han!

Fyrst Julian

Vær sindig, dyrebare broder! – Ah, Hekebolios!
(Kirkedøren er imidlertid bleven åbnet. Menigheden strømmer ud; nogle går bort, andre blir stående udenfor for at se hoffet drage forbi. Mellem de kommende er skriftlæreren Hekebolios; han bærer prestelig klædning.)

Skriftlæreren Hekebolios

(idet han vil gå forbi til venstre).
Er det dig, min Julian? Ak, jeg har atter havt en tung stund for din skyld.

Fyrst Julian

Desværre; det har du visst altfor ofte.

Skriftlæreren Hekebolios

Kristus er fortørnet på dig, min søn! Det er dit trodsige sindelag, som han vredes over; det er dine kærlighedsløse tanker, al denne verdslige forfængelighed –

Fyrst Julian

Jeg véd det, min Hekebolios! Du siger mig det så tidt.

Skriftlæreren Hekebolios

Nys løfted jeg mig i bøn for din bedring. O det var som om vor ellers så nåderige frelser slog det hen, – som om han ikke vilde høre på mig; han lod tant og spredthed snige sig ind i mine tanker –

Fyrst Julian

Du bad for mig? O, du kærlighedsfulde Hekebolios, – du beder selv for os umælende dyr, – at sige, når vi går i hofklæder!

Skriftlæreren Hekebolios

Hvad siger du, min søn!

Fyrst Julian

Hekebolios, hvorledes kunde du skrive hint forsmædelige digt?

Skriftlæreren Hekebolios

Jeg! Jeg sværger dig ved alt, hvad højt og helligt er –!

Fyrst Julian

Det står i dine øjne, at du lyver! Jeg véd med fuld visshed, at du har skrevet det. Hvorledes kunde du skrive det, spørger jeg, – og det til og med i Libanios's navn?

Skriftlæreren Hekebolios

Nu vel, min inderlig kære, når du véd det, så –

Fyrst Julian

Ah, Hekebolios! Svig og løgn og falskhed –

Skriftlæreren Hekebolios

Se, du dyrebare, så højt elsker jeg dig! Alt kan jeg gøre for den mands sjæl, hvem Herren engang skal salve. Har jeg sveget og løjet af omhu for dig, så véd jeg, at en nådefuld Gud har med velbehag skuet ned på min færd og udstrakt sin billigende hånd derover.

Fyrst Julian

Jeg blinde! Lad mig trykke disse mensvorne fingre –

Skriftlæreren Hekebolios

Kejseren!
(Kejser Konstanzios med hele sit følge kommer fra kirken. Agathon er allerede under det foregående trådt tilbage mellem buskerne på højre side.)

Kejser Konstanzios

O, denne livsalige himmelfred over mig!

Kejserinde Eusebia

Du føler dig styrket, min Konstanzios?

Kejser Konstanzios

Ja ja! Jeg så duen dale levende ned over mig. Den tog alle skyldbyrder med. – Nu tør jeg vove meget, Memnon!

Slaven Memnon

(sagte).
Vov straks, herre!

Kejser Konstanzios

Der står de begge.
(han går hen imod dem.)

Fyrst Gallos

(griber uvilkårligt efter sværdet og råber angst): Gør mig ikke noget ondt!

Kejser Konstanzios

(med udstrakte arme).
Gallos! Frænde!
(han omfavner og kysser ham.)
Se, i lys af påskenattens stjerner vælger jeg den, som ligger mit hjerte nær. – Bøj jer alle til jorden. Hils Cæsar Gallos!
(Almindelig forbauselse blandt følget; uvilkårlige udråb høres.)

Kejserinde Eusebia

(med et skrig).
Konstanzios!

Fyrst Gallos

(fortumlet).
Cæsar!

Fyrst Julian

Ah!
(han griber, ligesom i glæde, efter kejserens hænder.)

Kejser Konstanzios

(slår afværgende imod ham).
Nærm dig ikke! Hvad vil du? Er ikke Gallos den ældste? Hvad håb har du gjort dig? Hvilke rygter har du i dit forblindede hovmod –? Bort; bort!

Fyrst Gallos

Jeg – jeg Cæsar!

Kejser Konstanzios

Min arving og min efterfølger. Inden tre dage drager du til hæren i Asien. Perserkrigen ligger dig jo stærkt på hjerte –

Fyrst Gallos

O, min nådigste herre –!

Kejser Konstanzios

Tak mig i gerning, elskede Gallos! Kong Sapores står vest for Eufrat. Jeg véd jo, hvor bekymret du er for mit liv; lad det altså være dit hverv at slå ham.
(han vender sig om, griber Julian med begge hænder om hovedet og kysser ham.)
Og du, Julian, fromme ven og broder, – det måtte så være.

Fyrst Julian

Velsignelse over kejserens vilje!

Kejser Konstanzios

Ingen ønsker! Dog hør, – jeg har også tænkt på dig. Vid, Julian, at nu kan du ånde frit i Konstantinopel –

Fyrst Julian

Ja, lovet være Kristus og kejseren!

Kejser Konstanzios

Du véd det allerede? Hvem har sagt dig det?

Fyrst Julian

Hvilket, herre?

Kejser Konstanzios

At Libanios er forvist?

Fyrst Julian

Libanios – forvist!

Kejser Konstanzios

Jeg har forvist ham til Athen.

Fyrst Julian

Ah!

Kejser Konstanzios

Der ude ligger skibet; han sejler inat

Fyrst Julian

(sagte).
Ham selv; ham selv!

Kejser Konstanzios

Du har jo længe ønsket det. Jeg har ikke kunnet føje dig før; men nu –; lad dette være dig et ringe vederlag, min Julian –

Fyrst Julian

(griber raskt hans hånd).
Herre, vis mig én nåde til!

Kejser Konstanzios

Kræv alt, hvad du vil.

Fyrst Julian

Lad mig rejse til Pergamon. Du véd, den gamle Ædesios lærer der –

Kejser Konstanzios

Et højst sælsomt ønske. Du, imellem hedningerne –?

Fyrst Julian

Ædesios er ikke farlig; han er en højsindet olding og derhos affældig –

Kejser Konstanzios

Og hvad vil du ham, broder?

Fyrst Julian

Jeg vil lære at brydes med løverne.

Kejser Konstanzios

Jeg forstår din fromme tanke. Og du ræddes ikke –; du tror dig stærk nok –?

Fyrst Julian

Gud Herren har råbt på mig med høj røst. Lig Daniel går jeg tryg og glad ind i løvekulen.

Kejser Konstanzios

Julian!

Fyrst Julian

I denne nat var du selv hans redskab uden at vide det. O, lad mig gå og rense verden!

Fyrst Gallos

(sagte til kejseren).
Føj ham, herre; det vil holde ham fra at pønse på større ting!

Kejserinde Eusebia

Jeg beder dig, Konstanzios, – stå ikke denne dragende længsel imod.

Skriftlæreren Hekebolios

(sagte).
Høje kejser, lad ham rejse til Pergamon. Jeg mistviler om at bøje ham her, og nu ligger der jo ikke så megen magt på –

Kejser Konstanzios

Hvor skulde jeg kunne nægte dig noget i denne stund? Gå med Gud, Julian!

Fyrst Julian

(kysser hans hænder).
O, tak, – tak!

Kejser Konstanzios

Og nu til glædesmåltid! Min kapuanske kok har opfundet nogle nye fastespiser, karpenakker i Kiosvin og –. Fremad; – næst efter mig, Cæsar Gallos!
(Toget sætter sig i bevægelse.)

Fyrst Gallos

(sagte).
Helena, hvilken vidunderlig omskiftelse!

Fyrstinde Helena

O, Gallos, nu dages det over vort håb.

Fyrst Gallos

Jeg kan knapt tro det! Hvem er skyld i dette?

Fyrstinde Helena

Hyss!

Fyrst Gallos

Du, elskede? Eller hvem – hvem?

Fyrstinde Helena

Memnons spartanske hund.

Fyrst Gallos

Hvad mener du?

Fyrstinde Helena

Memnons hund. Julian har givet den et fodspark; det er det, som hævnes.

Kejser Konstanzios

Hvorfor så taus, Eusebia?

Kejserinde Eusebia

(sagte, i gråd).
O, Konstanzios, – at du kunde vælge så!

Kejser Konstanzios

Elleve skygger kræved det.

Kejserinde Eusebia

Ve os; dette besværger ikke skyggerne.

Kejser Konstanzios

(råber).
Fløjtespillere! Hvorfor tier de skurke? Blæs, blæs!
(Alle, undtagen fyrst Julian, går ud til venstre. Agathon kommer frem mellem træerne.)

Fyrst Julian

Gallos hans efterfølger; og jeg – fri, fri, fri!

Agathon

Vidunderligt er Herrens råd åbenbaret.

Fyrst Julian

Hørte du, hvad her gik for sig?

Agathon

Ja, alt.

Fyrst Julian

Og imorgen, min Agathon, imorgen til Athen!

Agathon

Til Athen? Du går jo til Pergamon.

Fyrst Julian

Hyss! Du kender ikke til –; vi må være listige som slanger. Først til Pergamon, – og så til Athen!

Agathon

Farvel, min ven og herre!

Fyrst Julian

Vil du følge mig, Agathon?

Agathon

Det kan jeg ikke. Jeg må hjem jeg har min lille broder at sørge for.

Fyrst Julian

(ved rækværket).
Der letter de anker. – God bør, du vingede løve; Akilleus følger dig i kølvandet.
(råbcr dæmpet:)
Ah!

Agathon

Hvad var det?

Fyrst Julian

Hist faldt en stjerne.

ANDEN AKT

(I Athen. En åben plads, omgiven af søjlegange. På pladsen billedstøtter og vandspring. I det ene hjørne, til venstre, udmunder en trang gade. Solnedgang.)

(Basilios fra Cæsaræa, en fint bygget ung mand, sidder læsende ved en sokkel. Gregor fra Nazianz og andre af højskolens lærlinger spadserer i spredte klynger op og ned i søjlegangene. En større flok løber støjende over pladsen ud til højre; larm langt borte.)

Basilios fra Cæsaræa

(ser op fra sin bog).
Hvad betyder hine vilde skrig?

Gregor fra Nazianz

Der er landet et skib fra Efesos.

Basilios fra Cæsaræa

Med nye lærlinger?

Gregor fra Nazianz

Ja.

Basilios fra Cæsaræa

(rejser sig).
Så får vi en larmfuld nat. Kom, Gregor; lad os ikke se al den utérlighed.

Gregor fra Nazianz

(peger ud til venstre).
Se did. Er det et lysteligere syn?

Basilios fra Cæsaræa

Fyrst Julian –; med roser i håret, med blussende ansigt –

Gregor fra Nazianz

Ja, og bag efter ham denne ravende tinøjede flok. Hør, hvor de lamme tunger laller af vin! De har siddet hele dagen i Lykons skænkestue.

Basilios fra Cæsaræa

Og mange iblandt dem er vore egne, Gregor; det er kristne ynglinge –

Gregor fra Nazianz

Så kalder de sig. Kaldte ikke Lampon sig kristen, – han, som krænkede oljehandleren Zenons datter? Og Hilarion fra Agrigent, og de to andre, der bedrev det, jeg væmmes ved at nævne –

Fyrst Julian

(høres råbende udenfor til venstre).
Eja, se, se, – Kastor og Pollux fra Kappadokia!

Basilios fra Cæsaræa

Han har fåt øje på os. Jeg vil gå; jeg tåler ikke at se ham således.

Gregor fra Nazianz

Jeg bliver; han trænger vel til en ven.
(Basilios fra Cæsaræa går ud til højre. I det samme kommer fyrst Julian og en skare unge mænd ud fra den trange gade. Han har uredt hår og er iført en kort kappe ligesom de andre. Blandt lærlingerne er Sallust fra Perusia.)

Mange i skaren

Leve Athens lys! Leve visdommens og veltalenhedens elsker!

Fyrst Julian

Al smiger er spildt. Ikke et vers mere får I idag.

Sallust fra Perusia

Når vor fører tier, får vi det tomt, som morgenen efter et natligt gilde.

Fyrst Julian

Skal det være, så lad det være noget nyt. Lad det være en rettergangsleg.

Hele flokken

Ja, ja, ja; fyrst Julian på dommersædet!

Fyrst Julian

Væk med fyrsten, I venner –

Sallust fra Perusia

Stig op, du uforlignelige!

Fyrst Julian

Jeg skulde formaste mig –? Hist står manden. Hvo er vel dreven i retslæren, som Gregor fra Nazianz?

Sallust fra Perusia

Det er sandt!

Fyrst Julian

På dommersædet, min vise Gregor; jeg er en anklaget.

Gregor fra Nazianz

Jeg beder dig, ven, lad mig være udenfor.

Fyrst Julian

På dommersædet, siger jeg! På dommersædet!
(til de andre.) Hvad har jeg forbrudt?

Nogle stemmer

Ja, hvad skal det være? Vælg selv!

Sallust fra Perusia

Lad det være noget galilæisk, som vi ugudelige kalder det.

Fyrst Julian

Rigtig; noget galilæisk. Nu har jeg det. Jeg har nægtet at svare kejseren skat –

Mange stemmer

Haha; ikke ilde! Ypperligt!

Fyrst Julian

Her føres jeg frem; skubbet i nakken; med sammensnørte hænder –

Sallust fra Perusia

(til Gregor).
Blinde dommer – ja jeg mener, såsom retfærdigheden er blind –, se denne forvovne mand; han har vægret sig for at yde kejseren skat.

Fyrst Julian

Tillad mig at kaste et ord i overvejelsens vægtskål. Jeg er en græsk borger. Hvor meget er en græsk borger kejseren skyldig?

Gregor fra Nazianz

Hvad kejseren kræver.

Fyrst Julian

Godt; men hvor meget, – ja, svar nu som om kejseren selv var tilstede i retten –, hvor meget tør kejseren kræve?

Gregor fra Nazianz

Alt.

Fyrst Julian

Det var sandelig svaret, som om kejseren selv var tilstede. Men nu er der en knude; thi der står skrevet: giv kejseren, hvad kejserens er, – og Gud, hvad Guds er.

Gregor fra Nazianz

Og hvad så?

Fyrst Julian

Så sig mig, o kløgtige dommer, – hvor meget af mit hører Gud til?

Gregor fra Nazianz

Alt.

Fyrst Julian

Og hvor meget af Guds ejendom har jeg lov til at give kejseren?

Gregor fra Nazianz

Kære venner, ikke mere af denne leg.

Lærlingerne

(under støj og latter).
Jo, jo; svar ham!

Fyrst Julian

Hvor meget af Guds ejendom tør kejseren kræve?

Gregor fra Nazianz

Jeg svarer ikke. Dette er usømmeligt både imod Gud og kejseren. Lad mig komme bort!

Mange stemmer

Slå ring om ham!

Fyrst Julian

Hold ham fast! Hvad, du højst uheldige dommer, du har forplumret kejserens sag, og nu vil du slippe fra det? Du vil flygte? Hvorhen, hvorhen? Til Skytherne? Frem for mig! Svar mig, I kejserens og visdommens vordende tjenere, – har han ikke villet unddrage sig kejserens magt?

Lærlingerne

Jo, jo!

Fyrst Julian

Og hvad straf sætter I for slig en ugerning?

Stemmer

Døden! Døden i et vinkar!

Fyrst Julian

Lad os tænke efter. Lad os svare, som om kejseren selv var tilstede. Hvor er grænsen for kejserens magt?

Nogle i skaren

Kejserens magt er uden grænse.

Fyrst Julian

Det skulde jeg mene. Men at ville unddrage sig det grænseløse, o I venner, er ikke det vanvid?

Lærlingerne

Jo, jo; Kappadokieren er gal!

Fyrst Julian

Og hvad er så vanvid? Hvad dømte vore forfædre om den tilstand? Hvad lærte de egyptiske prester? Og hvad siger mystikeren Maximos og de andre visdomsvenner i østerlandene? De siger, at den himmelske gåde åbenbarer sig i den vanvittige. Vor Gregor – idet han sætter sig op imod kejseren – er altså i særligt forbund med det himmelske. – Udgyd vin for Kappadokieren; syng sange til vor Gregors pris; – en æresstøtte for Gregor fra Nazianz!

Lærlingerne

(under latter og jubel).
Priset være Kappadokieren! Priset være Kappadokierens dommer!
(Visdomslæreren Libanios, omgiven af lærlinger, kommer over pladsen.)

Visdomslæreren Libanios

Ej, se, – jeg tror, min broder Julian forkynder visdom på åbent torv!

Fyrst Julian

Sig dårskab, min dyrebare; visdommen er jo vandret ud.

Visdomslæreren Libanios

Er visdommen vandret ud?

Fyrst Julian

Eller er i færd med at vandre ud; thi, ikke sandt, også du agter dig ned til Piræos?

Visdomslæreren Libanios

Jeg, min broder; hvad skulde jeg i Piræos?

Fyrst Julian

Vor Libanios er altså den eneste lærer, som ikke véd, at der nys er landet et skib fra Efesos?

Visdomslæreren Libanios

Ej, ven, hvad bryder jeg mig om hint skib!

Fyrst Julian

Det er lastet til randen med lærdomsspirer –

Visdomslæreren Libanios

(hånligt).
Det kommer jo fra Efesos!

Fyrst Julian

Er ikke guldet lige vægtigt, hvor det kommer fra?

Visdomslæreren Libanios

Guld? Haha! De gyldne beholder Maximos for sig selv; dem slipper han ikke. Hvad er det for slags lærlinger, som vanligvis kommer hid fra Efesos? Kræmmersønner, håndværkeres førstefødte. Guld, siger du, min Julian? Jeg siger mangel på guld. Men denne guldmangel vil jeg udnytte, til deraf at præge en ægte vægtig guldmynt for eder, I unge! Eller er kanske ikke en gavnlig lære for livet, – når den fremsættes i en sindrig og tiltrækkende form – at ligne med en fuldvægtig guldmynt? – Hør da, hvis det så synes eder. Her blev sagt, at visse mænd i hast er ilet ned til Piræos? Hvem er de, disse ilsomme? Det være langt fra mig at nævne navne; selv kalder de sig visdomselskere og visdomslærere. Flyt eder nu i tanken ned til Piræos. Hvad går der for sig i denne stund, mens jeg står her i eders velvilligt lyttende klynge? Jeg skal sige jer, hvad der går for sig. Hine mænd, som holder sig selv for at elske og at forkynde visdommen, de stimler sammen på landgangsbroen; de puffes, de mundhugges, bides, glemmer al sømmelighed og sætter al anstand tilside. Og hvorfor? For at være den første på tofterne, – for at rive de mest velklædte ynglinge til sig, føre dem til sine huse, optage dem deri, håbende, siden at skulle drage fordel af dem på allehånde måder. – Hvilken skamfuldhed, hvilken opvågnen i tomhed, ligesom efter en rus, når det om føje tid viser sig – hahaha! – at hine ynglinge knapt førte med sig det fornødne til at betale ankomstgildet! – Lær heraf, I unge, hvor ilde det klæder en visdomselsker, og hvor ringe det lønner sig, at eftertragte de goder, som ligger udenfor sandheden.

Fyrst Julian

O, min Libanios, når jeg hører dig med lukkede øjne, da hensynker jeg i en sød drøm om at Diogenes er genfødt iblandt os.

Visdomslæreren Libanios

Din mund er fyrstelig ødsel, min inderlig kære!

Fyrst Julian

Intet mindre. Og dog var jeg nær ved at bryde min tale af; thi denne gang vil i al fald én af dine medbrødre neppe føle sig skuffet.

Visdomslæreren Libanios

Min ven spøger.

Fyrst Julian

Din ven forsikrer dig, at statholderen Milons to sønner er ombord.

Visdomslæreren Libanios

(griber ham i ærmet).
Hvad siger du?

Fyrst Julian

Den Diogenes's efterfølger, som får dem at opdrage, vil neppe have nødig, for armods skyld, at drikke af den hule hånd.

Visdomslæreren Libanios

Statholderen Milons sønner! Hin ædle Milon, som sendte kejseren syv persiske heste med sadeltøj, syet med perler –

Fyrst Julian

Mange fandt, at det var for ringe gave for Milon.

Visdomslæreren Libanios

Meget sandt. Milon burde sendt et digt; eller han skulde sendt en vel affattet tale eller et brev. Milon er en rigt udrustet mand; hele statholderen Milons slægt er rigt udrustet.

Fyrst Julian

Mest de to ynglinge.

Visdomslæreren Libanios

Det vil jeg tro. Guderne give, for den velgørende og gavmilde faders skyld, at de må falde i gode hænder! Så havde du dog ret, o Julian; skibet bragte virkelig guld fra Efesos. Thi er ikke åndens gaver det ægte guld? Men jeg har ingen ro på mig; disse unge mænds velfærd er i sandhed en vigtig sag; der afhænger så meget af, hvem der først får fat i dem. Mine unge venner, hvis I synes som jeg, da rækker vi disse to fremmede en vejledende hånd, hjælper dem at træffe det gavnligste valg af lærer og bolig og –

Sallust fra Perusia

Jeg er med!

Lærlingerne

Til Piræos! Til Piræos!

Sallust fra Perusia

Vi skal hugge som vildsvin for Milons sønner!
(De går alle med Libanios ud til højre; kun fyrst Julian og Gregor fra Nazianz blir tilbage i søjlegangen.)

Fyrst Julian

(følger dem med øjnene).
Se, hvor de boltrer sig, lig en flok fauner. Hvor de slikker sig om mundkrogene i lystenhed efter det måltid, som vil vanke inat. (vender sig til Gregor.)
Havde de i denne stund et suk til Gud, skulde det være, at han vilde tømme deres maver for frokosten.

Gregor fra Nazianz

Julian –

Fyrst Julian

Se kun på mig; jeg er ædru.

Gregor fra Nazianz

Jeg véd det. Du er mådeholden i alle ting. Og dog lever du dette liv med.

Fyrst Julian

Hvorfor ikke? Véd du eller jeg, når lynet slår ned? Hvorfor så ikke leve en lys solrig dag? Glemmer du, at jeg har henslæbt både min barndom og mine første ungdomsår i et gyldent slaveri? Det var bleven mig til en vane, ja, jeg kan sige, et slags fornødenhed, at føle den visse skræk over mig. Og nu? Denne gravstilhed fra kejserens side; – denne lurende stumhed! Jeg forlod Pergamon uden kejserens samtykke; kejseren taug til det. Jeg drog på egen hånd til Nikomedia; jeg levte der og lærte både af Nikokles og af de andre; kejseren lod det ske. Jeg kom til Athen, søgte Libanios, som kejseren havde forbudt mig at se; – kejseren har tiet til denne dag. Hvorledes skal jeg tyde dette!

Gregor fra Nazianz

Du skal tyde det i kærlighed, Julian!

Fyrst Julian

O, du véd ikke –! Jeg hader denne magt udenfor mig, forfærdende, når den handler, – end mere forfærdende, når den hviler.

Gregor fra Nazianz

Vær ærlig, ven, og sig mig, om det er blot dette, som har ledt dig ind på alle de sælsomme veje.

Fyrst Julian

Hvad mener du med sælsomme veje?

Gregor fra Nazianz

Er det sandt, hvad rygtet siger, – at du tilbringer dine nætter med at udforske de hedenske hemmeligheder i Eleusis?

Fyrst Julian

Ah, hvad! Jeg kan forsikre dig, der er ringe udbytte at hente hos hine gådelystne drømmere. Lad os ikke tale mere derom.

Gregor fra Nazianz

Altså dog sandt! O, Julian, hvor kunde du søge dette skændselsfulde samkvem!

Fyrst Julian

Jeg må leve, Gregor, – og dette her ved visdomsskolen, det er ikke liv. Denne Libanios! Jeg tilgiver ham aldrig, at jeg har elsket ham så højt! Hvorledes gik jeg ikke ved ankomsten ydmvg og skælvende af glæde frem for det menneske, bøjed mig for ham, kyssed ham og kaldte ham min store broder.

Gregor fra Nazianz

Ja, det var alle kristnes mening, at du drev det for vidt.

Fyrst Julian

Og dog kom jeg hid med højtid i sjælen. Jeg så i ånden en vældig kamp imellem os to, – verdens sandhed, som skulde brydes imod Guds sandhed. – Hvad er det blevet til? Libanios har aldrig for alvor villet denne kamp. Han har aldrig villet nogen kamp overhovedet; han vil kun sit eget. Jeg siger dig, Gregor, – Libanios er ingen stor mand.

Gregor fra Nazianz

Da råber dog hele det oplyste Grækenland, at han er det.

Fyrst Julian

Og dog er han ingen stor mand, siger jeg dig. En eneste gang har jeg set Libanios stor; det var hin nat i Konstantinopel. Da var han stor, fordi han havde lidt en stor uret, og fordi en høj vrede fyldte ham. Men her! O, hvad har jeg ikke her været vidne til! Libanios har stor lærdom, men han er ingen stor mand. Libanios er grisk; han er forfængelig; han er optændt af misundelse. Eller tror du, han har kunnet tåle det ry, som jeg, – vistnok for en stor del ved mine venners overbærenhed – har været så heldig at forhverve mig? Kommer du til Libanios, så kan han regne dig op alle dyders væsen og kendetegn. Han har dem på rede hånd, ligesom han har bøgerne i sin bogsal. Men øver han disse dyder? Er hans liv som hans lære? Han en efterfølger af Sokrates og af Platon, – haha! Smigred han ikke kejseren, inden han blev forjaget? Smigred han ikke mig ved vort sammentræf i Konstantinopel, dette sammentræf, som han siden har gjort et yderst uheldigt forsøg på at stille i et latterligt lys! Og hvad er jeg ham nu? Nu skriver han breve til Gallos, til Cæsar Gallos, til kejserens arving, og ønsker ham til lykke med hans fremgang imod Perserne, skønt denne fremgang hidtil har været tarvelig nok og skønt Cæsar Gallos hverken udmærker sig ved lærdom eller ved nogen synderlig veltalenhed. – Og denne Libanios vedbliver Grækerne at kalde for visdomselskernes konge! Ah, jeg vil ikke nægte, at dette harmer mig. Jeg troede dog, sandt at sige, at Grækerne måtte kunne træffe et bedre valg, hvis de fæstede sine øjne lidt mere på de visdommens og veltalenhedens dyrkere, som i de senere år –

Basilios fra Cæsaræa

(kommer fra højre side).
Breve! Breve fra Kappadokia!

Gregor fra Nazianz

Også til mig?

Basilios fra Cæsaræa

Se her; fra din moder.

Gregor fra Nazianz

Min fromme moder!
(han åbner papiret og læser.)

Fyrst Julian

(til Basilios).
Er det din søster, som skriver?

Basilios fra Cæsaræa

(der er kommen med sit eget brev åbent).
Ja, det er Makrina. Hun melder både tunge og sælsomme tidender.

Fyrst Julian

Hvilke; hvilke?

Basilios fra Cæsaræa

Først om din høje broder Gallos. Han øver et strængt herredømme i Antiokia.

Fyrst Julian

Ja, Gallos er hård. – Skriver Makrina «strængt herredømme»?

Basilios fra Cæsaræa

(ser på ham).
Makrina skriver «blodigt» –

Fyrst Julian

Ah, jeg tænkte det! Hvorfor gav dog kejseren ham denne ryggesløse enke, denne Konstantina, til ægte!

Gregor fra Nazianz

(læsende).
O, hvad uhørt skændighed?

Fyrst Julian

Hvad er det, ven?

Gregor fra Nazianz

(til Basilios).
Nævner Makrina intet om, hvad der går for sig i Antiokia?

Basilios fra Cæsaræa

Intet nøjere. Hvad er det? Du er bleg –

Gregor fra Nazianz

Du kendte dog den ædle Klemazios, Alexandrineren?

Basilios fra Cæsaræa

Ja, ja; hvad er der med ham?

Gregor fra Nazianz

Han er myrdet, Basilios!

Basilios fra Cæsaræa

Hvad siger du! Myrdet?

Gregor fra Nazianz

Jeg kalder det myrdet; – de har henrettet ham uden lov og dom.

Fyrst Julian

Hvem? Hvem har henrettet ham?

Gregor fra Nazianz

Ja, hvem? Hvor kan jeg sige, hvem? Min moder fortæller sammenhængen således: Klemazios's svigermoder var bleven optændt af en uren elskov til sin datters mand; men da hun ingen vej kunde komme med ham, skaffede hun sig gennem en bagdør adgang til slottet –

Fyrst Julian

Hvilket slot?

Gregor fra Nazianz

Min moder skriver kun slottet.

Fyrst Julian

Nu? Og så –?

Gregor fra Nazianz

Man véd kun, at hun der har skænket en fornem og mægtig kvinde et meget kostbart smykke for at udvirke en dødsdom –

Fyrst Julian

Ah, men den fik de ikke!

Gregor fra Nazianz

De fik den, Julian!

Fyrst Julian

O, Jesus!

Basilios fra Cæsaræa

Forfærdeligt! Og Klemazios –?

Gregor fra Nazianz

Dødsdommen blev sendt til statholderen Honoratos. Denne svage mand voved ikke at modsætte sig så høj befaling. Klemazios blev fængslet og henrettet tidligt næste morgen, uden at han, som min moder skriver, fik åbne sin mund til forsvar.

Fyrst Julian

(sagte og bleg).
Brænd disse farlige breve; de kan bringe os alle i ulykke.

Basilios fra Cæsaræa

Så åbenbar vold midt i en stor stad! Hvor er vi; hvor er vi?

Fyrst Julian

Ja, du må vel spørge, hvor er vi! En kristen morder, en kristen bolerske, en kristen –

Gregor fra Nazianz

Klager bøder ikke på denne sag. Hvad agter du at gøre?

Fyrst Julian

Jeg? Jeg vil ikke mere gå til Eleusis; jeg vil afbryde alt samkvem med hedningerne, og takke Herren min Gud, at han tog magtens fristelse fra mig.

Gregor fra Nazianz

Godt; men så?

Fyrst Julian

Jeg forstår dig ikke –

Gregor fra Nazianz

Så hør. Du må ikke tro det er nok med mordet på Klemazios. Denne uhørte skændselsdåd har slåt ned som en pest over Antiokia. Alt ondt vågner op og myldrer frem af sine smuthuller. Min moder skriver, at det er som om en stinkende afgrund havde åbnet sig. Hustruer angiver sine mænd, sønner angiver sine fædre, presterne sine egne menighedslemmer –

Fyrst Julian

Dette vil gribe videre om sig. Vederstyggeligheden vil fordærve os alle. – O, Gregor, om jeg kunde flygte til verdens grænse –!

Gregor fra Nazianz

Din plads er på verdens navle, fyrst Julian!

Fyrst Julian

Hvad kræver du?

Gregor fra Nazianz

Du er denne blodige Cæsars broder. Træd frem for ham, – han kalder sig jo en kristen. Kast ham hans gerning i ansigtet; slå ham til jorden i rædsel og nag –

Fyrst Julian

(vigende).
Afsindige, hvad tænker du!

Gregor fra Nazianz

Har du din broder kær? Vil du frelse ham?

Fyrst Julian

Jeg havde Gallos kær som ingen anden.

Gregor fra Nazianz

Du havde –?

Fyrst Julian

Så længe han kun var min broder. Men nu –; er han ikke Cæsar? Gregor, – Basilios, – o, I dyrebare venner, jeg skælver for mit liv, jeg ånder i angst for Cæsar Gallos. Og jeg skulde tænke på at træde ham under øjnene, jeg, hvis blotte tilværelse er en fare for ham!

Gregor fra Nazianz

Hvorfor kom du til Athen? Du lod forkynde med stor bram over landene: fyrst Julian rejser fra Konstantinopel for at kæmpe imod den falske visdom, – for at hævde den kristne sandhed imod hedenskabets løgn. Hvad har du virket i så måde?

Fyrst Julian

O, det var heller ikke her slaget skulde stå.

Gregor fra Nazianz

Nej, det var ikke her; – ikke med talemåde imod talemåde, ikke med bog imod bog, ikke med ordets fægtende leg i læresalen! Nej, Julian, det er ude i livet, du skal møde frem, med livet i hænderne –

Fyrst Julian

Jeg ser det; jeg ser det!

Gregor fra Nazianz

Ja, som Libanios ser det! Ham spotted du. Han vidste alle dyders væsen og kendetegn; men læren var ham kun en lære. Hvor meget af dit
hører Gud til? Hvor meget tør kejseren kræve?

Fyrst Julian

Du sagde selv, det var bespottelse –

Gregor fra Nazianz

Mod hvem? Mod Gud eller kejseren?

Fyrst Julian

(rask).
Nu vel; skal vi følges?

Gregor fra Nazianz

(afvisende).
Jeg har min lille kreds; jeg har min slægt at værge om. Videre går hverken min magt eller mine evner.

Fyrst Julian

(vil svare; pludselig lytter han mod højre og råber): Til bakkanal!

Basilios fra Cæsaræa

Julian!

Fyrst Julian

Til bakkanal, I venner!
(Gregor fra Nazianz ser et øjeblik på ham; derpå går han bort gennem søjlegangen til venstre. Store flokke af højskolens lærlinger, med de nyankomne mellem sig, stormer under larm og skrig ind på torvet.)

Basilios fra Cæsaræa

(nærmere).
Julian, vil du høre mig?

Fyrst Julian

Se, se! De har ført sine nye venner i bad, – salvet deres hår. Se, hvor de svinger kniplerne; hvor de hyler og slår i brostenene. Hvad siger du, Perikles? Jeg synes jeg fornemmer din vrede skygge –

Basilios fra Cæsaræa

Kom, kom!

Fyrst Julian

Ah, se ham, som de driver nøgen imellem sig. Nu kommer danserinder. Ah, ser du, hvad –!

Basilios fra Cæsaræa

Fy, fy; – vend dit øje bort!
(Aftenen er falden på. Hele skaren lejrer sig på torvet ved vandspringet. Der bringes vin og frugter. Sminkede piger danser ved fakkelskin.)

Fyrst Julian

(efter en kort taushed).
Sig mig, Basilios, hvorfor var den hedenske synd så skøn?

Basilios fra Cæsaræa

Du fejler, ven; der er digtet og berettet skønt om den hedenske synd; men den var ikke skøn.

Fyrst Julian

O, hvad siger du? Var ikke Alkibiades skøn, når han, hed af vin, som en ung gud stormed gennem Athens gader ved nattetid? Var han ikke skøn i sin trods, når han håned Hermes og hamred på borgernes døre, – når han råbte på deres hustruer og døtre, mens kvinderne derinde skalv og i sukkende åndeløs taushed intet heller ønsked sig end at –

Basilios fra Cæsaræa

O, jeg beder dig bønligt, lån mig øre.

Fyrst Julian

Var ikke Sokrates skøn i symposiet? Og Platon og alle de glade svælgende brødre! Og dog bedrev de ting, som hine kristne halvsvin derborte skulde sværge sig fra Gud på, om nogen beskyldte dem for det. Og tænk dig derhos Ødipos, Medea, Leda –

Basilios fra Cæsaræa

Digt, digt; – du blander digt og sandhed sammen.

Fyrst Julian

Har ikke de digtede sind og viljer de skabtes vilkår? Og se så til vore hellige skrifter, både de ældre og de nye. Var synden skøn i Sodoma og Gomorra? Hævned ikke Jehovas ild, hvad Sokrates ikke veg tilbage for? – O, når jeg lever dette levnet i storm og sværm, så tænker jeg tidt på, om sandheden skulde være skønhedens fiende.

Basilios fra Cæsaræa

Og i en slig stund kan du sukke efter skønhed? Har du så let glemt, hvad du nys hørte –?

Fyrst Julian

(holder sig for ørerne).
Ikke et ord mere om hine rædsler! Alt det fra Antiokia vil vi ryste af os. – – Sig mig, hvad skriver Makrina videre? Der var noget andet; jeg synes, du sagde –; hvad kaldte du de øvrige tidender?

Basilios fra Cæsaræa

Sælsomme.

Fyrst Julian

Ja, ja; – hvad var det?

Basilios fra Cæsaræa

Hun skriver om Maximos i Efesos –

Fyrst Julian

(levende).
Mystikeren?

Basilios fra Cæsaræa

Ja, denne gådefulde mand. Nu er han dukket op igen; denne gang i Efesos. Alle de omliggende landskaber er i gæring. Maximos nævnes på alles læber. Enten er han en gøgler, eller han står i en uheldsvanger pagt med visse ånder. Selv kristne drages underlig hen af hans bespottelige tegn og gerninger.

Fyrst Julian

Mere, mere; jeg beder dig!

Basilios fra Cæsaræa

Der er ikke mere om ham. Makrina skriver kun, at hun i Maximos's atterkomst ser et vidnesbyrd om, at vi er under Herrens vrede. Hun tror, at der forestår os store trængsler for vore synders skyld.

Fyrst Julian

Ja, ja, ja! – Hør, Basilios, hun må visselig være en sjelden kvinde, din søster.

Basilios fra Cæsaræa

I sandhed, det er hun.

Fyrst Julian

Når du meddeler mig af hendes breve, da er det, som om jeg fornam noget helt og fuldt, jeg længe havde sukket efter. Sig mig, står endnu hendes tanke til at vende sig bort fra verden og at leve i en øde egn?

Basilios fra Cæsaræa

Den tanke står altid fast hos hende.

Fyrst Julian

Virkelig? Hun, som alle gaver synes at være drysset ned over? Hun, som jo skal være både ung og skøn; hun, som har rigdom ivente og som råder over en – for en kvinde at være – højst uvanlig lærdom! Véd du vel, Basilios, at jeg brænder efter at få se hende? – Hvad vil hun i ensomheden?

Basilios fra Cæsaræa

Jeg har jo fortalt dig, hendes brudgom døde. Hun holder ham for sin ventende husbond, hvem hun skylder alle sine tanker og hvem hun pligter at møde ren.

Fyrst Julian

Sælsomt, hvor mange der drages imod ensomheden i disse tider. – Når du skriver til Makrina, kan du sige hende, at også jeg –

Basilios fra Cæsaræa

Hun véd det, Julian; men hun tror det ikke.

Fyrst Julian

Hvorfor ikke? Hvad skriver hun?

Basilios fra Cæsaræa

Jeg beder dig, ven, forskån mig –

Fyrst Julian

Har du mig kær, så dølger du ikke et ord af, hvad hun skriver!

Basilios fra Cæsaræa

(rækker ham brevet).
Du vil det; – læs; det begynder der.

Fyrst Julian

(læser).
«Hver gang du skriver om kejserens unge slægtning, som er din ven, da fyldes mit sind af en stor og strålende glæde –». O, Basilios, vær du mit øje; læs videre for mig.

Basilios fra Cæsaræa

(læser).
«Din fortælling om al den tillidsfulde visshed, hvormed han kom til Athen, var mig som et billed fra de gamle skrifters tid. Ja, jeg tror han er den genfødte David, som skal nedslå hedningernes kæmper. Guds ånd være over ham i striden og alle dage».

Fyrst Julian

(griber ham om armen).
Lad det være nok med dette? Hun også? Hvad er det, I alle, ligesom med én mund, kræver af mig? Har jeg givet eder noget skyldbrev på at brydes med magtens løver –?

Basilios fra Cæsaræa

Hvoraf kommer det, at alle troende i åndeløs forventning ser imod dig?

Fyrst Julian

(går et par gange op og ned i søjlegangen, standser og rækker efter brevet).
Giv hid; lad mig se. (læser.) «Guds ånd være over ham i striden og alle dage». – O, Basilios, om jeg kunde –! Men jeg føler mig som hin Dædalos mellem himmel og hav. En svimlende højde og et svælgende dyb –. Hvad mening er der i disse røster, som råber til mig fra øst og vest, at jeg skal frelse kristendommen? Hvor er den, denne kristendom, som skal frelses? Er den hos kejseren eller hos Cæsar? Jeg tænker, deres gerninger skriger: nej, nej! Er den hos de mægtige og fornemme, – hos disse hoffets lystne halvmænd, som folder hænderne over den mætte bug og piber: mon Guds søn er skabt af intet? Eller er den hos de oplyste, hos dem, der, ligesom du og jeg, har drukket skønhed og lærdom af de hedenske kilder? Hælder ikke de fleste af disse vore brødre til det arianske kætteri, som kejseren selv har så stor yndest for? Og nu den hele lurvede hob i riget, – alle de, som raser mod templerne, som myrder hedninger og hedningers slægt! Er det for Kristi skyld? Haha! bagefter slås de indbyrdes om de dræbtes efterladenskaber. – Du kan spørge Makrina, om kristendommen er at søge i ensomheden, – på søjlen, hvor støttehelgenen står på et ben. Eller er den i stæderne? Kanske hos hine bagere i Konstantinopel, som nys kæmped med næverne for at klare det spørgsmål, om treenigheden består af tre personer eller af tre hypostaser! – Hvem af alle disse skulde Kristus ville tage i sin mund, om han steg ned til jorden igen? – Frem med Diogeneslygten, Basilios! Lys op i dette nattemulm. – Hvor er kristendommen?

Basilios fra Cæsaræa

Søg svaret der, hvor det er at finde i alle skrøbelige tider.

Fyrst Julian

Stæng ikke din kundskabs brønd! Læsk mig, hvis du kan. Hvor skal jeg søge og finde?

Basilios fra Cæsaræa

I de hellige mænds skrifter.

Fyrst Julian

Det samme fortvivlelsens svar. Bøger, – altid bøger! Kom jeg til Libanios, så lød det: bøger, bøger! Kommer jeg til eder, – bøger, bøger, bøger! Stene for brød! Jeg kan ikke bruge bøger; – det er liv, jeg hungrer efter, samliv, ansigt til ansigt med ånden. Blev Saulus seende af en bog? Var det ikke en lysflod, der slog ham imøde, et syn, en røst –!

Basilios fra Cæsaræa

Glemmer du synet og røsten, som hin Agathon fra Makellon –?

Fyrst Julian

Et gådefuldt bud; et orakelråb, som jeg ikke kan tyde. Var jeg den kårne? Rigets arving, hed det. Og hvilket rige –? Der ruger tusend tvil over den sag. Det véd jeg kun: i Athen er ikke løvens hule. Men hvor, hvor? O, jeg famler som Saulus i natten. Vil Kristus mig noget, så må han tale tydeligt. Fingeren i naglesåret –

Basilios fra Cæsaræa

Og dog står der skrevet –

Fyrst Julian

(slår ud med hånden).
Jeg véd alt, hvad der står skrevet. Dette med det skrevne, det er ikke sandhed i kødet. Føler du ikke ækkelhed og kvalme, ligesom ombord på et skib i vindstille, omtumlet mellem liv, skrift, hedensk visdom og skønhed? Der må komme en ny åbenbaring. Eller en åbenbaring af noget nyt. Der må, siger jeg; – tiden er inde. – Ja, en åbenbaring! O, Basilios, kunde du bede den ned over mig! Bloddøden, om så skaf være –! Bloddøden –, ah, jeg svimler i dens sødme; tornekronen om min tinding –! (han griber sig med begge hænder om hovedet, fatter rosenkransen, som han river af, besinder sig længe og siger sagte:)
Denne. Det havde jeg glemt. (kaster kransen bort.) Et eneste har jeg lært i Athen.

Basilios fra Cæsaræa

Hvilket, Julian?

Fyrst Julian

Den gamle skønhed er ikke længer skøn, og den nye sandhed er ikke længer sand.
(Visdomslæreren Libanios kommer hurtigt gennem søjlegangen fra højre side.)

Visdomslæreren Libanios

(endnu i frastand).
Nu har vi ham; nu har vi ham!

Fyrst Julian

Ham? Jeg tænkte du havde dem begge.

Visdomslæreren Libanios

Hvilke begge?

Fyrst Julian

Milons sønner.

Visdomslæreren Libanios

Ah, ja, dem har jeg også. Men vi har ham, min Julian!

Fyrst Julian

Hvem, dyrebare broder?

Visdomslæreren Libanios

Han har fanget sig i sit eget garn!

Fyrst Julian

Aha, – en vismand altså?

Visdomslæreren Libanios

Al visdoms modstander.

Fyrst Julian

Hvem, hvem, spørger jeg?

Visdomslæreren Libanios

Véd du det virkelig ikke? Har du ikke hørt nyheden om Maximos?

Fyrst Julian

Om Maximos? O, hav dog den godhed –

Visdomslæreren Libanios

Did hen måtte det komme med denne urolige sværmer, – skridt for skridt, ind i vanvidet –

Fyrst Julian

Med andre ord: ind i den højeste visdom.

Visdomslæreren Libanios

Ja, sådant kan siges. Men nu gælder det at handle og gribe øjeblikket. Du, vor højt skattede Julian, du er manden. Du er kejserens nære slægtning. Alle sande visdomsvenners håb er rettet på dig, både her og i Nikomedia –

Fyrst Julian

Hør, o fortræffelige Libanios, – såsom jeg ikke er alvidende –

Visdomslæreren Libanios

Så erfar da, at Maximos nys er trådt åbenlyst frem med det, som ligger på bunden af hans lære.

Fyrst Julian

Og det laster du ham for?

Visdomslæreren Libanios

Han har udsagt, at han kan byde over ånder og skygger.

Fyrst Julian

(fatter hans kappe).
Libanios!

Visdomslæreren Libanios

Alle på skibet var opfyldt af de forunderligste fortællinger, og her (viser et brev frem) her skriver min medbroder Eusebios udførligt om sagen.

Fyrst Julian

Ånder og skygger –

Visdomslæreren Libanios

I Efesos har Maximos nylig, i en stor forsamling, både af tilhængere og af modstandere, øvet forbudne kunster med Hekates billedstøtte. Det skede i gudindens tempel. Eusebios skriver, at han selv var tilstede, og var vidne til alt, fra først til sidst. Det var ravnsort nat omkring dem. Maximos talte sælsomme besværgelser; derpå afsang han en hymne, som ingen forstod. Da tændte marmorfaklen sig i støttens hånd –

Basilios fra Cæsaræa

Ugudeligt værk!

Fyrst Julian

(åndeløs).
Og så –?

Visdomslæreren Libanios

Og i det stærke blålige lys så de alle, at støttens ansigt tog liv og smilte imod dem.

Fyrst Julian

Hvad mere?

Visdomslæreren Libanios

Forfærdelse greb de flestes sind. Alle styrted imod udgangen. Mange har ligget i sygdom eller vildelse bagefter. Men han selv, – skulde du tro det, Julian? – til trods for den skæbne, som ramte begge hans brødre i Konstantinopel, turer han frem på sin farlige og forargelige vej.

Fyrst Julian

Forargelig? Kalder du denne vej en forargelig vej? Løber ikke al visdoms mål ud i dette? Samkvem mellem ånd og ånd –

Basilios fra Cæsaræa

O, dyrebare, forvildede ven –!

Visdomslæreren Libanios

Mere end forargelig, siger jeg! Hvad er Hekate? Hvad er guderne overhovedet for de opklaredes erkendelse? Heldigvis lever vi dog ikke i hin gamle blinde sangers tid. Maximos burde dog vide bedre, end som så. Har ikke Platon – og efter ham vi andre – kastet fortolkningens lys over det hele? Er det ikke forargeligt, nu, i disse vore egne dage, igen at ville hylle ind i gåder og tågefulde drømme denne beundringsværdige, håndgribelige og, jeg tør vel sige, møjsommeligt opførte bygning af begreb og af udtydning, som vi, som visdommens elskere, som skolen, som –

Fyrst Julian

(stormende).
Farvel, Basilios! Jeg øjner et lys på min vej!

Basilios fra Cæsaræa

(slår armene om ham).
Jeg slipper dig ikke; jeg holder dig fast!

Fyrst Julian

(snor sig fra ham).
Ingen holder mig; – stamp ikke mod brodden –

Visdomslæreren Libanios

Hvilket anfald af afsind! Ven, broder, medbroder, hvor vil du hen?

Fyrst Julian

Did, did hen, hvor fakler tændes og hvor støtter smiler!

Visdomslæreren Libanios

Og det kunde du! Du, Julian, du, vor stolthed, vort lys, vort håb, – du skulde ville ile til dette forblindede Efesos for at give dig i en gøglers vold! Vid, at i samme stund, som du fornedrer dig så dybt, i samme stund har du afført dig det herlige ry for lærdom og for veltalenhed, som du i disse år både i Pergamon og i Nikomedia og fornemmelig her ved Athens høje skole –

Fyrst Julian

O, skole, skole! Bliv du hos dine bøger; – nu har du pegt på den mand, jeg ledte efter.
(han går ilsomt ud gennem søjlegangen til venstre.)

Visdomslæreren Libanios

(ser en tid efter ham).
Denne fyrstelige yngling er farlig for videnskaben.

Basilios fra Cæsaræa

(halvt hen for sig).
Fyrst Julian er farlig for mere.

TREDJE AKT

(I Efesos. Oplyst sal i fyrst Julians bolig. Indgangen fra forhallen er på højre side; længere tilbage en mindre dør, dækket af et forhæng. På venstre side en dør, som fører til husets indre rum. Baggrunden i salen dannes af en gennembrudt væg, udenfor hvilken man ser en liden indelukket gårdsplads, smykket med små statuer.)

(Tjenere bereder et festligt aftensmåltid og lægger hynder om bordet. Husmesteren Eutherios står ved indgangen og nøder under mange høfligheder Gregor fra Nazianz og Basilios fra Cæsaræa at træde ind.)

Husmesteren Eutherios

Jo, jo; jeg forsikrer, det er alt sammen rigtigt.

Gregor fra Nazianz

Umuligt! Driv dog ikke spot med os.

Basilios fra Cæsaræa

Du spøger, ven! Hvor kan din herre vente os? Intet menneske har vidst vor afrejse fra Athen; intet ophold har sinket os undervejs; vi har sejlet ikap med skyerne og de vilde traner.

Husmesteren Eutherios

Se eder om; se bordet der. Til daglig lever han af urter og brød.

Gregor fra Nazianz

Ja, unægtelig; alle sanser vidner for dig; – vinkanderne, omvundne med blomster og grønt; lamper og frugter; røgelsen, som fylder salen med sin duft; fløjtespillerne foran husdøren –

Husmesteren Eutherios

Tidligt imorges lod han mig kalde. Han lod til at være uvanligt glad; thi han gik op og ned ad gulvet og gned sig i hænderne. «Bered et rigeligt måltid,» sagde han, «thi inden aften kommer to venner fra Athen –»
(han har imidlertid kastet et øje imod den åbne dør til venstre, tier pludselig og trækker sig ærbødigt tilbage.)

Basilios fra Cæsaræa

Er han der?

Husmesteren Eutherios

(nikker til svar; derpå giver han tjenerne et vink om at bortfjerne sig; de går ud gennem den større dør til højre; selv følger han efter).
(Fyrst Julian kommer kort efter ind fra venstre. Han er iført en lang østerlandsk klædning; hele hans adfærd er livfuld og forråder en stærk indre spænding )

Fyrst Julian

(går hen imod dem og hilser dem med stor heftighed).
Jeg ser eder! Jeg har eder! Tak, tak, at eders ånd fløj forud for eders legemer!

Gregor fra Nazianz

Julian!

Basilios fra Cæsaræa

Min ven og broder!

Fyrst Julian

Jeg har været som en forsmægtende elsker efter eders håndtryk. Hofkrybet, eftertragtende visse folks bifald, kaldte mig en abe; – o, havde jeg dog abens fire hænder, at jeg kunde kryste eders fire på en gang!

Gregor fra Nazianz

Men forklar dog –; dine tjenere møder os med fløjtespil for husdøren, vil føre os i bad, vil salve vort hår og smykke os med roser –

Fyrst Julian

Jeg så eder sidste nat. Det var fuldmåne, véd I, – og da er ånden altid så forunderlig virksom i mig. Inde ved mit bord sad jeg i bogsalen og var falden i søvn, træt, o, I venner, så træt af at forske og at skrive. Da fyldtes huset som af et stormvejr; forhænget løftedes flagrende opad, og jeg så ud i natten, vidt over havet. Jeg hørte liflig sang; men de, som sangen kom fra, var to store fugle med kvindeansigter. De skar i skrå flugt ind mod kysten; der daled de lindt ned; fuglehammene løste sig op som en hvidlig tåge, og i et mildt dæmrende skær så jeg eder to.

Gregor fra Nazianz

Er du viss på alt dette?

Fyrst Julian

Tænkte I på mig; talte I om mig inat?

Basilios fra Cæsaræa

Ja, ja, – foran i skibet –

Fyrst Julian

Hvad tid på natten var det?

Gregor fra Nazianz

Hvad tid på natten havde du hint syn?

Fyrst Julian

En time efter midnat.

Gregor fra Nazianz

(med et blik på Basilios).
Forunderligt.

Fyrst Julian

(gnider hænderne; op og ned ad gulvet).
Ser I! Haha; ser I vel?

Basilios fra Cæsaræa

(følger ham med øjnene).
O, så er det dog sandt –

Fyrst Julian

Hvilket? Hvad er sandt?

Basilios fra Cæsaræa

Rygtet om de løndomsfulde kunster, som du her øver.

Fyrst Julian

Ej, hvad kan rygtet ikke overdrive? – Men hvad siger rygtet om mig forresten? Jeg har ladet mig fortælle, at der skal gå mange rygter om mig. Hvis jeg gad fæste lid til visses forsikring, så måtte jeg tro, der gaves få mænd i riget, om hvem der tales så meget, som om mig.

Gregor fra Nazianz

Det kan du trygt tro.

Fyrst Julian

Og hvad siger så Libanios til alt dette? Det var ham altid ukært, at mængden sysselsatte sig med andre end med ham. Og hvad siger de mange uforglemmelige venner i Athen for øvrigt? Man véd vel, at jeg er både i kejserens og i hele hoffets unåde?

Gregor fra Nazianz

Du? Jeg hører dog jævnlig nyheder fra hoflejren; men derom skriver min broder Cæsarios intet.

Fyrst Julian

Jeg kan ikke tyde det anderledes, gode Gregor! Fra alle kanter agter de det rådeligt at holde øje med mig. Nylig sendte Cæsar Gallos sin husprest Aëzios hid for at udforske, om jeg holder fast ved den uforfalskede lære.

Basilios fra Cæsaræa

Og så –?

Fyrst Julian

Jeg forsømmer ikke lettelig nogen morgenandagt i kirken. Også henregner jeg blodvidnerne til de udmærkede mennesker; thi det er i sandhed ingen ringe sag at lide så store smerter, ja, endog døden, for sine meningers skyld. I det hele tror jeg nok, at Aëzios var vel tilfreds med mig, da han rejste.

Basilios fra Cæsaræa

(griber hans hånd).
Julian, – for vort inderlige venskabs skyld, – tal åbent om din stilling.

Fyrst Julian

Jeg er jordens lykkeligste søn, I kære venner! Og Maximos, – ja, han bærer sit navn med rette, – Maximos er den største, som nogen tid har levet.

Gregor fra Nazianz

(bereder sig til at gå).
Vi vilde kun se dig, herre!

Fyrst Julian

Kan dette gøre broder så fremmed imod broder? I viger i angst for det gådefulde. O, ja, det undrer mig ikke. Således veg også jeg, før jeg blev seende og før jeg aned det, som er livets kerne.

Basilios fra Cæsaræa

Hvad kalder du livets kerne?

Fyrst Julian

Maximos véd det. I ham er den ny åbenbaring.

Basilios fra Cæsaræa

Og den er bleven dig til del?

Fyrst Julian

Næsten. Jeg står lige ved det. Endnu i denne nat har Maximos lovet mig –

Gregor fra Nazianz

Maximos er en sværmer eller han bedrager dig –!

Fyrst Julian

Hvor tør du dømme om de hemmelige ting? Dette er ikke for din lærdom, min Gregor! Vejen ind i den store herlighed er forfærdelig. Hine drømmere i Eleusis var nær ved det rette spor; Maximos fandt sporet, og jeg siden – ved hans hånd. Jeg har vandret gennem mørke kløfter. Et tungt sumpet vand var ved min venstre side; – jeg tror det var en strøm, som havde glemt at flyde. Hvasse stemmer talte forvirret, pludseligt, og ligesom uden al årsag i natten. Fra og til så jeg et blåligt lys; skrækkelige skikkelser strøg mig forbi; – jeg gik og gik i dødens rædsel; men jeg holdt prøven ud. – Siden, siden, – o, I dyrebare – jeg har med dette mit til ånd forvandlede legeme været langt inde i paradisets egne; englene har sunget sine lovsange for mig; jeg har skuet det midterste lys –

Gregor fra Nazianz

Ve over denne ugudelige Maximos! Ve over denne til djævlen hjemfaldne hedenske gøgler!

Fyrst Julian

Blindhed, blindhed! Maximos hylder sin forudgangne broder; han hylder begge hine store brødre, både lovgiveren fra Sinai og seeren fra Nazareth – – Véd du, hvorledes erkendelsens ånd fyldte mig? – Det skede en nat under bøn og faste. Da fornam jeg, at jeg blev rykket vidt – vidt ud i rummet og ud af tiden; thi der var høj solsittrende dag om mig, og jeg stod ensom på et skib med slappe sejl midt i det blanke strålende Grækerhav. Øerne tårned sig, lig lette fæstnede skylag, langt borte, og skibet lå tungt, som om det sov, på den vinblå flade. – Se, da blev denne flade mere og mere gennemsigtig, lettere, tyndere; til sidst var den der ikke mere, og mit skib hang over et tomt forfærdeligt dyb. Intet grønt, ingen sol dernede – kun den døde, slimede, sorte havbund i al sin afskylige nøgenhed. – Men ovenover, i det uendelige hvælv, som før havde syntes mig tomhed, – der var livet; der tog det usynlige former og stilheden tog toner. – Da fatted jeg den store forløsende erkendelse.

Gregor fra Nazianz

Hvilken erkendelse mener du?

Fyrst Julian

Det, som er, det er ikke; og det, som ikke er, det er.

Basilios fra Cæsaræa

O, du forspildes og fortabes i dette spind af lys og tåger.

Fyrst Julian

Jeg? Sker der ikke jertegn? Forkynder ikke både varsler og visse sælsomme forekomster imellem stjernerne, at den guddommelige vilje har noget endnu uopklaret i sinde med mig?

Gregor fra Nazianz

Tro ikke deslige tegn; du kan ikke vide, hvis værk de er.

Fyrst Julian

Jeg skulde ikke tro på lykkespående tegn, der allerede har bekræftet sig?
(han drager dem nærmere til sig og siger sagte:)
Jeg kan lade eder vide, I venner, at en stor omvæltning står for døren. Cæsar Gallos og jeg skal inden føje tid komme til at dele herredømmet over verden, – han som kejser, og jeg som – ja, hvad skal jeg kalde det? det ufødte kan jo ikke nævnes ved navn; thi det har intet. Altså ikke mere om dette før tidens fylde. Men om Cæsar tør jeg vel tale. – Véd I noget om hint syn, for hvilket man har fængslet og pint borgeren Apollinaris i Sidon?

Basilios fra Cæsaræa

Nej, nej, hvor kan vi vide –?

Fyrst Julian

Apollinaris har udsagt, at han hørte nogen banke gentagne gange på døren ved nattetid. Han stod da op og gik udenfor huset; og se, – der ude fik han øje på en skikkelse, – mand eller kvinde –, det vidste han ikke. Og skikkelsen talte til ham og bød ham skaffe tilveje en purpurklædning, således, som nyvalgte herskere bærer dem. Men da Apollinaris i skræk vilde vægre sig for så farlige ting, var skikkelsen der ikke mere, og kun en røst råbte: gå, gå, Apollinaris, og få purpurklædningen hurtig færdig!

Gregor fra Nazianz

Var det dette tegn, du nys sagde, havde bekræftet sig?

Fyrst Julian

(nikker langsomt).
Syv dage senere døde Cæsars hustru i Bithynia. Konstantina har altid været hans onde engel; derfor måtte hun nu bort, ifølge det omslag, som er sket i den guddommelige vilje. Tre uger efter Konstantinas død kom kejserens udsending, tribunen Skudilo, med stort følge til Antiokia, viste Cæsar Gallos kejserlig ære og bød ham i kejserens navn til gæst ved hoflejren i Rom. – Cæsars rejse er nu som en sejerherres tog gennem landene. I Konstantinopel har han holdt væddeløb i hippodromen, og mængden jubled højt, da han, skønt endnu kun Cæsar af navn, stod frem på de fordums kejseres vis og rakte kransen til hin Korax, der vandt løbet. Så vidunderligt ophøjer Gud igen vor slægt, som var sunken under synd og forfølgelse.

Gregor fra Nazianz

Sælsomt. I Athen gik andre rygter.

Fyrst Julian

Jeg har sikker kundskab. Det haster med purpurklædningen, Gregor! Og skulde jeg så tvile på de ting, Maximos har bebudet som nær forestående for mig? I nat falder det sidste slør. Her inde skal den store gåde vorde åbenbaret. O, bliv hos mig, mine brødre, – bliv hos mig i disse angstens og forventningens nattetimer! Når Maximos kommer, skal I være vidne til –

Basilios fra Cæsaræa

Aldrig!

Gregor fra Nazianz

Kan ikke ske; vi er på hjemrejsen til Kappadokia.

Fyrst Julian

Og hvad har så brat forjaget jer fra Grækenland?

Basilios fra Cæsaræa

Min moder er enke, Julian!

Gregor fra Nazianz

Min fader er svag både af helbred og af sind; han trænger vel til en støtte.

Fyrst Julian

O, men bliv i herberget; blot til imorgen –!

Gregor fra Nazianz

Umuligt; vort rejsefølge bryder op ved daggry.

Fyrst Julian

Ved daggry? Før midnat kunde dagen gry for eder.

Basilios fra Cæsaræa

Julian, lad mig ikke drage bort i altfor stor angst. Sig mig, – når Maximos har tydet alle gåder for dig, – hvad så?

Fyrst Julian

Mindes du hin flod, Strabon skriver om, – hin flod, som har sine kilder på det libyske berg? Den vokser og vokser i sit løb; men når den er som størst, siver den ud i ørkensanden og begraver sig selv i det jordens moderskød, hvoraf den fremgik.

Basilios fra Cæsaræa

Du higer dog ikke mod døden, Julian!

Fyrst Julian

Hvad I trældomsfuldt håber på bag døden, det er det just den store hemmeligheds mål at forhverve alle medvidende her i vort jordiske liv. Det er genoprejsning, som Maximos og hans lærlinge søger, – det er den forspildte lighed med guddommen. Hvorfor så tvilende, I brødre? Hvorfor står I der, ligesom foran noget uoverstigeligt? Jeg véd, hvad jeg véd. I hvert af de skiftende slægtsled har der været én sjæl, hvori den rene Adam genfødtes; han var stærk i lovgiveren Moses; han havde evnen til at gøre sig jorden underdanig i den makedoniske Alexander; han var næsten fuldkommen i Jesus fra Nazareth. Men se, Basilios, (han griber ham i armen) dem alle fattedes, hvad der er mig lovet, – den rene kvinde!

Basilios fra Cæsaræa

(river sig løs).
Julian, Julian!

Gregor fra Nazianz

Du bespottelige, – did hen har dit hjertes hovmod trukket dig!

Basilios fra Cæsaræa

O, Gregor, han er syg og forvildet!

Fyrst Julian

Hvorfor al denne hånlige tvil? Er det min spinkle vækst, som vidner imod mig? Haha; jeg siger eder, denne grove kødfulde slægt skal forgå. Det vordende skal mere undfanges af ånden, end af legemet. I den første Adam var der ligevægt, som i hine billeder af guden Apollon. Siden har der ikke været ligevægt. Havde ikke Moses en stam tunge? Måtte ikke hans arme støttes, da han skulde holde dem manende oprakte hist ved den røde havbugt? Trængte ikke Makedonieren jævnlig til at ildnes ved hjælp af visse stærke drikke og andre kunstige midler? Og nu Jesus fra Nazareth? Havde ikke han et skrøbeligt legeme? Faldt han ikke i søvn på skibet, mens dog de andre holdt sig vågne? Segned han ikke under korset, hint kors, som Jøden Simon bar med lethed? De to røvere segned ikke. – I kalder eder troende, og har dog så liden tro til det vidunderliges åbenbåringsmagt. Vent, vent, – I skal få se; – bruden skal visselig skænkes mig, og da –, hånd i hånd vil vi ga imod øst, did hen, hvor nogle siger at Helios fødes, – ind i ensomheden, skjule os, som guddommen skjuler sig, søge lunden ved Eufrats bredder, finde den, og der –, o, forherligelse – derfra skal en ny slægt i skønhed og ligevægt gå ud over jorden; der, I skriftbundne tvilere, der skal åndens kejserrige grundes!

Basilios fra Cæsaræa

O, jeg må vel vride mine hænder i sorg over dig. Er du hin samme Julian, som for tre år siden drog fra Konstantinopel!

Fyrst Julian

Den tid var jeg blind, som I nu; jeg kendte kun den vej, der standser ved læren.

Gregor fra Nazianz

Véd du, hvor din vej standser?

Fyrst Julian

Hvor vejen og målet er ét. – For sidste gang, Gregor, Basilios, – jeg bønfalder eder, bliv hos mig. Det syn, jeg havde sidste nat, – både det og meget andet, tyder på et gådefuldt bånd imellem os. Dig, min Basilios, havde jeg så meget at sige. Du er jo din slægts hoved; og hvo véd, om ikke alt det lokkende, der er mig tilsagt –; om ikke gennem dig og i dit hus –

Basilios fra Cæsaræa

Aldrig! Med min vilje skal ingen ledes ind i dit afsind og i dine vilde drømme.

Fyrst Julian

Ah, hvad taler du om vilje? Jeg øjner en skrivende hånd på væggen; snart skal jeg tyde skriften.

Gregor fra Nazianz

Kom, Basilios!

Fyrst Julian

(med udstrakte arme).
O, I venner; I venner!

Gregor fra Nazianz

Mellem os er et skille fra denne dag.
(han drager Basilios med sig; begge går ud til højre.)

Fyrst Julian

(ser en stund efter dem).
Ja, gå! Gå, gå! – Hvad véd I to lærde mænd! Hvad bringer I med fra visdommens stad? Du, min stærke trodsige Gregor, – og du, Basilios, mere pige end mand, – I kender kun to gader i Athen, gaden til skolen og gaden til kirken; den tredje gade, over Eleusis og videre, den kender I ikke, og end mindre –. Ah!
(Forhænget på højre side drages til side. To tjenere i østerlandske klæder bringer ind en høj tilhyllet genstand, som de stiller i hjørnet bag bordet. Lidt efter kommer mystikeren Maximos gennem den samme dør. Han er en mager middelshøj mand med et brunt høgagtigt ansigt; hans hår og skæg er stærkt gråsprængt med undtagelse af de tykke øjenbryn og skægget over munden, der endnu har sin begsorte farve. Han bærer en spids hue og en lang sort klædning; i hånden har han en hvid stav.)

Mystikeren Maximos

(går, uden at agte på Julian, hen til den tilhyllede genstand, standser og giver tjenerne et vink; de fjerner sig lydløst).

Fyrst Julian

(sagte).
Endelig!

Mystikeren Maximos

(drager klædet bort; man ser en broncelampe på en høj trefod; derefter fremtager han en liden sølvkrukke og hælder olje i lampeskålen. Lampen tænder sig af sig selv og brænder med et stærkt rødligt skær).

Fyrst Julian

(i spændt forventning).
Er tiden inde?

Mystikeren Maximos

(uden at se på ham).
Er dit sind og dit legem rent?

Fyrst Julian

Jeg har fastet og salvet mig.

Mystikeren Maximos

Så kan nattens højtid begynde!
(han giver et tegn; danserinder og fløjtespillere viser sig i forgården. Musik og dans under det følgende.)

Fyrst Julian

Maximos, – hvad er dette?

Mystikeren Maximos

Roser i håret! Perlende vin! Se, se hist de skønne lemmer i leg!

Fyrst Julian

Og midt under denne sansernes tummel vil du –?

Mystikeren Maximos

Synden er kun i dit syn på det syndige.

Fyrst Julian

Roser i håret! Perlende vin!
(han kaster sig ned på et af hynderne ved bordet, tømmer en fyldt skål, sætter den hurtigt fra sig og spørger:)
Ah, hvad var der i vinen?

Mystikeren Maximos

En glød af den ild, som Prometheus stjal.
(han lægger sig ned på den anden side af bordet.)

Fyrst Julian

Mine sanser bytter virksomhed; jeg hører klarhed og jeg ser toner.

Mystikeren Maximos

Vinen er druens sjæl. Den frigjorte, frivillige fange. Logos i Pan!

De dansende piger

(synger i forgården).
Frigør dig, tømmende Bakki blod; – vug dig på strømmende rythmers flod!

Fyrst Julian

(drikker).
Ja, ja, der er frigørelse i rusen. Kan du tyde denne salighed?

Mystikeren Maximos

Rusen er dit bryllup med naturens sjæl.

Fyrst Julian

Søde gåde; fristende lokkende –! Hvad var det? Hvi lo du?

Mystikeren Maximos

Jeg?

Fyrst Julian

Det hvisker ved min venstre side! Silkehyndet knittrer –
(bleg; springer halvt ivejret.)
Maximos, vi er ikke alene!

Mystikeren Maximos

(råber:)
Vi er fem tilbords!

Fyrst Julian

Symposion med ånderne!

Mystikeren Maximos

Med skyggerne.

Fyrst Julian

Nævn mine gæster!

Mystikeren Maximos

Ikke nu. Hør, hør!

Fyrst Julian

Hvad er det? Det bruser som en storm gennem huset –

Mystikeren Maximos

(skriger).
Julian! Julian! Julian!

Fyrst Julian

Tal, tal! Hvad sker med os?

Mystikeren Maximos

Bebudelsens time er over dig!

Fyrst Julian

(springer op og viger langt tilbage fra bordet).
Ah!
(Bordlamperne synes nær ved at slukkes; over den store broncelampe hæver sig en blåligt lysende kreds.)

Mystikeren Maximos

(kaster sig helt ned).
Øjet mod lyset!

Fyrst Julian

Hist?

Mystikeren Maximos

Ja, ja!

Pigernes sang

(dæmpet fra forgården).
Natten, den seende, spænder sit spind; lysten, den leende, lokker dig ind.

Fyrst Julian

(stirrer mod lysskæret).
Maximos! Maximos!

Mystikeren Maximos

(sagte).
Ser du noget?

Fyrst Julian

Ja.

Mystikeren Maximos

Hvad ser du?

Fyrst Julian

Jeg ser et skinnende ansigt i lyset.

Mystikeren Maximos

Mand eller kvinde?

Fyrst Julian

Jeg véd ikke.

Mystikeren Maximos

Tal til det.

Fyrst Julian

Tør jeg?

Mystikeren Maximos

Tal; tal!

Fyrst Julian

(nærmere).
Hvi blev jeg?

En stemme i lyset

For at tjene ånden.

Mystikeren Maximos

Svarer det?

Fyrst Julian

Ja, ja.

Mystikeren Maximos

Spørg mere.

Fyrst Julian

Hvad er min gerning?

Stemmen i lyset

Du skal grundfæste riget.

Fyrst Julian

Hvilket rige?

Stemmen i lyset

Riget.

Fyrst Julian

Og på hvilken vej?

Stemmen i lyset

På frihedens.

Fyrst Julian

Tal fuldt ud! Hvad er frihedens vej?

Stemmen i lyset

Nødvendighedens vej.

Fyrst Julian

Og ved hvilken magt?

Stemmen i lyset

Ved at ville.

Fyrst Julian

Hvad skal jeg ville?

Stemmen i lyset

Hvad du må.

Fyrst Julian

Det blegner; det svinder –!
(nærmere.)
Tal, tal! Hvad må jeg?

Stemmen i lyset

(veklagende).
Julian!
(Lyskredsen opløser sig; bordlamperne brænder som før.)

Mystikeren Maximos

(ser op).
Borte?

Fyrst Julian

Borte.

Mystikeren Maximos

Er du nu vidende?

Fyrst Julian

Nu mindst. Jeg hænger over det svælgende dybs befæstning – midt imellem lys og mørke.
(han lægger sig atter ned.)
Hvad er riget?

Mystikeren Maximos

Der er tre riger.

Fyrst Julian

Tre?

Mystikeren Maximos

Først er hint rige, som grundlagdes på kundskabens træ; så hint rige, der grundlagdes på korsets træ –

Fyrst Julian

Og det tredje?

Mystikeren Maximos

Det tredje er den store hemmeligheds rige, det rige, som skal grundlægges på kundskabens og på korsets træ tilsammen, fordi det hader og elsker dem begge, og fordi det har sine levende kilder under Adams lund og under Golgata.

Fyrst Julian

Og det rige skal komme –?

Mystikeren Maximos

Det står for døren. Jeg har regnet og regnet –

Fyrst Julian

(bryder hvast af).
Det hvisker igen! Hvem er mine gæster?

Mystikeren Maximos

De tre hjørnestene under nødvendighedens vrede.

Fyrst Julian

Hvem, hvem?

Mystikeren Maximos

De tre store hjælpere i fornægtelse.

Fyrst Julian

Nævn dem!

Mystikeren Maximos

Det kan jeg ikke; jeg kender dem ikke; – men jeg kunde vise dig dem –

Fyrst Julian

Så vis mig dem! Straks, Maximos –!

Mystikeren Maximos

Vogt dig –!

Fyrst Julian

Straks; straks! Jeg vil se dem; jeg vil tale med dem, en for en.

Mystikeren Maximos

Over dig selv komme skylden.
(han svinger sin stav og råber:)
Tag skikkelse og lad dig tilsyne, du udvælgelsens første offerlam!

Fyrst Julian

Ah!

Mystikeren Maximos

(med tilhyllet ansigt).
Hvad ser du?

Fyrst Julian

(dæmpet).
Der ligger han; lige for hjørnet. – Han er stor, som Herakles, og skøn –, dog nej, ikke – –
(nølende.)
Kan du, så tal til mig!

En stemme

Hvad vil du vide?

Fyrst Julian

Hvad var dit hverv i livet?

Stemmen

Min brøde.

Fyrst Julian

Hvi forbrød du dig?

Stemmen

Hvi blev jeg ikke min broder!

Fyrst Julian

Ingen udflugter. Hvi forbrød du dig?

Stemmen

Hvi blev jeg mig selv?

Fyrst Julian

Og hvad vilde du, som dig selv?

Stemmen

Hvad jeg måtte.

Fyrst Julian

Og hvorfor måtte du?

Stemmen

Jeg var mig.

Fyrst Julian

Du er ordknap.

Mystikeren Maximos

(uden at se op).
In vino veritas.

Fyrst Julian

Du traf det, Maximos!
(han hælder en fyldt skål ud foran det tomme sæde.)
Bad dig i vinduften, min blege gæst! Kvæg dig. Kend, kend, – den stiger tilvejrs som en offerrøg.

Stemmen

Offerrøg stiger ikke altid.

Fyrst Julian

Hvi rødmer hin stribe på panden? Nej, nej, – stryg ikke håret over. Hvad er det?

Stemmen

Tegnet.

Fyrst Julian

Hm; ikke videre om det. Og hvad frugt har din brøde båret?

Stemmen

Den herligste.

Fyrst Julian

Hvad kalder du den herligste.

Stemmen

Livet.

Fyrst Julian

Og livets grund?

Stemmen

Døden.

Fyrst Julian

Og dødens?

Stemmen

(taber sig, som i et suk).
Ja, det er gåden!

Fyrst Julian

Borte!

Mystikeren Maximos

(ser op).
Borte?

Fyrst Julian

Ja.

Mystikeren Maximos

Kendte du ham?

Fyrst Julian

Ja.

Mystikeren Maximos

Hvem var det?

Fyrst Julian

Kain.

Mystikeren Maximos

Den vej altså! Forsk ikke mere!

Fyrst Julian

(slår ud med hånden).
Den anden, Maximos!

Mystikeren Maximos

Nej, nej, nej; – jeg gør det ikke!

Fyrst Julian

Den anden, siger jeg! Du har tilsvoret mig at komme tilbunds i visse ting. Den anden, Maximos! Jeg vil se ham; vil kende mine gæster!

Mystikeren Maximos

Du har villet det, ikke jeg.
(han svinger staven.)
Her frem og lad dig tilsyne, du villende slave, du, som hjalp ved den næste store verdensvending!

Fyrst Julian

(stirrer et øjeblik i det tomme rum; pludselig strækker han hånden af værgende ud imod sædet lige ved siden af sig og siger dæmpet): Ikke nærmere!

Mystikeren Maximos

(bortvendt).
Ser du ham?

Fyrst Julian

Ja.

Mystikeren Maximos

Hvorledes ser du ham?

Fyrst Julian

Jeg ser ham som en rødskægget mand. Han har forrevne klæder og et reb om halsen. – – Tal til ham, Maximos!

Mystikeren Maximos

Du må tale.

Fyrst Julian

Hvad var du i livet?

En stemme

(lige ved ham).
Verdensvognens tolvte hjul.

Fyrst Julian

Det tolvte? Det femte regnes alt for unyttigt.

Stemmen

Hvor var vognen rullet hen uden mig?

Fyrst Julian

Hvor rulled' den hen ved dig?

Stemmen

Ind i forherligelsen.

Fyrst Julian

Hvi hjalp du?

Stemmen

Fordi jeg var villende.

Fyrst Julian

Hvad vilde du?

Stemmen

Hvad jeg måtte ville.

Fyrst Julian

Hvem kåred dig?

Stemmen

Mesteren.

Fyrst Julian

Var mesteren forudvidende, da han kåred dig?

Stemmen

Ja, det er gåden!
(kort stilhed.)

Mystikeren Maximos

Du tier?

Fyrst Julian

Han er her ikke mere.

Mystikeren Maximos

(ser op).
Kendte du ham?

Fyrst Julian

Ja.

Mystikeren Maximos

Hvad hed han i livet?

Fyrst Julian

Judas Ischariotes.

Mystikeren Maximos

(springer op).
Afgrunden skyder blomster; natten forråder sig selv!

Fyrst Julian

(skriger til ham).
Den tredje frem!

Mystikeren Maximos

Han skal komme!
(svinger staven.)
Her frem, du tredje hjørnesten! Her frem, du tredje store frigivne under nødvendigheden!
(kaster sig atter ned på hyndet og vender sit ansigt bort.)
Hvad ser du?

Fyrst Julian

Jeg ser intet.

Mystikeren Maximos

Og dog er han her.
(svinger staven igen.)
Ved salomons segl, ved øjet i trekanten, – jeg besværger dig, – lad dig tilsyne! – – Hvad ser du nu?

Fyrst Julian

Intet; intet!

Mystikeren Maximos

(svinger atter staven).
Her frem, du –! – –
(holder pludselig inde, udstøder et skrig og springer op fra bordet.)
Ah, lyn i natten! Jeg ser det; – al kunst er forgæves.

Fyrst Julian

(rejser sig).
Hvorfor? Tal, tal!

Mystikeren Maximos

Den tredje er ikke iblandt skyggerne endnu.

Fyrst Julian

Han lever?

Mystikeren Maximos

Ja, han lever.

Fyrst Julian

Og her, sagde du –!

Mystikeren Maximos

Her, eller hist, eller blandt de ufødte; – jeg véd ikke –

Fyrst Julian

(trænger ind på ham).
Du lyver! Du bedrager mig! Her, her, sagde du –!

Mystikeren Maximos

Slip min kappe!

Fyrst Julian

Altså du eller jeg! Men hvem af os?

Mystikeren Maximos

Slip kappen, Julian!

Fyrst Julian

Hvem af os? Hvem? Alt hænger i dette ene!

Mystikeren Maximos

Du er mere vidende end jeg. Hvad forkyndte røsten i lyset?

Fyrst Julian

Røsten i lyset –?
(med et skrig.)
Riget! Riget? Grundfæste riget –!

Mystikeren Maximos

Det tredje rige!

Fyrst Julian

Nej; og tusende gange nej! Vig, fordærver! Jeg siger mig løs fra dig og fra alt dit værk –

Mystikeren Maximos

Fra nødvendigheden?

Fyrst Julian

Jeg trodser nødvendigheden! Jeg vil ikke tjene den. Jeg er fri, fri, fri!
(Larm udenfor: danserinderne og fløjtespillerne flygter.)

Mystikeren Maximos

(lytter mod højre).
Hvad skræk og skrig –?

Fyrst Julian

Der trænger fremmede mennesker ind i huset –

Mystikeren Maximos

Man mishandler dine tjenere; de vil myrde os!

Fyrst Julian

Vær rolig; os kan ingen ramme.

Husmesteren Eutherios

(kommer ilsomt over forgården).
Herre, herre!

Fyrst Julian

Hvem volder hin larm udenfor?

Husmesteren Eutherios

Fremmede mænd har omringet huset; de har sat vagt ved alle udgange; de bryder ind – næsten med vold. Der kommer de, herre! Der er de!
(Quæstoren Leontes med et stort og pragtfuldt følge kommer ind fra højre.)

Quæstoren Leontes

Tilgiv, jeg anråber dig hundrede gange, min nådigste herre –

Fyrst Julian

(et skridt tilbage).
Hvad ser jeg!

Quæstoren Leontes

Dine tjenere vilde formene mig at slippe ind; og da det var mig så højst magtpåliggende –

Fyrst Julian

Du her i Efesos, min fortræffelige Leontes!

Quæstoren Leontes

Jeg har rejst nætter og dage som kejserens udsending.

Fyrst Julian

(bleg).
Til mig? Hvad vil kejseren mig? Jeg er mig sandelig ingen brøde bevidst. Jeg er syg, Leontes! Denne mand (tyder mod Maximos) er hos mig som læge.

Quæstoren Leontes

Tillad mig, nådige herre –!

Fyrst Julian

Hvi trænger man voldsomt ind til mig? Hvad er det kejseren vil?

Quæstoren Leontes

Han vil glæde dig, herre, med et stort og vigtigt budskab.

Fyrst Julian

Jeg beder dig, lad mig vide, hvad budskab du bringer.

Quæstoren Leontes

(knæler).
Min allerhøjeste herre, – prisende din og min egen lykke hilser jeg dig som Cæsar.

Quæstorens følge

Længe leve Cæsar Julian!

Mystikeren Maximos

Cæsar!

Fyrst Julian

(viger med et udråb tilbage).
Cæsar! Stå op, Leontes! Hvad afsind taler du!

Quæstoren Leontes

Jeg bringer kejserens bud.

Fyrst Julian

Jeg – jeg Cæsar! – Ah, hvor er Gallos?

Quæstoren Leontes

O, spørg ikke.

Fyrst Julian

Hvor er Gallos? Jeg besværger dig, – hvor er Gallos?

Quæstoren Leontes

(står op).
Cæsar Gallos er hos sin elskede hustru.

Fyrst Julian

Død!

Quæstoren Leontes

Salig hos sin hustru.

Fyrst Julian

Død; død! Gallos død! Død midt på sit sejrstog! Men når, – og hvor?

Quæstoren Leontes

O, dyrebare herre, forskån mig –

Gregor fra Nazianz

(brydes med vagten ved indgangen).
Jeg må ind til ham! Tilside, siger jeg. – Julian!

Fyrst Julian

Gregor, broder, – så kom du dog igen!

Gregor fra Nazianz

Er det sandt, hvad rygtet kaster som en pileregn over staden?

Fyrst Julian

Jeg er selv som rammet af rygtets pile. Tør jeg tro på denne blanding af lykke og ulykke?

Gregor fra Nazianz

For Kristi skyld, vis fristeren fra dig!

Fyrst Julian

Kejserens bud, Gregor!

Gregor fra Nazianz

Du vil træde på din broders blodige lig –

Fyrst Julian

Blodige –?

Gregor fra Nazianz

Véd du det ikke? Cæsar Gallos er myrdet.

Fyrst Julian

(med sammenslagne hænder)
Myrdet!

Quæstoren Leontes

Ah, hvo er denne forvovne –?

Fyrst Julian

Myrdet; myrdet! (til Leontes.) Han lyver dog?

Quæstoren Leontes

Cæsar Gallos er falden på sine gerninger.

Fyrst Julian

Myrdet! – hvo myrded ham?

Quæstoren Leontes

Hvad der er sked, var en nødvendighed, høje herre! Cæsar Gallos har misbrugt magten som en rasende her i Østerlandene. Hans stilling som Cæsar var ham ikke længer nok. Hans færd, både i Konstantinopel og andetsteds undervejs, viste tilfulde, hvad han pønsed på.

Fyrst Julian

Jeg spørger ikke om hans brøde; det andet vil jeg vide.

Quæstoren Leontes

O, lad mig skåne dine broderlige øren.

Fyrst Julian

Mine broderlige øren kan tåle, hvad mine sønlige øren har tålt. Hvo dræbte ham?

Quæstoren Leontes

Tribunen Skudilo, som ledsaged ham, fandt det rådeligt at lade ham henrette.

Fyrst Julian

Hvor? Dog ikke i Rom?

Quæstoren Leontes

Nej, herre, det skede på rejsen did, – i staden Pola i Illyrien.

Fyrst Julian

(bøjer sig).
Kejseren er stor og retvis. – Den sidste af slægten, Gregor! Kejser Konstanzios er stor.

Quæstoren Leontes

(tager en purpurkåbe fra en af følget).
Høje Cæsar, værdiges at iføre dig –

Fyrst Julian

Rød! Væk med den! Var det den, han bar i Pola –?

Quæstoren Leontes

Den er kommen ny fra Sidon.

Fyrst Julian

(med et blik til Maximos).
Fra Sidon! Purpurklædningen –!

Mystikeren Maximos

Apollinaris's syn!

Gregor fra Nazianz

Julian; Julian!

Quæstoren Leontes

Se, den sendes dig af din frænde, kejseren. Han lader dig sige, at han, barnløs som han er, håber, at du vil læge dette hans livs dybeste sår. Han ønsker at se dig i Rom. Derefter er det hans vilje, at du går som Cæsar til Gallien. De alemanske grænsefolk har sat over Rhinstrømmen og gjort et farligt indfald i riget. Han bygger trygt på dit held og din fremgang imod barbarerne. I drømme har visse ting åbenbaret sig for ham, og hans sidste ord til mig ved afrejsen var, at det sikkerlig skulde lykkes dig at grundfæste riget.

Fyrst Julian

Grundfæste riget! Røsten i lyset, Maximos!

Mystikeren Maximos

Tegn imod tegn.

Quæstoren Leontes

Hvorledes, høje Cæsar?

Fyrst Julian

Også mig er visse ting varslet; men dette –

Gregor fra Nazianz

Sig nej, Julian! Det er fordærvelsens vinger de vil hæfte til dine skuldre.

Quæstoren Leontes

Hvo er du, som trodser kejseren?

Gregor fra Nazianz

Mit navn er Gregor; jeg er søn af biskoppen i Nazianz; – gør med mig, hvad I vil.

Fyrst Julian

Han er min ven og broder; ingen røre ham!
(En stor menneskesværm har imidlertid opfyldt forgården.)

Basilios fra Cæsaræa

(baner sig vej gennem mængden).
Tag ikke purpuret, Julian!

Fyrst Julian

Du også, min trofaste Basilios!

Basilios fra Cæsaræa

Tag det ikke! For Gud Herrens skyld –

Fyrst Julian

Hvad forfærder dig ved dette?

Basilios fra Cæsaræa

De rædsler, som vil komme.

Fyrst Julian

Ved mig skal riget grundfæstes.

Basilios fra Cæsaræa

Kristi rige?

Fyrst Julian

Kejserens store skønne rige.

Basilios fra Cæsaræa

Var det kejserens rige, som stod i lys for dit syn, da du som barn forkyndte læren fra de kappadokiske blodvidners grave? Var det kejserens rige, du drog fra Konstantinopel for at grundfæste på jorden? Var det kejserens rige –

Fyrst Julian

Tåger, tåger; – alt hint ligger bag mig som en vild drøm.

Basilios fra Cæsaræa

Dig var det bedre, at du selv, med en møllesten om din hals, lå på havets bund, end at denne drøm skulde ligge bag dig. – Ser du ikke fristerens værk? Al jordens herlighed lægges for dine fødder.

Mystikeren Maximos

Tegn imod tegn, Cæsar!

Fyrst Julian

Et ord, Leontes!
(griber hans hånd og drager ham tilside.)
Hvor fører du mig hen?

Quæstoren Leontes

Til Rom, herre!

Fyrst Julian

Det spørger jeg ikke om. Hvor fører du mig hen; til lykken og magten, – eller til slagterbænken?

Quæstoren Leontes

O, herre, en så hånende mistro –

Fyrst Julian

Gallos's legeme er knapt rådnet endnu.

Quæstoren Leontes

Jeg kan hæve alle tvil. (tager et papir frem.) Dette brev fra kejseren, som jeg helst havde rakt dig i enrum –

Fyrst Julian

Et brev? Hvad skriver han? –
(han åbner papiret og læser.)
Ah, Helena! – O, Leontes! Helena, – Helena til mig!

Quæstoren Leontes

Kejseren skænker dig hende, herre! Han skænker dig denne elskede søster, som Cæsar Gallos forgæves bad om.

Fyrst Julian

Helena til mig! Det uopnålige vundet! – Men hun, Leontes –?

Quæstoren Leontes

Ved afskeden tog han fystinden ved hånden og ledte hende hen til mig. En strøm af jomfruligt blod skød op i hendes skønne kinder, hun slog sine øjne ned og sagde: hils min kære frænde, og lad ham vide, at han altid har været den mand, som – –

Fyrst Julian

Videre, Leontes!

Quæstoren Leontes

Med de ord taug hun, den tugtige og rene kvinde.

Fyrst Julian

Den rene kvinde! – Vidunderligt fuldbyrdes alt!
(han råber højt.)
Purpurkappen om mig!

Mystikeren Maximos

Du har valgt?

Fyrst Julian

Valgt, Maximos!

Mystikeren Maximos

Valgt, trods tegn imod tegn?

Fyrst Julian

Her står ikke tegn imod tegn. Maximos, Maximos, du har været blind, du seende! – Purpurkåben om mig!
(Quæstoren Leontes ifører ham kåben.)

Basilios fra Cæsaræa

Det er sked!

Mystikeren Maximos

(mumler for sig selv, med oprakte hænder).
Sejr og lys over den villende!

Quæstoren Leontes

Og nu til statholderens bolig; folket vil hilse Cæsar.

Fyrst Julian

Cæsar bliver i sin ophøjelse, hvad han var, – den fattige visdomselsker, der tog alt af kejserens nåde. – Til statholderens bolig, I venlige herrer!

Stemmer blandt quæstorens følge

Plads, plads for Cæsar Julian!
(Alle går ud gennem forgården under mængdens bifaldsråb; kun Gregor og Basilios blir stående.)

Basilios fra Cæsaræa

Gregor! I hvad der så kommer, – lad os holde sammen.

Gregor fra Nazianz

Her er min hånd.

FJERDE AKT

(Ved Lutetia i Gallien. En sal i Cæsars palats «De varme bade» udenfor staden. Indgangsdør i baggrunden; til højre en anden mindre dør; foran på venstre side er et vindu med forhæng.)

(Fyrstinde Helena, rigt smykket, med perler i håret, sidder i en armstol og ser ud gennem vinduet. Slavinden Myrrha står overfor hende og holder forhænget tilside.)

Fyrstinde Helena

Hvilken stimmel! Hele staden strømmer dem imøde. – Hyss! Myrrha, – hører du ikke fløjter og trommer?

Slavinden Myrrha

Jo, jeg synes visst –

Fyrstinde Helena

Du lyver! Larmen er for stærk; du kan intet høre. (springer op.) O, denne marterfulde usikkerhed! Ikke at vide, om han kommer som sejrherre eller som flygtning.

Slavinden Myrrha

Ængst dig ikke, min herskerinde; Cæsar er jo altid kommen som sejrherre.

Fyrstinde Helena

Ja, før; efter alle de mindre sammenstød. Men dennegang, Myrrha! Dette store forfærdelige slag. Alle disse krydsende rygter. Hvis Cæsar var kommen som sejrherre, hvorfor skulde han da have skikket hint brev til stadsforstanderne og forbudt dem at møde ham med æresbevisninger udenfor portene?

Slavinden Myrrha

O, du véd jo, herskerinde, hvor lidet din høje husbond tragter efter slige ting.

Fyrstinde Helena

Ja, ja, det er vel sandt. Og hvis han havde lidt noget nederlag – i Rom måtte man jo vide det – mon kejseren da havde skikket os denne udsending, som må kunne være her endnu idag, og hvis ilbud har bragt mig alle disse rige smykker og gaver? Ah, Eutherios! Nu, nu?

Husmesteren Eutherios

(fra baggrunden).
Min fyrstinde, det er ganske umuligt at erfare noget pålideligt –

Fyrstinde Helena

Umuligt? Du bedrager mig! Soldaterne selv må dog vide –

Husmesteren Eutherios

Det er kun barbariske hjælpetropper, som rykker ind, – Bataver og andre, – og de véd intet.

Fyrstinde Helena

(vrider sine hænder).
O, har jeg fortjent denne kval! Søde, hellige Kristus, har jeg da ikke anråbt dig nat og dag –
(lytter og skriger ud.)
Ah, min Julian! Jeg hører ham! – Julian; min elskede!

Cæsar Julian

(i støvet rustning, kommer hurtigt fra baggrunden).
Helena!

Husmesteren Eutherios

Min høje Cæsar!

Cæsar Julian

(favner fyrstinden med voldsomhed).
Helena! – Stæng alle døre, Eutherios!

Fyrstinde Helena

Slagen! Forfulgt!

Husmesteren Eutherios

Herre!

Cæsar Julian

Dobbelte vagter for dørene; lad ingen slippe ind! Hør; er her kommet nogen udsending fra kejseren?

Husmesteren Eutherios

Nej, herre; men der er en udsending ivente.

Cæsar Julian

Gå, gå! (til slavinden.) Væk med dig.
(Eutherios og Myrrha går ud i baggrunden.)

Fyrstinde Helena

(synker ned i armstolen).
Så er det da ude med os!

Cæsar Julian

(trækker forhænget sammen).
Hvem véd. Blot varsom, så kan uvejret endnu –

Fyrstinde Helena

Efter et sådant nederlag –?

Cæsar Julian

Nederlag? Hvad taler du om, min elskede?

Fyrstinde Helena

Har ikke Alemanerne slåt dig?

Cæsar Julian

Havde de slåt mig, skulde du ikke set mig levende igen.

Fyrstinde Helena

(springer op).
Men, du himmelens Herre, hvad er da hændt?

Cæsær Julian

(sagte).
Det værste, Helena; – en umådelig sejr.

Fyrstinde Helena

Sejr, siger du! En umådelig sejr? Du har sejret, og dog –?

Cæsar Julian

Du kan ikke fatte, hvorledes jeg står. Du kender kun den gyldne yderside af al en Cæsars elendighed.

Fyrstinde Helena

Julian!

Cæsar Julian

Kan du fortænke mig i, at jeg har dulgt sligt for dig? Bød ikke både pligt og skam, at –? Ah, – hvad er det? Hvilken forandring –!

Fyrstinde Helena

Hvad? Hvad?

Cæsar Julian

Hvilken forandring med dig i disse måneder! Helena, har du været syg?

Fyrstinde Helena

Nej, nej; men sig mig –?

Cæsar Julian

Jo, du har været syg! Du må være syg endnu; – disse feberhede tindinger, disse blåbrune ringe om øjnene –

Fyrstinde Helena

O, intet, min elskede! Se ikke på mig, Julian! Kun angst og nattevågen for din skyld; brændende bønner til den højt velsignede på korsets træ –

Cæsar Julian

Skån dig, du dyrebare; det er jo dog hel usikkert, om denne nidkærhed frugter så meget.

Fyrstinde Helena

Fy; dit sind er ikke fromt. – Men tal om dine egne sager, Julian! Jeg beder dig, dølg intet for mig.

Cæsar Julian

Der kan intet dølges længer. Siden kejserindens død har jeg ikke kunnet gøre et skridt her i Gallien, uden at det er bleven tydet ilde ved hoffet. Gik jeg forsigtigt tilværks imod Alemanerne, så hed det, at jeg var frygtagtig og uvirksom. Man spottede over visdomselskeren, som ikke ret kunde vænne sig til at bære krigsrustning. Vandt jeg en fordel over barbarerne, så måtte jeg høre, at jeg burde kunnet opnå mere.

Fyrstinde Helena

Men alle dine venner i hæren –

Cæsar Julian

Hvem tror du er mine venner i hæren? Ikke én, min elskede Helena! Jo, en eneste, – hin perusiske ridder, Sallust, som jeg under vor bryllupshøjtid i Mailand måtte give afslag på en billig bøn. Han er ædelmodig kommen til mig i lejren, har mindet mig om vort gamle venskab i Athen og bedt om at måtte følge mig i alle farer. Men hvad gælder vel Sallust ved kejserhoffet? Han er jo en af dem, man der kalder hedninger. Han kan intet gavne mig. – Og nu de andre! Krigsøversten Arbetio, som lod mig i stikken, da jeg lå indesluttet i Sennones! Den gamle Severus, som tynges under følelsen af sin egen udygtighed, og som dog ikke kan forlige sig med min nye krigsførsel! Eller tror du, jeg kan støtte mig til Florentius, – prætorianhøvdingen? Jeg siger dig, denne urolige mand tragter efter de højeste ting.

Fyrstinde Helena

Ah, Julian!

Cæsar Julian

(går op og ned).
Kunde jeg blot komme deres rænker på spor! Hver uge går der fra lejren hemmelige breve til Rom. Alt, hvad jeg tager mig for, blir berettet og forvansket. Ingen træl i riget er lænkebunden som Cæsar. Véd du vel, Helena, at den spiseseddel, min kok har at rette sig efter, den er sendt ham fra kejseren, og jeg har ikke lov til at ændre noget deri, hverken lægge til eller tage fra!

Fyrstinde Helena

Og alt dette har du båret hemmeligt –!

Cæsar Julian

Alle véd det, uden du. Alle spotter over Cæsars afmagt. Jeg bærer det ikke længer! Jeg vil ikke bære det!

Fyrstinde Helena

Men det store slag –? Fortæl mig dog, – har rygtet overdrevet –?

Cæsar Julian

Rygtet har ikke kunnet overdrive. – Hyss; hvad var det? (lytter mod døren.) Nej, nej; jeg syntes kun –. Jeg tør sige, at jeg i disse måneder har udrettet alt, hvad der stod i menneskelig magt. Skridt for skridt, og trods alle hindringer i min egen lejr, drev jeg barbarerne tilbage mod den østlige grænse. Foran Argentoratum, med Rhinen i ryggen, trak kong Knodomar alle sine stridskræfter sammen. Fem konger og ti ringere fyrster stødte til ham. Men forinden han havde fåt samlet de nødvendige både til overgang i nødsfald, lod jeg min hær rykke frem til angreb.

Fyrstinde Helena

Min helt, min Julian!

Cæsar Julian

Lupicin med spydkasterne og de letbevæbnede omgik fienden i nord; de gamle legioner under Severus drev barbarerne mere og mere østligt imod floden; Bataverne, vore bundsforvante, under den trofaste Bainabaudes, stod legionerne ærligt bi, og da Knodomar mærked, at der var al fare, søgte han at undkomme imod syd for at nå over til øerne. Men før det kunde ske, lod jeg Florentius møde ham med prætorianerne og hestfolket. Helena, jeg gider ikke sige det højt, men visst er det, at forræderi eller misundelse nær havde røvet mig sejrens frugter. De romerske ryttere veg gang efter gang for barbarerne, som kasted sig til jorden og stak hestene i bugen. Jeg så vort nederlag for øjnene –

Fyrstinde Helena

Men slagenes Gud var med dig!

Cæsar Julian

Jeg greb en fane, ildned de kejserlige hustropper med mine tilråb, holdt i al skynding en tale til dem, en tale, som måske ikke vilde have været selv en mere oplyst tilhørerkreds ganske uværdig, og derpå, så fort soldaternes bifaldsråb havde lønnet mig, styrted jeg mig lige ind i den tætteste kamptummel.

Fyrstinde Helena

Julian! O, du elsker mig ikke!

Cæsar Julian

I det øjeblik var du ikke i mine tanker. Jeg vilde dø; anden udvej vidste jeg ikke. Men det kom, min elskede! Det var som om en lynslående rædsel blinked ud af vore lansespidser. Jeg så Knodomar, hin forfærdelige kriger – ja, du har jo selv set ham – jeg så ham flygte tilfods af slaget, og med ham flygtede hans broder Vestralp og kongerne Hortar og Suomar og alle, som ikke lå under for vore sværd.

Fyrstinde Helena

O, jeg ser det; jeg ser det! Velsignede frelser; det var dig, som atter udsendte mordenglene fra den mulviske bro!

Cæsar Julian

Aldrig har jeg hørt slige jammerskrig; aldrig har jeg set så gabende sår, som dem vi trådte i, der vi vaded over de faldne. Floden gjorde resten; de druknende kæmped indbyrdes til de vælted rundt og gik tilbunds. De fleste af fyrsterne faldt levende i vore hænder; Knodomar selv havde søgt tilflugt i en rørklynge; en af hans ledsagere røbed ham, vore folk sendte en pileregn ind imod den skjulte, men uden at ramme. Da kom han frivilligt frem og overgav sig.

Fyrstinde Helena

Og efter en slig sejr skulde du ikke føle dig tryg?

Cæsar Julian

(nølende).
Efter sejren, endnu samme aften, indtraf et tilfælde, en ubetydelighed –

Fyrstinde Helena

Et tilfælde?

Cæsar Julian

Jeg vil helst kalde det så. I Athen grubled vi så meget over Nemesis. – Min sejr var så overvældende stor, Helena; min stilling var ligesom kommen ud af ligevægt; jeg véd ikke –

Fyrstinde Helena

O, tal dog; du ængster mig!

Cæsar Julian

Det var en ubetydelighed, siger jeg dig. Jeg lod den fangne Knodomar føre for mig i hærens påsyn. Før slaget havde han truet med, at jeg skulde flåes levende, når jeg faldt i hans hænder. Nu gik han mig imøde med usikre skridt, skælvende over hele legemet; knækket af ulykken, således, som det er barbarers vis, kasted han sig ned for mig, omklamred mine knæ, udgød tårer og bad for livet.

Fyrstinde Helena

Med rædsels gysning gennem de kraftfulde lemmer. Jeg ser den liggende Knodomar. – Dræbte du ham, min elskede?

Cæsar Julian

Jeg kunde ikke dræbe denne mand. Jeg tilsagde ham sikkerhed og loved at sende ham som fange til Rom.

Fyrstinde Helena

Uden at pine ham?

Cæsar Julian

Klogskab bød mig at handle mildt. Men da, – jeg fatter ikke, hvorledes det gik til, – i overstrømmende glæde, og med et hyl på sine læber, sprang barbaren op, strakte sine bundne hænder ivejret og, lidet kyndig, som han var i vort sprog, råbte han med høj røst: priset være du, Julian, du mægtige kejser!

Fyrstinde Helena

Ah!

Cæsar Julian

Mine ledsagere vilde til at le; men barbarkongens råb slog ned som et tændende lyn iblandt soldaternes klynger. «Leve kejser Julian», råbte de omstående; og råbet forplanted sig i videre og videre ringe til det fjerneste fjerne; – det var som om en Titan havde slynget et berg i verdenshavet; – o, min elskede, tilgiv mig denne hedenske lignelse, men –

Fyrstinde Helena

Kejser Julian! Han sagde: kejser Julian!

Cæsar Julian

Hvad vidste den rå Aleman om Konstanzios, hvem han aldrig havde set? Jeg, hans overvinder, var for ham den største –

Fyrstinde Helena

Ja, ja; men soldaterne –?

Cæsar Julian

Jeg satte dem strængt irette; thi jeg så det godt, – Florentius, Severus og visse andre stod stille omkring, hvide af skræk og vrede.

Fyrstinde Helena

Ja, ja – de, men ikke soldaterne.

Cæsar Julian

Der var knapt gåt en nat tilende, før mine hemmelige fiender havde forvansket sagen. Cæsar har ladet Knodomar udråbe sig til kejser, hed det, og til gengæld har han skænket barbarkongen livet. – Således, vendt op og ned, er det også bleven meldt til Rom.

Fyrstinde Helena

Er du viss på det? Og af hvem?

Cæsar Julian

Ja, af hvem? Af hvem? Jeg selv skrev skyndsomt til kejseren og fortalte ham det hele, men –

Fyrstinde Helena

Nu, – og hvad har han svaret?

Cæsar Julian

Som vanlig. Du kender denne ulykkespående taushed, når han vil ramme nogen.

Fyrstinde Helena

Jeg tror dog, du mistyder alt dette. Det er umuligt andet. Se til; udsendingen vil snart bringe dig sikkerhed for, at –

Cæsar Julian

Jeg har sikkerhed, Helena! Her på mit bryst gemmer jeg opsnappede breve, som –

Fyrstinde Helena

O, Herre min Gud, lad mig se!

Cæsar Julian

Siden, siden.
(han går op og ned.)
Og alt dette efter de tjenester, jeg har vist ham! Her har jeg kastet Alemanernes angreb til jorden for lange tider, mens han selv har lidt nederlag på nederlag ved Donau, og mens hæren i Asien ikke synes at vinde et skridts fremgang imod Perserne. Skam og uheld på alle kanter, undtagen her, hvor man satte en modstræbende visdomsven i spidsen for sagerne. Og dog hånes jeg ligefuldt ved hoffet. Ja, selv efter den sidste store sejr har man gjort et spottedigt over mig og kaldt mig Viktorinus! Dette må have en ende.

Fyrstinde Helena

Ja, jeg tror det også.

Cæsar Julian

Hvad er en Cæsars værdighed på deslige vilkår!

Fyrstinde Helena

Nej, du har ret, Julian; vi kan ikke blive stående ved dette.

Cæsar Julian

(standser).
Helena, kunde du følge mig?

Fyrstinde Helena

(sagte).
Frygt ikke for mig; jeg skal ikke vige tilbage.

Cæsar Julian

Så bort fra al denne utaksomme møje; bort til den så længe eftertragtede ensomhed –!

Fyrstinde Helena

Hvad siger du? Ensomhed!

Cæsar Julian

Med dig, min elskede; og med mine kære bøger, dem jeg her så sjelden har kunnet åbne, og dem jeg kun har turdet vie mine hvileløse nætter.

Fyrstinde Helena

(ser nedad ham).
Ah, således!

Cæsar Julian

Hvad ellers?

Fyrstinde Helena

Nu ja; hvad ellers?

Cæsar Julian

Ja, ja, – jeg spørger, hvad ellers?

Fyrstinde Helena

(nærmere).
Julian, – hvorledes hilste barbarkongen dig?

Cæsar Julian

(vigende).
Helena!

Fyrstinde Helena

(atter nærmere).
Hvad var det for et navn, som gav genlyd i soldaternes rækker?

Cæsar Julian

Uforsigtige; her står kanske en lytter udenfor hver dør!

Fyrstinde Helena

Hvad frygter du for lyttere? Er ikke Guds nåde over dig? Har du ikke været den lykkelige i alle træfninger? – Jeg ser den manende frelser; jeg ser engelen med ildsværdet, som baned vej for min fader, da han kasted Maxentius i Tiberen!

Cæsar Julian

Jeg skulde rejse mig imod rigets hersker!

Fyrstinde Helena

Kun imod dem, som står imellem eder. O, gå, gå; slå dem med din vredes lyn; gør ende på dette tærende glædeløse liv! Gallien er en udørk. Jeg fryser her, Julian! Jeg vil hjem igen, til solvarmen, til Rom og Grækenland.

Cæsar Julian

Hjem igen til din broder?

Fyrstinde Helena

(sagte).
Konstanzios er affældig.

Cæsar Julian

Helena!

Fyrstinde Helena

Jeg holder det ikke længer ud, siger jeg dig. Tiden går. Eusebia er borte; hendes tomme sæde står vinkende til hæder og herlighed, mens jeg ældes –

Cæsar Julian

Du ældes ikke; du er ung og skøn!

Fyrstinde Helena

Nej, nej, nej! Tiden går; jeg kan ikke bære dette med tålmod; livet går fra mig!

Cæsar Julian

(ser på hende).
Hvor fristende skøn, hvor guddomsfuld er du ikke!

Fyrstinde Helena

(klynger sig til ham).
Er jeg det, Julian?

Cæsar Julian

(favner hende).
Du er den eneste kvinde, jeg har elsket, – den eneste, som har elsket mig.

Fyrstinde Helena

Jeg er ældre, end du. Jeg vil ikke ældes mere. Når alt er over, så –

Cæsar Julian

(river sig løs).
Stille! Jeg vil ikke høre mere.

Fyrstinde Helena

(går efter ham).
Konstanzios dør lidt hver dag; han hænger i et hår over graven. O, min elskede Julian, du har jo soldaterne for dig –

Cæsar Julian

Ti, ti!

Fyrstinde Helena

Han tåler ingen sindsrystelser. Hvad er det så at vige tilbage for? Jeg mener jo ikke noget blodigt. Fy, hvor kunde du tænke det? Skrækken vil være nok; den vil tage ham i favn og kærlighedsfuldt ende hans lidelser.

Cæsar Julian

Glemmer du den usynlige livvagt om den salvede?

Fyrstinde Helena

Kristus er god. O, vær from, Julian, så tilgiver han meget. Jeg skal hjælpe. Bønner skal opsendes for dig. Lovet være de hellige mænd! Lovet være blodvidnerne! Tro mig, vi skal sone alting siden. Skænk mig Alemanerne til omvendelse; jeg vil udsende prester iblandt dem; de skal bøje sig ind under korsets nåde.

Cæsar Julian

Alemanerne bøjer sig ikke did under.

Fyrstinde Helena

Så skal de dø! Som en sød røg skal blodet stige op til ham, den højt velsignede. Vi vil øge hans herlighed; hans pris skal forkyndes ved os. Jeg vil selv være med. De alemanske kvinder for mig! Bøjer de sig ikke, så skal de ofres! Og da, min Julian, – når du ser mig igen –; forynget, forynget! Skænk mig Alemanerkvinderne, du elskede! Blod –, det er jo intet mord, og middelet skal være usvigeligt –, et bad i ungt jomfrublod –

Cæsar Julian

Helena, du forbryder dig!

Fyrstinde Helena

Er det en brøde at forbryde sig for din skyld!

Cæsar Julian

Du skønne, du eneste!

Fyrstinde Helena

(bøjer sig ned over hans hænder).
Min herre for Gud og mennesker! – Vig ikke dennegang, Julian! Min helt, min kejser! Jeg ser himlen åben. Presterne skal lovsynge Kristus; mine kvinder skal samles i bøn. (med oprakte arme.) O, du velsignede! O, du hærskarernes Gud, – du, som har nåden og sejren i din hånd –

Cæsar Julian

(med et blik mod døren, råber).
Helena!

Fyrstinde Helena

Ah!

Husmesteren Eutherios

(fra baggrunden).
Herre, kejserens sendebud –

Cæsar Julian

Er han kommen?

Husmesteren Eutherios

Ja, herre!

Cæsar Julian

Hans navn? Hvem er han?

Husmesteren Eutherios

Tribunen Decentius.

Fyrstinde Helena

Virkelig? Den fromme Decentius!

Cæsar Julian

Hvem har han talt med?

Husmesteren Eutherios

Med ingen, herre; han kom i dette øjeblik.

Cæsar Julian

Jeg vil se ham straks. Og hør; endnu et. Hærførerne og krigsøversterne skal indfinde sig hos mig.

Husmesteren Eutherios

Godt, nådigste herre!
(han går ud i baggrunden.)

Cæsar Julian

Nu, min Helena, nu vil det vise sig –

Fyrstinde Helena

(sagte).
Hvad der end viser sig, så glem ikke, at du kan stole på soldaterne.

Cæsar Julian

Ah, stole, stole –; jeg véd ikke, om jeg kan stole på nogen.
(Tribunen Decentius kommer fra baggrunden.)

Fyrstinde Helena

(imod ham).
Velkommen, ædle Decentius! Et romersk ansigt, – og fremfor alle dette ansigt, – o, det lægger et livende solskær over vort umilde Gallien.

Tribunen Decentius

Kejseren møder din længsel og dit håb på halvvejen, høje fyrstinde! Vi tør tro, at Gallien ikke ret længe skal lænke dig.

Fyrstinde Helena

Siger du det, du glædebringer? Kejseren tænker da altid med kærlighed på mig? Hvorledes er det med hans sundhed?

Cæsar Julian

Gå, gå, min elskede Helena!

Tribunen Decentius

Kejserens sundhed har ingenlunde forværret sig.

Fyrstinde Helena

Nej, ikke sandt? Det var det jeg vidste. Alle disse ængstende rygter –; Gud være priset, at det kun var rygter! Tak ham kærligst, du fromme Decentius! Og vær selv takket. Med hvilke rige gaver har du ikke bebudet din ankomst! Kejserlige gaver –; nej, nej, broderlige gaver i sandhed! To skinnende sorte Nubiere, – du skulde se dem, min Julian! – og perler! Dem bærer jeg allerede. Og frugter, – søde, svulmende; ah; ferskener fra Damaskus, ferskener i guldskåler! Hvor skal de ikke læske mig; – frugt, frugt; jeg forsmægter her i Gallien.

Cæsar Julian

Et glædesmåltid skal ende dagen; men forretninger først. Gå, min dyrebare hustru!

Fyrstinde Helena

Jeg går til kirken, – til bøn for min broder og for alle håb.
(hun går ud til højre.)

Cæsar Julian

(efter et øjebliks betænkning).
Bud eller brevskaber?

Tribunen Decentius

Brevskaber.
(han rækker ham en papirrulle.)

Cæsar Julian

(læser, undertrykker et smil og strækker hånden ud).
Mere!

Tribunen Decentius

Høje Cæsar, det er omtrent alt.

Cæsar Julian

Virkelig? Har kejseren sendt sin ven den lange vej kun for at –?
(han brister i en kort latter; derpå går han op og ned.)
Var Alemanerkongen Knodomar kommen til Rom før din afrejse?

Tribunen Decentius

Ja, høje Cæsar!

Cæsar Julian

Og hvorledes hjælper han sig i det fremmede land, ukyndig i sproget, som han er? Ja, han er højst ukyndig, Decentius! Han var ligefrem til latter for mine soldater. Tænk dig, han forveksled så gængse ord som kejser og Cæsar.

Tribunen Decentius

(trækker på skuldrene).
En barbar. Hvad skal man vel sige?

Cæsar Julian

Nej, hvad skal man vel sige? Men kejseren er ham dog nådig?

Tribunen Decentius

Knodomar er død, herre!

Cæsar Julian

(standser).
Knodomar er død?

Tribunen Decentius

I fremmedlejren på den cøliske bakke.

Cæsar Julian

Død? Så? – Ja, luften i Rom er usund.

Tribunen Decentius

Alemanerkongen døde af hjemve, herre! Længselen efter slægt og frihed –

Cæsar Julian

– den tærer, Decentius; ja, ja, jeg véd det. – Jeg burde ikke skikket ham levende til Rom; jeg burde ladet ham dræbe her.

Tribunen Decentius

Cæsars sind er mildt.

Cæsar Julian

Hm –! Hjemve? Ja så!
(til staldmesteren Sintula, som kommer fra baggrunden.)
Er du der, gamle faun? Frist mig ikke mere.
(til Decentius.) Siden slaget ved Argentoratum taler han altid til mig om sejrsvognen og det hvide forspand.
(til Sintula.) Det blev Phaëtons færd med de lybske solheste. Hvorledes endte det? Har du glemt – har du glemt dit hedenskab, havde jeg nær sagt. – Om forladelse, Decentius, at jeg sårer dit fromme øre.

Tribunen Decentius

Cæsar kildrer sin tjeners øre; men han sårer det ikke.

Cæsar Julian

Ja, ja; bær over med Cæsar, om han spøger. Jeg véd virkelig ikke at tage det på anden måde. – Der har vi dem.
(Hærføreren Severus, prætorianhøvdingen Florentius, samt flere krigsøverster og herrer ved Cæsars hof kommer fra baggrunden.)

Cæsar Julian

(går dem imøde).
God morgen, I våbenbrødre og venner! Harmes ikke formeget over, at jeg kalder eder lige hid fra landevejens smuds og møje; jeg burde visselig undt eder nogle timers ro; men –

Prætorianhøvdingen Florentius

Er der hændt noget særdeles, herre?

Cæsar Julian

Ja, i sandhed, det er der. Kan I sige mig, – hvad fattedes i Cæsars lykke?

Prætorianhøvdingen Florentius

Hvad skulde vel fattes i Cæsars lykke?

Cæsar Julian

Nu ingenting. (til Decentius.) Hæren har forlangt, at jeg skulde holde sejrsindtog i staden. I spidsen for legionerne vilde man, at jeg skulde drage ind gennem Lutetias porte. Fangne barbarfyrster med bundne hænder skulde gå ved vognhjulene; kvinder og slaver fra tyve overvundne folkeslag skulde følge efter, tæt sammentrængte, hoved ved hoved – (bryder pludselig af.) Glæd eder, mine tapre medkæmpere; her ser I tribunen Decentius, kejserens fortrolige ven og rådgiver. Han kom denne morgenstund med gaver og hilsninger fra Rom.

Prætorianhøvdingen Florentius

Ah, så fattes visselig intet i Cæsars lykke.

Hærføreren Severus

(sagte til Florentius).
Ufatteligt! Altså atter i kejserens gunst!

Prætorianhøvdingen Florentius

(sagte).
O, denne vankelmodige kejser!

Cæsar Julian

Det synes, som om en forundringsfuld stumhed havde slåt eder alle. – Man finder, at kejseren har gjort formeget, gode Decentius!

Prætorianhøvdingen Florentius

Hvor kan dog sligt komme i Cæsars tanke?

Hærføreren Severus

Formeget, høje Cæsar? Ingenlunde. Skulde ikke kejseren vide at vælge de rette grænser for sin nåde?

Prætorianhøvdingen Florentius

Tilvisse er dette en stor og sjelden udmærkelse –

Hærføreren Severus

Jeg vil kalde den overmåde stor og sjelden.

Prætorianhøvdingen Florentius

Og navnlig giver den et lysende vidnesbyrd for, at vor ophøjede kejsers sind er frit for al misundelse –

Hærføreren Severus

Et vidnesbyrd uden forbillede; det tør jeg nok sige.

Prætorianhøvdingen Florentius

Men hvad har så ikke også Cæsar udrettet i disse få år i Gallien?

Cæsar Julian

En årlang drøm, I dyrebare venner! Jeg har slet intet udrettet. Intet, intet!

Prætorianhøvdingen Florentius

Og det regner din beskedenhed for intet? Hvad var hæren, da du overtog den? En uordnet hob –

Hærføreren Severus

– uden sammenhæng, uden lydighed, uden ledelse –

Cæsar Julian

Overdrivelse, Severus!

Prætorianhøvdingen Florentius

Og var det ikke med denne utøjlede hob, at du gik imod Alemanerne; slog du dem ikke med disse bander, som du gennem sejrvindinger omskabte til en hær af sejrherrer; tog du ikke Colonia Agrippina tilbage –?

Cæsar Julian

Ej, ej, du ser med venskabets øje, min Florentius! – Eller er det virkelig sandt? Er det så, at jeg jog barbarerne bort fra øerne i Rhin? At jeg satte det forfaldne Tres Tabernæ i forsvarstilstand til fromme for rigets sikkerhed? Er det virkelig så?

Prætorianhøvdingen Florentius

Hvorledes, herre? Kan du tvile om så store ting?

Cæsar Julian

Nej, i sandhed, jeg synes –. Og slaget ved Argentoratum? Var jeg ikke med der? Det svæver mig så visst for, at jeg sejrede over Knodomar. Og efter sejren –; Florentius, har jeg drømt; eller bygged jeg ikke Trajans kastel op igen, da vi rykked ind i de germaniske egne?

Prætorianhøvdingen Florentius

Høje Cæsar, gives der nogen så afsindig mand, at han vil gøre dig denne ære stridig?

Hærføreren Severus

(til Decentius).
Jeg priser skæbnen, som forundte mig på mine gamle dage at følge så lykkelig en fører.

Prætorianhøvdingen Florentius

(ligeledes til tribunen).
Hvad vending det alemanske overfald uden Cæsars tapperhed og klogskab kunde have taget, det vover jeg knapt at tænke på.

Flere hofmænd

(trænger sig frem).
Ja, herre, Cæsar er stor!

Andre herrer

(klapper i hænderne).
Cæsar er uden lige!

Cæsar Julian

(ser cn stund afvekslende på Decentius og de andre; derpå brister han ud i en høj kort latter).
Så blindt er venskab, Decentius! Så blindt, blindt!
(han vender sig til de øvrige og slår på papirrullen, som han holder i hånden.)
Her står ganske andre ting! Hør efter, og sug det ind som en erkendelsens læskende dugg. Det er kejserens melding til alle statholderne rundt om i riget; – vor udmærkede Decentius har bragt en afskrift med. Her står det: jeg har intet udrettet i Gallien. Det var en drøm, som jeg nys sagde. Her har vi kejserens egne ord: det var under kejserens lykkelige forvarsler, at den riget overhængende fare blev afvendt.

Prætorianhøvdingen Florentius

Alle rigets sager nyder fremgang under kejserens forvarsler.

Cæsar Julian

Mere, mere! Her berettes det, at det er kejseren, som har kæmpet og sejret ved Rhin; det er kejseren, som har løftet op den ydmygt bedende Alemanerkonge, der kasted sig ned for ham. Mit
navn lykkes det mig ikke at finde nogetsteds i dette skriftstykke, – og ikke dit, Florentius, og heller ikke dit, Severus! Og her, i skildringen af slaget ved Argentoratum –; hvor var det jeg havde det? jo her; her står det; det var kejseren, som påbød slagordningen; det var kejseren selv, som med livsfare hug sit sværd sløvt, kæmpende i de forreste rækker; det var kejseren, som, ved sin nærværelses rædsel, jog barbarerne på hovedkulds flugt –; læs; læs, siger jeg!

Hærføreren Severus

Høje Cæsar, dit ord er nok.

Cæsar Julian

Og hvor vil I så hen med eders dårende tale, I venner? Vil I, af overdreven kærlighed til mig, gøre mig til en snyltegæst, hvem I mader med den overflod, I rapsed fra min frændes bord? – Hvad tykkes dig, Decentius? Hvad siger du til dette? Du ser, at jeg i min egen lejr må holde øje med tilhængere, som stundom i blindhed er på vej til at forvilde sig hinsides oprørets grænsepæle.

Prætorianhøvdingen Florentius

(hurtigt til tribunen).
I sandhed, mine ord er bleven højlig mistydede, ifald –

Hærføreren Severus

(ligeledes til tribunen).
Det kunde aldrig komme mig isinde på den
vis at –

Cæsar Julian

Så skal det være, I kampbrødre; lad os alle tilhobe æde vort hovmod i os. Jeg spurgte før, hvad der mangled i Cæsars lykke. Nu véd I det. Det var sandhedserkendelsen, som mangled i Cæsars lykke. Din sølvhjelm vil ikke komme til at dækkes af sejrstogets støv, tapre Florentius! Kejseren har holdt sejrsindtog for os i Rom. Han finder derfor, at alle højtideligheder her er overflødige. Gå, Sintula, og sørg for, at de påtænkte optog afsiges. Kejseren ønsker at forunde sine soldater en gavnlig ro. Det er hans vilje, at de skal forblive i lejren udenfor murene.
(Staldmesteren Sintula går ud i baggrunden.)

Cæsar Julian

Var jeg ikke engang en visdomsven? Man sagde det idetmindste, både i Athen og i Efesos. Så svagt er det menneskelige sind i medgang. Jeg var nær bleven visdommen utro. Kejseren har påmindet mig. Tak ham ydmygst, Decentius. Har du mere at melde?

Tribunen Decentius

Et endnu. Efter alt, hvad kejseren har fornummet, og ifølge det brev, du tilskrev ham fra Argentoratum, er det store fredsværk lykkeligt ført til ende her i Gallien.

Cæsar Julian

Visselig; kejseren har dels ved sin tapperhed og dels ved sin højmodige mildhed –

Tribunen Decentius

Rigets grænse er sikret imod Rhin.

Cæsar Julian

Af kejseren, af kejseren.

Tribunen Decentius

I landskaberne omkring Donau står derimod sagerne slet, og endnu slettere i Asien; kong Sapores vinder stadig fremgang.

Cæsar Julian

Den forvovne mand! Rygtet siger, at kejseren heller ikke i sommer har behaget at lade sine hærførere knuse ham.

Tribunen Decentius

Kejseren agter selv at knuse ham til foråret.
(tager en papirrulle frem.) Her er hans vilje, høje Cæsar!

Cæsar Julian

Lad se, lad se! (læser.) Ah!
(han læser atter længe under en stærk indre bevægelse; derpå ser han op og siger:)
Det er altså kejserens vilje, at –? Godt, godt, ædle Decentius; kejserens vilje skal blive efterkommet.

Tribunen Decentius

Det er nødvendigt, at den efterkommes endnu idag.

Cæsar Julian

Endnu idag; forstår sig. Kom her, Sintula! Nu, hvor er han? Ah så! – Hent Sintula tilbage!
En hofmand går ud i baggrunden; Cæsar Julian går hen til vinduet og læser papirerne igennem på ny.)

Prætorianhøvdingen Florentius

(dæmpet til tribunen).
Jeg beder bønligst, mistyd ikke, hvad jeg før sagde. Når jeg tillagde Cæsar æren, så var det selvfølgelig ikke dermed ment, at –

Hærføreren Severus

(sagte).
Aldrig kunde det komme i min tanke, at det ikke var kejserens øverste vise ledelse, som –

En hofmand

(på tribunens anden side).
Jeg beder dig, ædle herre, – læg et ord ind for mig i hoflejren, og forløs mig fra denne pinlige post hos en Cæsar, som –; ja, han er kejserens høje slægtning, men –

En anden hofmand

Jeg kunde desværre fortælle dig ting, der vidner lige så meget om grænseløs forfængelighed, som om forvovne håb –

Cæsar Julian

Endnu idag! Lad et ord være sagt, Decentius! Det var mit højeste ønske, ifald jeg kunde nedlægge denne ansvarsfulde værdighed.

Tribunen Decentius

Det skal blive kejseren meldt.

Cæsar Julian

Jeg kræver himlen til vidne på, at jeg aldrig –; ah, der er Sintula; så kan vi altså – (til tribunen.)
Du går?

Tribunen Decentius

Jeg har at forhandle med hærførerne, høje Cæsar!

Cæsar Julian

Uden min mellemkomst?

Tribunen Decentius

Kejseren har pålagt mig at skåne sin dyrebare slægtning.
(Han går ud i baggrunden, fulgt af de øvrige, undtagen af Sintula, som blir stående ved døren.)

Cæsar Julian

(ser en stund på ham).
Sintula!

Staldmesteren Sintula

Ja, høje herre!

Cæsar Julian

Kom nærmere. – Ja, sandelig, du ser ærlig ud. Tilgiv; jeg har aldrig tænkt på, at du kunde være mig så hengiven.

Staldmesteren Sintula

Hvoraf véd du, at jeg er dig hengiven, herre?

Cæsar Julian

(peger på papirrullen).
Her kan jeg læse mig det til; der står, at du skal forlade mig.

Staldmesteren Sintula

Jeg, herre?

Cæsar Julian

Kejseren opløser Gallerhæren, Sintula!

Staldmesteren Sintula

Opløser –?

Cæsar Julian

Ja, hvad er det andet end en opløsning? Kejseren trænger til at forstærke sig, både i Donauegnen og imod Perserne. Vore bataviske og æruliske hjælpetropper skal afgå i al skynding for at kunne stå i Asien til foråret.

Staldmesteren Sintula

Men dette er jo umulige ting, herre! Du har jo højtideligt tilsvoret netop disse vore bundsforvandte, at de på ingen vis må bruges hinsides Alperne.

Cæsar Julian

Just det, Sintula! Kejseren skriver, at jeg gav hint tilsagn i overilelse og uden hans samtykke. Det har jeg rigtignok aldrig vidst; men således står det. Jeg skal tvinges til at bryde mit ord, vanære mig i hærens øjne, vende barbarernes utøjlede harm, kanske deres dødbringende våben, imod mig.

Staldmesteren Sintula

Det vil slå fejl, herre! De romerske legioner vil byde dig sit bryst til skjold.

Cæsar Julian

De romerske legioner? Hm; – troskyldige ven! Af hver Romerlegion skal der udtages tre hundrede mænd, som ligeledes ad de korteste veje skal sendes til kejseren.

Staldmesteren Sintula

Ah, dette er –!

Cæsar Julian

Det er vel beregnet; ikke sandt? Alle hærafdelinger skal opægges imod mig, for at man med desto mindre fare kan gøre mig våbenløs.

Staldmesteren Sintula

Og jeg siger dig, herre, at ikke en eneste af dine hærførere lader sig bruge til dette.

Cæsar Julian

Mine hærførere vil heller ikke komme i fristelse. Du er manden.

Staldmesteren Sintula

Jeg, min Cæsar!

Cæsar Julian

Her står det skrevet. Kejseren overdrager til dig at ordne alt fornødent og derpå at føre de udvalgte afdelinger til Rom.

Staldmesteren Sintula

Og det overdrages til mig? Her, hvor mænd, som Florentius og den gamle Severus –

Cæsar Julian

Du har ingen sejrvindinger på din syndeliste, Sintula!

Staldmesteren Sintula

Nej, det er visselig sandt. Aldrig har man her villet unde mig lejlighed til at vise –

Cæsar Julian

Jeg har været uretfærdig imod dig. Tak for din troskab.

Staldmesteren Sintula

Så stor en kejserlig nåde! Herre, må jeg se –

Cæsar Julian

Hvad vil du se? Du vil jo ikke lade dig bruge til dette?

Staldmesteren Sintula

Gud forbyde, at jeg skulde nægte kejseren lydighed!

Cæsar Julian

Sintula, – du kunde afvæbne din Cæsar!

Staldmesteren Sintula

Cæsar har alle dage sat liden pris på mig. Cæsar har aldrig kunnet tilgive mig, at han måtte tåle om sig en staldmester, der var valgt af kejseren.

Cæsar Julian

Kejseren er stor og vis; han forstår at vælge.

Staldmesteren Sintula

Herre, – jeg brænder efter at gøre min pligt; må jeg bede om kejserens befaling?

Cæsar Julian

(rækker ham et af papirerne).
Her er kejserens befaling. Gå, og gør din pligt.

Slavinden Myrrha

(kommer ilsomt fra højre).
O, forbarmende frelser!

Cæsar Julian

Myrrha! Hvad er det?

Slavinden Myrrha

O, nådige himmel, min herskerinde –

Cæsar Julian

Din herskerinde, – hvad hun?

Slavinden Myrrha

Sygdom eller afsind –; hjælp, hjælp!

Cæsar Julian

Helena syg! Lægen! Oribases skal komme, Sintula! Hent ham!
(Staldmesteren Sintula går ud i baggrunden. Cæsar Julian vil ile ud til højre, men møder i døren fyrstinde Helena, omringet af slavinder. Hendes ansigt er vildt og forstyrret, hendes hår og klæder i uorden.)

Fyrstinde Helena

Løs kammen! Løs kammen, siger jeg! Den er gloende. Ild i håret; jeg brænder, jeg brænder!

Cæsar Julian

Helena! For Guds nådes skyld –!

Fyrstinde Helena

Er der ingen, som vil hjælpe? De myrder mig med nålestik!

Cæsar Julian

Min Helena! Hvad er der hændt med dig?

Fyrstinde Helena

Myrrha, Myrrha! Frels mig fra pigerne, Myrrha!

Lægen Oribases

(kommer fra baggrunden).
Hvilket rædselsbudskab fortælles –? Er det sandt? Ah!

Cæsar Julian

Helena! Min kærlighed, mit livs lys –!

Fyrstinde Helena

Væk fra mig! O, søde Jesus, hjælp!
(hun synker halvt om mellem slavinderne.)

Cæsar Julian

Hun er fra sig. Hvad kan det være, Oribases? Se, – se øjnene, hvor store –!

Lægen Oribases

(til Myrrha).
Hvad har fyrstinden nydt? Hvad har hun spist eller drukket?

Cæsar Julian

Ah, du tror –?

Lægen Oribases

Svar, kvinder; hvad har I givet fyrstinden?

Slavinden Myrrha

Vi? O, intet, tro mig; hun har selv –

Lægen Oribases

Nu, nu!

Slavinden Myrrha

Nogle frugter; det var ferskener, tror jeg; – o, jeg véd ikke –

Cæsar Julian

Frugter! Ferskener? Af dem, som –?

Slavinden Myrrha

Ja – nej – ja; jeg véd ikke, herre; – det var to Nubiere –

Cæsar Julian

Hjælp, hjælp, Oribases!

Lægen Oribases

Desværre, jeg frygter –

Cæsar Julian

Nej, nej, nej!

Lægen Oribases

Stille, nådige herre; hun kommer til sig selv.

Fyrstinde Helena

(hviskende).
Hvi gik solen ned? O, hellige løndomsfulde mørke!

Cæsar Julian

Helena! Hør; saml dine tanker –

Lægen Oribases

Min høje fyrstinde –

Cæsar Julian

Det er lægen, Helena! (tager hendes hånd.) Nej, her, hvor jeg står.

Fyrstinde Helena

(river sig løs).
Fy; der var han igen!

Cæsar Julian

Hun ser mig ikke. Her, her, Helena!

Fyrstinde Helena

Den afskyelige; – altid er han om mig.

Cæsar Julian

Hvad mener hun?

Lægen Oribases

Gå tilside, nådige herre –!

Fyrstinde Helena

Søde stilhed! Han aner ikke –; o, min Gallos!

Cæsar Julian

Gallos?

Lægen Oribases

Gå, høje Cæsar; det er ikke tjenligt –

Fyrstinde Helena

Hvor dit tætte krøllede hår runder sig trodsigt om nakken. O, denne korte kødfulde nakke –

Cæsar Julian

Alle afgrundes afgrund –!

Lægen Oribases

Vildelsen tager til –

Cæsar Julian

Jeg mærker, jeg mærker. Vi må forske, Oribases!

Fyrstinde Helena

(ler sagte).
Nu vil han forske igen. – Blæk på fingrene; bogstøv i håret, – uvasket; fy, fy, hvor han stinker.

Slavinden Myrrha

Herre, befaler du ikke, at jeg skal –?

Cæsar Julian

Væk med dig, kvinde!

Fyrstinde Helena

Hvor kunde du lade dig overvinde af ham, du brune svulmende barbar? Han kan ikke overvinde kvinder. Hvor jeg ækles ved denne vanmagtens dyd.

Cæsar Julian

Tilside med jer alle! Ikke så nær, Oribases! Jeg selv skal vogte fyrstinden.

Fyrstinde Helena

Vredes du på mig, du herlige? Gallos er jo død. Halshugget. Hvilket hug det må have været! Ikke skinsyg, du min første og sidste. Brænd Gallos i helvedes ild; – det var jo dog kun dig, dig, dig –!

Cæsar Julian

Ikke nærmere, Oribases!

Fyrstinde Helena

Dræb presten også! Jeg vil ikke se ham efter dette. Du véd jo vor søde hemmelighed. O, du mine dages længsel, mine nætters henrykkelse! Det var jo dig selv, – i din tjeners skikkelse – i bedekamret; ja, ja, du var der; det var dig – i mørket, i luften, i virakens slørende skyer, hin nat, da den vordende Cæsar under mit hjerte –

Cæsar Julian

(viger med et skrig).
Ah!

Fyrstinde Helena

(med udbredte arme).
Min elsker og herre! Min, min –!
(hun falder om på gulvet; slavinderne iler til og flokker sig om hende.)

Cæsar Julian

(står et øjeblik ubevægelig; da knytter han hånden ivejret og råber): Galilæer!
(Slavinderne bærer fyrstinden ud til højre; i det samme kommer ridderen Sallust hurtigt ind gennem døren i baggrunden.)

Ridderen Sallust

Fyrstinden i afmagt! O, så var det dog så!

Cæsar Julian

(griber lægen om armen og fører ham tilside).
Sig sandheden! Har du før idag vidst, at –; nu ja, du forstår mig; har du før idag vidst noget om – om fyrstindens tilstand?

Lægen Oribases

Jeg, som alle andre, herre!

Cæsar Julian

Og du har intet sagt mig, Oribases!

Lægen Oribases

Hvorledes, min Cæsar?

Cæsar Julian

Hvor kunde du vove at fortie sligt!

Lægen Oribases

Herre, der var ét, vi alle var uvidende om.

Cæsar Julian

Og det var?

Lægen Oribases

At Cæsar intet vidste.
(han vil gå.)

Cæsar Julian

Hvorhen?

Lægen Oribases

Prøve de midler, som min kunst –

Cæsar Julian

Jeg tror, at din kunst vil vise sig unyttig.

Lægen Oribases

Herre, det var dog muligt, at –

Cæsar Julian

Unyttig, siger jeg!

Lægen Oribases

(et skridt tilbage).
Høje Cæsar, det er min pligt at være dig ulydig i dette.

Cæsar Julian

Hvorledes tyder du mine ord? Gå, gå; prøv hvad din kunst –; frels kejserens søster; kejseren vilde føle sig utrøstelig, ifald hans kærlige omhu skulde drage nogen ulykke efter sig. Ja, du véd vel, at hine frugter var en gave fra kejseren?

Lægen Oribases

Ah!

Cæsar Julian

Gå, gå, mand, – og prøv, hvad din kunst –

Lægen Oribases

(bøjer sig ærbødigt).
Jeg tror, min kunst er unyttig, herre!
(han går ud til højre.)

Cæsar Julian

Ah, du, Sallust! Hvad tykkes dig? Nu begynder skæbnens bølger at vælte ind over slægten igen.

Ridderen Sallust

O, men der er redning. Oribases vil –

Cæsar Julian

(kort og afværgende).
Fyrstinden dør.

Ridderen Sallust

O, om jeg turde tale! Om jeg turde efterspore de lønlige tråde i dette fordærvelsens spind!

Cæsar Julian

Vær trøstig, ven; alle trådene skal komme for en dag, og så –

Tribunen Decentius

(kommer fra baggrunden).
Hvorledes skal jeg nærme mig Cæsars åsyn! Hvor urandsagelige er ikke Guds veje! Sønderknust –; gid du kunde læse i mine indvolde! Jeg sorgens og ulykkens bud –!

Cæsar Julian

Ja, det må du sige to gange, ædle Decentius! Og hvorledes skal jeg vel udfinde ord, bløde og slørende nok, for at bringe dette i en tålelig fremstilling for kejserens broderlige øre!

Tribunen Decentius

Usaligt, at noget sådant skulde hændes næsten samtidigt med min sendelse! Og just nu! O, dette lynslag fra forhåbningernes skyløse himmel!

Cæsar Julian

Ja, denne skæbnens opdukkende og opslugende havstorm, just som skibet syntes at ville løbe ind i en længe forønsket havn; denne, denne –; sorgen gør os veltalende, Decentius, – dig, som mig. Men først forretninger. De to Nubiere skal fængsles og forhøres.

Tribunen Decentius

Nubierne, herre? Tror du min harmfulde iver kunde tåle, at de to upåpasselige tjenere et øjeblik længer –?

Cæsar Julian

Hvorledes? Du har dog vel aldrig –?

Tribunen Decentius

Kald mig en ilsindet mand, høje Cæsar; men min kærlighed til kejseren og til hans sorgtrufne hus måtte i sandhed være ringere, end den er, ifald den i en slig stund kunde give rum for sindigt overlæg.

Cæsar Julian

Du har ladet begge slaverne dræbe?

Tribunen Decentius

Havde de ikke syvfold fortjent døden, de efterladne? Det var to hedenske vildmænd, herre! Deres vidnesbyrd vilde ikke have tjent til noget; det var mig umuligt at få presset andet ud af dem, end at de havde ladet hine vigtige ting henstå en temmelig lang tid i forsalen uden bevogtning, tilgængelige for alle og enhver –

Cæsar Julian

Aha! Ja så, Decentius!

Tribunen Decentius

Jeg anklager ingen. O, men, dyrebare Cæsar, jeg varer dig ad; thi du er omgiven af utro tjenere. Dit hof – hvilken usalig misforståelse! – man har troet at skimte et slags unåde, eller hvad jeg skal kalde det, bag de forholdsregler, som kejseren nødtvungen har måttet træffe her; kort og godt –

Staldmesteren Sintula

(kommer fra baggrunden).
Herre, du har givet mig et hverv, som jeg på ingen måde magter.

Cæsar Julian

Kejseren har givet dig hvervet, gode Sintula!

Staldmesteren Sintula

Tag det fra mig, herre; jeg er det i sandhed ikke voksen.

Tribunen Decentius

Hvad er hændt?

Staldmesteren Sintula

Lejren er i vildt oprør. Legionstropperne og de bundsforvandte rotter sig sammen –

Tribunen Decentius

Trods imod kejserens vilje!

Staldmesteren Sintula

Soldaterne råber på, at de vil holde sig til Cæsars løfter.

Cæsar Julian

Hør, hør; disse brøl udenfor –!

Staldmesteren Sintula

Sværmen stormer hid –

Tribunen Decentius

Lad ingen slippe ind!

Ridderen Sallust

(ved vinduet).
Det er for sent; hele pladsen er opfyldt af truende soldater.

Tribunen Decentius

Cæsars dyre liv er i fare! Hvor er Florentius?

Staldmesteren Sintula

Flygtet.

Tribunen Decentius

Den storpralende usling! Men Severus da?

Staldmesteren Sintula

Severus siger sig syg; han har ladet sig køre ud til sit landgods.

Cæsar Julian

Jeg vil selv tale med de rasende.

Tribunen Decentius

Ikke af stedet, høje Cæsar!

Cæsar Julian

Hvad nu?

Tribunen Decentius

Det er min pligt, nådigste herre; kejserens bud –; hans dyrebare slægtnings liv –; Cæsar er min fange.

Ridderen Sallust

Ah!

Cæsar Julian

Så kom det dog!

Tribunen Decentius

Hustropperne, Sintula! Du har at føre Cæsar i sikkerhed til Rom.

Cæsar Julian

Til Rom!

Staldmesteren Sintula

Hvad siger du, herre!

Tribunen Decentius

Til Rom, siger jeg!

Cæsar Julian

Som Gallos! (råber gennem vinduet.) Hjælp, hjælp!

Ridderen Sallust

Flygt, min Cæsar! Flygt, flygt!
(Vilde skrig høres udenfor. Romerske legionssoldater, bataviske hjælpetropper og andre bundsforvandte stiger ind gennem vinduet. På samme tid trænger en anden sværrm ind gennem døren i baggrunden. Blandt de forreste er fanebæreren Mauros; kvinder, til dels med børn på armene, følger de indtrængende.)

Skrig blandt soldaterne

Cæsar, Cæsar!

Andre stemmer

Cæsar, hvi har du forrådt os?

Atter andre

Ned med den troløse Cæsar!

Cæsar Julian

(kaster sig med udbredte arme midt ind iblandt soldaterne og råber): Medkæmpere, krigsbrødre, – frels mig fra mine fiender!

Tribunen Decentius

Ah, hvad er det –!

Vilde skrig

Ned med Cæsar! Slå Cæsar ned!

Cæsar Julian

Slut kreds om mig; drag eders sværd!

Fanebæreren Mauros

De er alt dragne!

Kvinder

Hug ham; hug ham!

Cæsar Julian

Tak, at I kom! Mauros! Ærlige Mauros! Ja, ja; på dig kan jeg stole.

Bataviske soldater

Hvor tør du sende os til jordens grænser? Var det det, du tilsvor os?

Andre bundsforvandte

Ikke over Alperne! Det pligter vi ikke!

Cæsar Julian

Ikke til Rom! Jeg går ikke; de vil myrde mig, som de myrded min broder Gallos!

Fanebæreren Mauros

Hvad siger du, herre?

Tribunen Decentius

Tro ham ikke!

Cæsar Julian

Rør ikke den ædle Decentius; han er uden skyld.

Underføreren Laipso

Det er sandt; Cæsar er den skyldige.

Cæsar Julian

Ah, er det dig, Laipso! Kække ven, er det dig? Du slog godt ved Argentoratum.

Underføreren Laipso

Det mindes Cæsar?

Underføreren Varro

Sine løfter mindes han ikke!

Cæsar Julian

Var det ikke den uforfærdede Varros røst, jeg der fornam? Der har vi ham jo! Dit sår er lægt, ser jeg. O, du velfortjente kriger, – at det dog skulde nægtes mig at gøre dig til høvedsmand.

Underføreren Varro

Har du virkelig villet det?

Cæsar Julian

Lægg ikke kejseren til last, at han afslog min bøn. Kejseren kender ingen af eder, således, som jeg kender eder.

Tribunen Decentius

Soldater, hør mig –!

Mange stemmer

Vi har intet med kejseren at skaffe.

Andre

(trænger truende frem).
Cæsar skal stå os til regnskab!

Cæsar Julian

Hvad magt har vel eders ulykkelige Cæsar, I venner? Man vil føre mig til Rom. Man nægter mig at forvalte endog mine egne sager. Man lægger beslag på min andel af krigsbyttet. Fem guldstykker og et pund sølv havde jeg tænkt at skænke hver soldat, men –

Soldaterne

Hvad siger han?

Cæsar Julian

Det er ikke kejseren, som forbyder det; det er onde og misundelige rådgivere. Kejseren er god, I kære venner! O, men kejseren er syg; han kan intet udrette –

Mange soldater

Fem guldstykker og et pund sølv!

Andre soldater

Og det nægtes os!

Atter andre

Hvem tør nægte Cæsar noget!

Fanebæreren Mauros

Således handler man med Cæsar, soldaternes fader!

Underføreren Laipso

Med Cæsar, som mere har været os en ven end en herre! Eller har han kanske ikke?

Mange stemmer

Jo, jo, det har han!

Underføreren Varro

Bør ikke Cæsar, sejrherren, kunne vælge til høvedsmænd, hvem han vil?

Fanebæreren Mauros

Bør han ikke have fri rådighed over det bytte, som er tilfaldet ham?

Høje råb

Jo, jo, jo!

Cæsar Julian

Ak, hvad vilde det vel gavne eder? Hvad brug kan I gøre af jordiske goder, I, som skal føres bort til de fjerneste lande for at gå en uviss skæbne imøde –

Soldaterne

Vi går ikke!

Cæsar Julian

Se ikke på mig; jeg skammer mig; thi jeg er nær ved at udgyde en tårestrøm, når jeg tænker på, at I inden få måneder skal gives til pris for sygdomme, for hunger og for en blodtørstig fiendes våben.

Mange soldater

(stimler om ham).
Cæsar! Gode Cæsar!

Cæsar Julian

Og nu eders værgeløse hustruer og børn, som I må efterlade i de spredte hjem! Hvo skal skærme disse medynksværdige, disse vordende enker og faderløse, der snart vil være udsatte for Alemanernes hævngerrige overfald?

Kvinderne

(grædende).
Cæsar, Cæsar, tag dig af os!

Cæsar Julian

(ligeledes i gråd).
Hvad er Cæsar? Hvad mægter den faldne Cæsar?

Underføreren Laipso

Skriv til kejseren og lad ham vide –

Cæsar Julian

Ak, hvad er kejseren? Kejseren er syg på sind og legem; han er nedbrudt af omhu for rigets vel. Ikke sandt, Decentius?

Tribunen Decentius

Jo, visselig; men –

Cæsar Julian

Hvor skar det mig ikke i hjertet, da jeg erfor – –
(han trykker de omståendes hænder.)
Bed for hans sjæl, I, som dyrker den gode Kristus! Bring offer for hans helse, I, som er forblevne trofaste imod eders fædrene guder! – – Véd I vel, at kejseren har holdt sejrsindtog i Rom?

Fanebæreren Mauros

Har kejseren?

Underføreren Varro

Hvad? Slagen, som han kom fra Donau?

Cæsar Julian

Som han kom fra Donau har han holdt sejrsindtog for vore sejrvindinger –

Tribunen Decentius

(truende).
Høje Cæsar, betænk –!

Cæsar Julian

Ja, det er sandt, som tribunen siger; betænk, hvorledes kejserens sind må være omsløret, når sligt kan ske? O, min hårdt hjemsøgte frænde! Da han i Rom red igennem Konstantins vældige bue, trode han sig så stor, at han krummed ryggen og luded sit hoved ned imod sadelknappen.

Fanebæreren Mauros

Som en hane i en porthvælving!
(Latter blandt soldaterne.)

Enkelte stemmer

Er det en kejser!

Underføreren Varro

Og ham skal vi lyde!

Underføreren Laipso

Væk med ham!

Fanebæreren Mauros

Cæsar, tag du styret!

Tribunen Decentius

Oprør –!

Mange stemmer

Tag magten; tag magten, Cæsar!

Cæsar Julian

Afsindige! Er det at tale som Romere? Vil I efterligne de alemanske barbarer? Hvad var det, Knodomar råbte ved Argentoratum? Svar mig, gode Mauros, – hvad råbte han?

Fanebæreren Mauros

Han råbte: leve kejser Julian!

Cæsar Julian

Ah, ti, ti! Hvad siger du dog?

Fanebæreren Mauros

Leve kejser Julian!

De bagenfor stående

Hvad går for sig?

Underføreren Varro

De udråber Cæsar Julian til kejser!

Høje skrig

Leve kejseren! Leve kejser Julian!
(Råbet forplanter sig i videre og videre kredse udenfor; alle taler i munden på hverandre; Cæsar Julian kan i lang tid ikke komme tilorde.)

Cæsar Julian

O, jeg beder eder bønligt –! Soldater, venner, kampfæller, – se, jeg udstrækker mine skælvende arme –! Ængst dig ikke, min Decentius! – O, at jeg måtte opleve dette! Jeg lægger eder intet til last, I trofaste; det er fortvilelsen, som har drevet jer. I vil det. Godt; jeg underkaster mig hærens vilje. – Sintula, lad mine krigsøverster samles. – Du, tribun, kan vidne for Konstanzios, at jeg kun nødtvungen – (vender sig til Varro.) Gå, høvedsmand, og forkynd i lejren denne uventede forandring. Jeg selv vil uden ophold skrive til Rom –

Ridderen Sallust

Herre, soldaterne vil se dig.

Fanebæreren Mauros

En gylden ring om dit hoved, kejser!

Cæsar Julian

Et sligt smykke har jeg aldrig ejet.

Fanebæreren Mauros

Denne kan gøre det.
(han aftager sin halskæde og slynger den flerdobbelt om Cæsars pande.)

Råb udenfor

Kejseren; kejseren! Vi vil se kejseren!

Soldater

På skjoldet med ham! Op, op!
(De omstående løfter Julian højt ivejret på et skjold og viser ham for mængden under længe vedvarende bifaldsråb.)

Cæsar Julian

Hærens vilje ske! Jeg bøjer mig for det uundgåelige og fornyer alle tilsagn –

Legionssoldater

Fem guldstykker og et pund sølv!

Bataver

Ikke over Alperne!

Cæsar Julian

Vi vil sætte os fast i Vienna. Den stad er Galliens stærkeste og derhos rig på allehånde forråd. Der er det min agt at vente, indtil vi ser, om min nedbøjede frænde billiger, hvad vi her, til rigets tarv, har vedtaget –

Ridderen Sallust

Det gør han ikke, herre!

Cæsar Julian

(med oprakte hænder).
Guddommelige visdom, lys op i hans formørkede sjæl og led ham til det bedste! Vær med mig, du lykke, som aldrig har svigtet mig før!

Myrrha og kvinderne

(veklagende udenfor til højre).
Død, død, død!

FEMTE AKT

(I Vienna. Et hvælvet rum i katakomberne. Til venstre snor sig en bugtet gang opad. Gennem bergsiden i baggrunden er udhugget en trappe, som ender oppe ved en lukket dør. Foran til højre fører en mængde trin ned til de dybere liggende gange. Rummet er svagt oplyst af en brændende hængelampe.)

(Cæsar Julian, med uraget skæg og i smudsige klæder, står ludende over åbningen til højre. Dæmpet salmesang lyder igennem døren fra den udenfor tilbyggede kirke.)

Cæsar Julian

(taler nedad).
Endnu intet tegn?

En stemme

(dybt nede).
Intet.

Cæsar Julian

Hverken ja eller nej? Hverken for eller imod?

Stemmen

Begge dele.

Cæsar Julian

Det er jævngodt med intet.

Stemmen

Vent, vent.

Cæsar Julian

Jeg har ventet i fem døgn; du kræved kun tre. Jeg siger dig, – jeg er ikke tilsinds at – (han lytter imod udgangen og råber dæmpet nedad.) Tal ikke!

Ridderen Sallust

(kommer oppe fra gangen til venstre).
Herre; herre!

Cæsar Julian

Er det dig, Sallust? Hvad vil du hernede?

Ridderen Sallust

Dette rugende mørke –; ah, nu ser jeg dig.

Cæsar Julian

Hvad vil du?

Ridderen Sallust

Tjene dig, om jeg kunde, – føre dig ud til de levende igen.

Cæsar Julian

Hvad nyt oppe fra verden?

Ridderen Sallust

Soldaterne er i uro; vi mærker allehånde forbud på, at tålmodet snart forgår dem.

Cæsar Julian

Nu skinner visst solen deroppe.

Ridderen Sallust

Ja, herre!

Cæsar Julian

Himlen hvælver sig som et hav af tindrende lys. Det er kanske høj middag. Det er varmt; luften dirrer langs husvæggene; floden risler, halvt udtørret, over hvide flintestene. – Skønne liv; skønne verden!

Ridderen Sallust

O, kom, kom, herre! Dette ophold i gravgangene udlægges til skade for dig.

Cæsar Julian

Hvorledes udlægges det?

Ridderen Sallust

Tør jeg sige det?

Cæsar Julian

Du tør og skal. Hvorledes udlægges det?

Ridderen Sallust

Mange tror, at det mindre var sorg end anger, som så sælsomt drev dig ned under jorden.

Cæsar Julian

, De tror, jeg dræbte hende?

Ridderen Sallust

Det gådefulde i sagen må undskylde dem, om –

Cæsar Julian

Ingen dræbte hende, Sallust! Hun var for ren for dette syndens rige; derfor steg en engel fra himlen hver nat ned i hendes lønkammer og råbte på hende. Eller hvad? Véd du ikke, at presterne i Lutetia udlagde hendes død på denne vis? Og presterne må jo vide det. Har ikke hendes ligtog hid været som et sejrstog gennem landet? Strømmed ikke alle Viennas kvinder hendes kiste imøde udenfor portene, hilste hende med grønne grene i hænderne, bredte tepper ud på vejen og istemte lovsange til ære for himmelbruden, som førtes hjem til brudgommens hus? – Hvad lo du af?

Ridderen Sallust

Jeg, herre?

Cæsar Julian

Nat og dag har jeg hørt bryllupssangene siden. Hør, hør; i forherligelse løftes hun opad. Ja, hun var tilvisse en ægte kristenkvinde. Hun holdt sig budet efterrettelig; – hun gav Cæsar, hvad Cæsars var, og den anden gav hun –; nå, det var ikke
det, vi skulde tale om; du er ikke indviet i lærens hemmeligheder, Sallust! – Hvad nyt, spurgte jeg om?

Ridderen Sallust

Det vigtigste, jeg véd, er at kejseren ved budskabet om, hvad der i Lutetia gik for sig, skyndsomt skal være flygtet over til Antiokia.

Cæsar Julian

Den nyhed kender jeg. Konstanzios så os vel allerede i ånden foran Roms porte.

Ridderen Sallust

De venner, som forvovent slutted sig til dig i denne farlige sag, så i ånden det samme.

Cæsar Julian

Tiden er os ikke gunstig, Sallust! Véd du ikke, at under kamplegene, før afrejsen fra Lutetia, brast mit skjold istykker, så jeg kun beholdt håndtaget igen? Og véd du ikke, at da jeg vilde stige tilhest, så snubled hin tjener, på hvis sammenfoldede hænder jeg skulde svinge mig op?

Ridderen Sallust

Du kom dog i sadlen, herre!

Cæsar Julian

Men manden faldt.

Ridderen Sallust

Bedre mænd vil falde, hvis Cæsar nøler.

Cæsar Julian

Kejseren er affældig.

Ridderen Sallust

Kejseren lever. De breve, du har skrevet ham til om din udråbelse –

Cæsar Julian

Om min nødtvungne udråbelse. Man tvang mig; der var intet valg.

Ridderen Sallust

Kejseren lader ikke den forklaring gælde. Det er hans agt, når en hær er samlet i de østlige landskaber, at rykke ind i Gallien.

Cæsar Julian

Hvoraf véd du –?

Ridderen Sallust

Ved et tilfælde, herre! Jeg bønfalder dig, tro mig –!

Cæsar Julian

Godt, godt; når det sker, vil jeg gå Konstanzios imøde, – ikke med sværd i hånd –

Ridderen Sallust

Ikke! Hvorledes tænker du da at møde ham.

Cæsar Julian

Jeg vil give kejseren, hvad kejserens er.

Ridderen Sallust

Mener du dermed, at du vil træde af?

Cæsar Julian

Kejseren er affældig.

Ridderen Sallust

O, dette forfængelige håb! (kaster sig på knæ.) Så tag mit liv, herre!

Cæsar Julian

Hvad nu!

Ridderen Sallust

Cæsar, tag mit liv; jeg vil heller dø på dit end på kejserens bud.

Cæsar Julian

Rejs dig, ven!

Ridderen Sallust

Nej; lad mig ligge for min Cæsars fødder og tilstå alt. O, dyrebare herre, – at måtte sige dig dette! – Da jeg opsøgte dig i lejren ved Rhin, – da jeg minded dig om vort fordums venskab under samværet i Grækenland, – da jeg bad om at måtte dele krigens farer med dig, – da, o, Cæsar, da kom jeg som en lønlig spejder i kejserens sold –

Cæsar Julian

Du –!

Ridderen Sallust

Mit sind havde i nogen tid været optændt af harm imod dig; du mindes hin ringe tvist i Mailand, – dog ikke ringe for mig, som havde håbet, at Cæsar skulde hjælpe min svigtende lykke på fode igen. Alt dette drog man fordel af i Rom; man holdt mig for den rette mand til at efterspore dine veje.

Cæsar Julian

Og til sligt kunde du sælge dig? Så sort et bedrag!

Ridderen Sallust

Jeg var ødelagt, herre; og jeg syntes, at Cæsar havde slåt hånden af mig. Ja, min Cæsar, jeg forrådte dig – i de første måneder; siden ikke. Din vennesælhed, dit store sind, al den nåde, du viste mig –; jeg blev, hvad jeg havde givet mig ud for, din trofaste tilhænger, og i mine lønlige breve til Rom førte jeg bag lyset dem, som havde udsendt mig.

Cæsar Julian

Disse breve var fra dig? O, Sallust!

Ridderen Sallust

De indeholdt intet til skade for dig, herre! Hvad andre kan have skrevet, véd jeg ikke; jeg véd kun, at jeg tidt nok vånded mig i kval under en nødtvungen og forhadt taushed. Jeg voved mig så langt frem, som jeg på nogen måde turde. Hin skrivelse, stilet til en unavngiven mand i din lejr, hvori meldes om kejserens sejrsindtog i Rom, og som du en morgen, undervejs til Lutetia, fandt indstukken under dit telt –; ja, du fandt den dog, herre?

Cæsar Julian

Ja, ja –

Ridderen Sallust

Den var rettet til mig, og et lykketræf var mig gunstigt, så den kom i dine hænder. Tale turde jeg jo ikke. Jeg vilde tale; men jeg kunde det ikke; jeg udsatte fra dag til dag at forråde min skændsel. O, straf mig, herre; se, her ligger jeg!

Cæsar Julian

Stå op; du er mig kærere således, – vunden imod min og imod din egen vilje. Stå op, du min sjæls ven; ingen skal krumme et hår på dit hoved.

Ridderen Sallust

Tag heller det liv, som du dog ikke længe vil have magt til at skærme. Du siger, kejseren er affældig. (rejser sig.) Min Cæsar, hvad jeg har svoret på at fortie, det røber jeg nu. Kejserens affældighed rummer intet håb for dig. Kejseren tager en ny hustru til ægte.

Cæsar Julian

Ah, hvilket vanvid! Hvor kan du tænke –?

Ridderen Sallust

Kejseren tager en ny hustru, herre! (rækker ham nogle papirer.) Læs, læs, høje Cæsar; disse breve vil ikke levne nogen tvil hos dig.

Cæsar Julian

(griber papirerne og læser).
Ja, ved solens lys og magt –!

Ridderen Sallust

O, havde jeg dog turdet tale før!

Cæsar Julian

(fremdeles læsende).
Han tager en kvinde til ægte. Konstanzios, – denne svindende menneskeskygge –! Faustina –, hvad står der? ung – knap nitten år gammel –, en datter af – ah! en datter af hin overmodige slægt. En ivrig kristenkvinde altså (folder papirerne sammen.) Du har ret, Sallust; hans affældighed rummer intet håb. Om han er affældig, døende, – hvad vil det sige? Er ikke Faustina from? En bebudelsens engel vil åbenbare sig; eller også –; haha! kort og godt, – på en eller anden vis –, der vil skaffes en ung Cæsar til veje, og så –

Ridderen Sallust

At nøle er at gå tilgrunde.

Cæsar Julian

Dette har været forberedt længe og i al stilhed, Sallust! Ja, når så er, da løses alle gåder. Helena –, det var ikke, som jeg tænkte, hendes uforsigtige tunge, der fældte hende –

Ridderen Sallust

Nej, herre!

Cæsar Julian

– man har tænkt, – man har troet, at –; o, uudgrundelige udjævnende retfærd! derfor måtte hun afvejen.

Ridderen Sallust

Ja, derfor; jeg var den, man i Rom først kasted sine øjne på. O, herre, du drager dog ikke i tvil, at jeg afslog det? Jeg skød mig ind under umuligheden af at finde en lejlighed; man forsikred mig, at det brødefulde forehavende var opgivet, og da –!

Cæsar Julian

De standser ikke ved – ved dobbeltliget i stenkisten deroppe. Konstanzios tager tilægte. Derfor var det, at jeg skulde afvæbnes i Lutetia.

Ridderen Sallust

Kun ét kan frelse dig, min Cæsar; du må handle, før kejseren kommer til kræfter.

Cæsar Julian

Om jeg frivilligt drog mig tilbage i ensomheden, hengivende mig til den visdom, jeg her har været nødt til at forsømme? Vilde de nye magthavere tåle en slig tilværelse? Vilde ikke blot det, at de vidste mig ilive, være som et hængende sværd over deres hoveder?

Ridderen Sallust

Den vordende kejserindes slægtninge er de mænd, som omgav Cæsar Gallos i hans sidste timer.

Cæsar Julian

Tribunen Skudilo. Tro mig, ven, – jeg har ikke glemt det. Og for denne blodige kejser skal jeg vige og falde! Ham skal jeg skåne, ham, som i lange år har stolpret omkring mellem mine nærmestes lig!

Ridderen Sallust

Skåner du ham, så vil han inden tre måneder stolpre omkring mellem ligene af dine tilhængere.

Cæsar Julian

Ja, ja; det har du visselig ret i. Det er mig næsten som et tvingende bud at træde op imod ham. Gør jeg det, så gør jeg det ikke for min egen skyld. Er det ikke tusenders ve og vel, som her handles om? Gælder det ikke tusenders liv? Eller stod det vel i min magt at afvende denne yderlighed? Du er mere skyldig, end jeg, Sallust! Hvorfor talte du ikke før nu?

Ridderen Sallust

I Rom lod de mig sværge en dyr ed på at tie.

Cæsar Julian

En ed. Så. Ved dine forfædres guder?

Ridderen Sallust

Ja, herre, – ved Zeus og ved Apollon.

Cæsar Julian

Og dog bryder du eden?

Ridderen Sallust

Jeg ønsker at leve.

Cæsar Julian

Men guderne?

Ridderen Sallust

Guderne – de er langt borte.

Cæsar Julian

Ja, eders guder er langt borte; de hemmer ingen; de tynger ikke på nogen; de levner en mand rum omkring sig til at handle. O, denne græske lykke, at føle sig fri! – – Du sagde, at kejseren, hævnfyldt, som han er, vil udgyde mine trofastes blod. Ja, hvem kan tvile på, at så sker? Blev Knodomar skånet? Måtte ikke denne uskadelige fange bøde med livet for en sprogfejl? Thi – jeg véd det, Sallust – de dræbte ham; det var løgn, hint rygte om barbarens hjemve. Hvad har så ikke vi at vente os? I hvilket forhadt lys har vel ikke tribunen Decentius fremstillet sagerne i Rom?

Ridderen Sallust

Det skønnes bedst af hoffets skyndsomme flugt til Antiokia.

Cæsar Julian

Og er jeg ikke hærens fader, Sallust?

Ridderen Sallust

Soldaternes fader; deres hustruers og børns skjold og værge.

Cæsar Julian

Og hvad blev rigets lod, om jeg vakler nu? En affældig kejser, og efter ham et umyndigt barn i herskersædet; splid og oprør; alles hånd imod alles for at rane magten. – For ikke mange nætter siden havde jeg et syn. Der åbenbared sig for mig en skikkelse med en lyskreds om hovedet; den så vredt på mig og sagde: vælg! Dermed løste den sig op, ligesom en stigende morgendamp. Hidtil har jeg udlagt dette syn, som sigtende til ganske andre ting; men nu, da jeg véd om kejserens forestående giftermål – – Ja, det gælder i sandhed at vælge, før ulykken vælter ind over riget. Jeg tænker ikke på egen fordel; men tør jeg skyde valget fra mig, Sallust? Og er det ikke min pligt imod kejseren at værge mit liv? Har jeg ret til at stå med hængende arme og vente på de mordere, som han i sin vanvittige angst tinger til at støde mig ned? Har jeg ret til at give den ulykkelige Konstanzios lejlighed til at vælte en ny blodskyld over sit syndbetyngede hoved? Er det ikke bedre for ham, – som der står i skrifterne, – at han lider uret end at han øver uret? Hvis derfor det, jeg tilføjer min frænde, kan kaldes en uret, så mener jeg, at denne min uret udjævnes derved, at den forhindrer min frænde fra at tilføje mig en uret. Jeg tror, at både Platon og Mark Aurel, hin Sofias kronede brudgom, skulde give mig medhold i dette. Det vilde i al fald ikke være en ganske uværdig opgave for visdomsvennerne, min kære Sallust! – O, havde jeg dog Libanios her!

Ridderen Sallust

Herre, du er jo selv så vidt forfremmet i visdom, at du –

Cæsar Julian

Sandt, sandt; men jeg gad dog gerne høre visse andres mening. Ikke fordi jeg vakler. Tro ikke det! Og heller ikke finder jeg, at vi har nogen grund til at mistvile om et heldigt udfald. Thi hine varslende hændelser bør ingenlunde afskrække os. At jeg beholdt håndtaget igen, da mit skjold brast under kamplegene, det tykkes mig med fuld føje at kunne udlægges således, at det skal lykkes mig at beholde, hvad min hånd har fattet tag i. Og når jeg, svingende mig op på min hest, rev til jorden den mand, der hjalp mig i sadlen, så synes det, som om dette bebuder et brat fald for Konstanzios, hvem jeg skylder min ophøjelse. Hvorom alting er, min Sallust, så agter jeg at affatte et skrift, som hel tydeligen skal retfærdiggøre, at –

Ridderen Sallust

Såre vel, nådige herre; men soldaterne er utålmodige; de ønsker at se dig og høre sin skæbne af din egen mund.

Cæsar Julian

Gå, gå, og stil dem tilfreds; – sig dem, at Cæsar snart skal vise sig.

Ridderen Sallust

Herre, det er ikke Cæsar, det er kejseren selv, de vil se.

Cæsar Julian

Kejseren kommer.

Ridderen Sallust

Da kommer han – selv tomhændet – med tusenders liv i sin hånd!

Cæsar Julian

En tuskhandel, Sallust; tusenders liv imod tusenders død.

Ridderen Sallust

Har dine fiender livets ret?

Cæsar Julian

Lykkelig du, hvis guder er langt borte. O, denne viljens våbenførhed –!

En stemme

(råber dybt nede i gravgangene).
Julian, Julian!

Ridderen Sallust

Ah, hvad er det?

Cæsar Julian

Gå bort, du kære; gå skyndsomt bort!

Stemmen

Døv kirkesangen, Julian!

Ridderen Sallust

Det råber igen. O, så er det dog sandt!

Cæsar Julian

Hvad skulde være sandt?

Ridderen Sallust

At du lever hernede med en gådefuld fremmed, med en spåmand eller med en heksemester, som er kommen til dig ved nattetid.

Cæsar Julian

Haha; det siger man? Gå, gå!

Ridderen Sallust

Jeg besværger dig, herre, – lad disse fordærvelige drømme fare. Kom med; kom op i dagen!

Stemmen

(nærmere nedenunder).
Al møje er spildt.

Cæsar Julian

(ved nedgangen til højre).
Intet tegn, min broder?

Stemmen

Øde og tomhed.

Cæsar Julian

O, Maximos!

Ridderen Sallust

Maximos!

Cæsar Julian

Gå, siger jeg! Træder jeg ud af dette forrådnelsens hus, så kommer jeg som kejser.

Ridderen Sallust

Jeg bønfalder dig –; hvad søger du her i mørket?

Cæsar Julian

Lys. Gå, gå!

Ridderen Sallust

Nøler Cæsar, så frygter jeg, han finder vejen spærret.
(Han går bort gennem gangen til venstre. Lidt efter stiger mystikeren Maximos op ad trappen; han bærer et hvidt offerbind om panden; hånden har han en lang blodig kniv.)

Cæsar Julian

Tal, min Maximos!

Mystikeren Maximos

Al møje er spildt, hører du jo. Hvi kunde du ikke døvet kirkesangen? Den har kvalt alle varsler; de vilde tale, men de fik ikke komme tilorde.

Cæsar Julian

Taushed, mørke; – og jeg kan ikke vente længer! Hvad råder du mig til?

Mystikeren Maximos

Gå frem iblinde, kejser Julian! Lyset søger dig.

Cæsar Julian

Ja, ja, ja; jeg tror det også. Jeg havde ikke havt nødig at lade dig hente den lange vej. Véd du, hvad jeg nys har erfaret –?

Mystikeren Maximos

Jeg vil ikke vide, hvad du har erfaret. Tag din skæbne i egne hænder.

Cæsar Julian

(går urolig op og ned).
I sandhed, hvad er han vel, denne Konstanzios, – denne furiepiskede synder, denne hensmuldrende levning af et fordums menneske?

Mystikeren Maximos

Gravmælet over ham, kejser Julian!

Cæsar Julian

Har han ikke i al sin færd imod mig været som et skibsvrag uden ror, – snart drivende til venstre på mistroens strøm, snart kastet mod højre af angerens stormpust? Raved han ikke op på kejsersædet, skrækslagen, med purpurkåben dryppende af min faders blod? kanske af min moders også. – Måtte ikke alle mine slægtninge falde, for at han kunde sidde trygt? Nej, ikke alle; Gallos skåntes, og jeg; – der måtte levnes et par liv, som han kunde købe sig lidt tilgivelse på. Så drev han for mistroens strømdrag igen. Angeren afpinte ham et Cæsarnavn til Gallos; så afpinte frygten ham en dødsdom over Cæsar. Og jeg! Skylder jeg ham tak for det liv, han hidtil har forundt mig? En for en; først Gallos og så –; hver nat har jeg svedet under angsten for, at den dag, der gik, skulde være min sidste.

Mystikeren Maximos

Var Konstanzios og døden din værste angst? Tænk dig om.

Cæsar Julian

Ja, du har vel ret. Presterne –! Hele min ungdom har været én sammenhængende rædsel for kejseren og for Kristus. O, han er forfærdelig, denne gådefulde, – dette skånselløse gudemenneske! Overalt, hvor jeg vilde frem, trådte han mig stor og streng ivejen med sit ubetingede ubønhørlige krav.

Mystikeren Maximos

Og dette krav, – var det i dig?

Cæsar Julian

Altid udenfor. Jeg skulde! Krøb min sjæl sammen i gravende og tærende had til min slægts morder, så lød budet: elsk din fiende! Tørsted mit skønhedsbetagne sind imod sæder og billeder fra den forgangne Grækerverden, så slog kristenkravet ned i mig med sit: søg det ene fornødne! Fornam jeg legemets søde lyst og begær imod dette eller hint, så skræmte forsagelsens fyrste mig med sit: afdø her for at leve hisset! – Det menneskelige er bleven ulovligt efter den dag, da seeren fra Galilæa tog verdensstyret. At leve er ved ham bleven at dø. At elske og at hade, det er at synde. Har han da forvandlet menneskets kød og blod? Eller er ikke det jordbundne menneske blevet ved at være, hvad det var? Vor sunde inderste sjæl rejser sig imod dette; – og dog skal vi ville tvert imod vor egen vilje! Vi skal, skal, skal!

Mystikeren Maximos

Og videre, end som så, er du ikke kommen? Skam dig!

Cæsar Julian

Jeg?

Mystikeren Maximos

Ja, du, manden fra Athen og fra Efesos

Cæsar Julian

Ak, hine tider, Maximos! Dengang var det let at vælge. Hvad var det, vi sysled med igrunden? En visdomsbygning; hverken mere eller mindre.

Mystikeren Maximos

Står der ikke et steds i eders skrifter: enten med os eller mod os?

Cæsar Julian

Vedblev ikke Libanios at være den han var, enten han i en ordstrid stod på anklagens eller på forsvarets side? Dette her ligger dybere. Her er det en handling, som jeg skal over. «Giv kejseren, hvad kejserens er». I Athen gjorde jeg engang leg deraf; – men det ligger dybere. Du kan ikke fatte det, du, som aldrig har været under gudemenneskets magt. Det er mere end en lære, han har spredt ud over verden; det er en trolddom, som tager sindene fangen. Den, som engang har været under ham, – jeg tror aldrig han kommer helt løs.

Mystikeren Maximos

Fordi du ikke vil helt.

Cæsar Julian

Hvorledes skal jeg kunne ville det umulige.

Mystikeren Maximos

Er det møjen værd at ville det mulige?

Cæsar Julian

Ordskvalder fra læresalene! I mætter mig ikke længer med sligt. Og dog –; o, nej, nej, Maximos! Men I kan ikke fatte, hvorledes vi har det. Vi er som vinstokke, der er plantede om i en fremmed uvant jordbund; – plant os tilbage igen, og vi skulde gå ud; men i det nye vantrives vi.

Mystikeren Maximos

Vi? Hvem kalder du vi?

Cæsar Julian

Alle dem, som er under den åbenbaredes rædsel.

Mystikeren Maximos

Skyggerædsel!

Cæsar Julian

Det være, som det vil. Men ser du ikke, at denne lammende rædsel har tætned og tårnet sig til en mur om kejseren? O, jeg skønner vel, hvorfor den store Konstantin førte en slig viljebindende lære til sejr og magt i riget. Ingen livvagt med spyd og skjold slutter således op om kejsersædet, som denne betagende tro, der altid peger ud over jordlivet. Har du set rigtig på dem, disse kristne? Huløjede, blegkindede, fladbrystede er de alle tilhobe; de ligner linnedvæverne i Byssos; intet æreshåb får lov til at spire i denne henrugende tilværelse; solen lyser for dem, og de ser den ikke; jorden byder dem sin fylde og de begærer den ikke; – alt, hvad de begærer, er at forsage og lide for at komme til at dø.

Mystikeren Maximos

Så brug dem, som de er; men da må du selv stå udenfor. Kejser eller Galilæer; – det er valget. Vær træl under rædselen eller hersker i dagens og lysets og glædens land! Du kan ikke ville det modsigende; og dog er det det du vil. Du vil forene det uforenelige, – forlige de to, som ikke står til at forlige; derfor er det, at du ligger her og rådner i mørket.

Cæsar Julian

Kan du, så lys for mig!

Mystikeren Maximos

Er du den Akilleus, som din moder drømte, at hun skulde skænke verden? En ømskindet hæl gør ingen mand til Akilleus. Rejs dig, herre! Sejrsmodig, som en rytter på sin vælige hest, må du sætte over Gælilæeren, hvis du skal vinde frem til kejsersædet –

Cæsar Julian

Maximos!

Mystikeren Maximos

Min elskede Julian, se dig dog om i verden! Hine kristne med dødslængselen, som du nys nævnte, de er de færreste. Men hvorledes står det sig med alle de andre? Falder ikke sindene fra mesteren, et for et? Ja, svar mig, – hvad er der bleven af denne sælsomme kærlighedens lære? Raser ikke samfund imod samfund indbyrdes? Og nu biskopperne, hine guldbrammende herrer, der kalder sig kirkens overhyrder! Giver de selv hoffets stormænd noget efter i griskhed og herskelyst og kryberi –?

Cæsar Julian

Således er de ikke alle; tænk paa den vældige Athanasios i Alexandria –

Mystikeren Maximos

Athanasios var også den eneste. Og hvor er Athanasios nu? Forjog de ham ikke, fordi han ikke var tilfals efter kejserens vilje? Måtte han ikke ty ind i den libyske ørken, hvor han er bleven opædt af løver! Og kan du så nævne mig én til, som Athanasios? Tænk på biskop Maris af Kalkedon, som nu tre gange har skiftet sind i de arianske stridigheder. Tænk på den gamle biskop Markos Arethusa; ham kender du jo fra din ungdom. Har han ikke nylig, tvert imod lov og billighed, frataget borgerskabet al fælles ejendom og lagt den ind under kirken? Og tænk så på den affældige viljeløse biskop i Nazianz, som går til spot for sin egen menighed, fordi han svarer ja og nej til den samme sag og fordi han vil tækkes alle de stridende.

Cæsar Julian

Sandt, sandt, sandt!

Mystikeren Maximos

Disse er dine våbenbrødre, min Julian; bedre finder du dem ikke. Eller kanske du regner på hine to forventede store galilæiske lys fra Kappadokia? Haha; bispesønnen Gregor fører retssager i sin fødeby, og Basilios gransker verdslige vismænds skrifter på sit landgods i de østlige egne.

Cæsar Julian

Ja, jeg véd det vel. Frafald på alle kanter! Hekebolios, min fordums lærer, er bleven en rig mand på sin iver i troen og på sin skriftudlægning; og siden den tid –! Maximos, – det er ikke langt fra, at jeg står alene i alvoret.

Mystikeren Maximos

Du står alene. Hele din hær er på vild flugt eller den ligger slagen rundt omkring dig. Blæs til kamp, – og ingen vil høre dig; gå frem, – og ingen vil følge dig efter! Bild dig ikke ind, at du kan fremme den sag, som har opgivet sig selv. Du bukker under, siger jeg dig! Og hvor vil du så hen? Forstødt af Konstanzios vil du være forstødt af alle magter på jorden – og over jorden. Eller vil du ty til Galilæerens favn? Hvorledes står det mellem dig og ham? Har du ikke selv sagt, at du er under rædselen? Har du hans krav i dig? Elsker du din fiende, Kanstanzios, fordi om du ikke slår ham? Hader du kødets lyst og jordens lokkende færd, fordi om du ikke, som en hed svømmer, dukker dig ned deri? Forsager du verden, fordi om du ikke har mod til at eje den? Og véd du så visst, at – om du afdør her – du da skal leve hisset?

Cæsar Julian

(går frem og tilbage).
Hvad har han gjort for mig, denne store fordringsfulde? Holder han verdensvognens tøjler i sin hånd, så måtte han jo have kunnet –
(Salmesangen lyder stærkere oppe fra kirken.)
Hør, hør! Dette kalder de at tjene ham. Og dette tager han hen som en sød offerrøg. Lovsang over ham, – og lovsang over hende i kisten? Er han den alting vidende, hvor kan han da –?

Husmesteren Eutherios

(kommer hurtigt ned gennem gangen til venstre).
Min Cæsar! Herre, herre; hvor er du?

Cæsar Julian

Her, Eutherios! Hvad vil du mig?

Husmesteren Eutherios

Du må komme op, herre; du må se det med egne øjne; – der sker jertegn ved fyrstindens lig.

Cæsar Julian

Du lyver!

Husmesteren Eutherios

Jeg lyver ikke, herre! Jeg hænger ikke ved denne fremmede lære; men hvad jeg har set, kan jeg ikke tvile på.

Cæsar Julian

Hvad så du?

Husmesteren Eutherios

Hele staden er i oprør. Der bæres syge og vanføre ind til fyrstindens kiste; presterne lader dem røre ved den, og de går bort helbredede.

Cæsar Julian

Og det har du selv set?

Husmesteren Eutherios

Ja, herre; jeg har set en faldsyg kvinde gå sund ud af kirken prisende Galilæernes gud.

Cæsar Julian

Ah, Maximos, Maximos!

Husmesteren Eutherios

Hør, hvor de kristne jubler; – nu sker et nyt jertegn igen.

Lægen Oribases

(råber oppe i gangen til venstre).
Eutherios, – fandt du ham? Eutherios, Eutherios, hvor er Cæsar?

Cæsar Julian

(imod ham), Her, her; – er det sandt, Oribases?

Lægen Oribases

(kommer frem).
Utroligt, uforklarligt, – og dog sandt; de rører ved kisten, presterne læser og beder over dem, og de vorder helbredede; en røst forkynder fra tid til anden: hellig, hellig er den rene kvinde!

Cæsar Julian

En røst forkynder –?

Lægen Oribases

En usynlig røst, min Cæsar; en røst, højt under kirkens hvælving; – ingen véd, hvor den kommer fra.

Cæsar Julian

(står et øjeblik urørlig, derpå vender han sig pludselig til Maximos og råber): Livet eller løgnen!

Mystikeren Maximos

Vælg!

Lægen Oribases

Kom, kom, herre; de skrækslagne soldater truer dig –

Cæsar Julian

Lad dem true.

Lægen Oribases

De giver dig og mig skylden for den undergørende fyrstindes død –

Cæsar Julian

Jeg vil komme; jeg vil stille dem tilfreds –

Lægen Oribases

Der findes kun ét middel: du må vende deres tanker i en anden retning, herre; – de er vilde af fortvilelse over den skæbne, som venter dem, hvis du nøler længer.

Mystikeren Maximos

Stig nu til himmels, du dåre; nu dør du for din herre og mester!

Cæsar Julian

(griber ham om armen).
Kejserens rige for mig!

Mystikeren Maximos

Akilleus!

Cæsar Julian

Hvad løser pagten?

Mystikeren Maximos

(rækker ham offerkniven).
Denne.

Cæsar Julian

Hvad tvætter vandet af?

Mystikeren Maximos

Dyrets blod.
(han river offerbindet af sin pande og fæster det om Cæsars.)

Lægen Oribases

(nærmer sig).
Hvad har du isinde, herre?

Cæsar Julian

Forsk ikke.

Husmesteren Eutherios

Hør larmen! Op, op, min Cæsar!

Cæsar Julian

Først ned, – siden op. (til Maximos.) Helligdommen, min elskede broder –?

Mystikeren Maximos

Lige under, i den anden hvælving.

Lægen Oribases

Cæsar, Cæsar, – hvor går du?

Mystikeren Maximos

Til frihed.

Cæsar Julian

Gennem mørke til lys. Ah –!
(han stiger ned i gravgangene.)

Mystikeren Maximos

(sagte, ser efter ham).
Så kom det dog.

Husmesteren Eutherios

Tal, tal; hvad gælder hine lønlige kunster?

Lægen Oribases

Og det nu, da hvert øjeblik er dyrebart –

Mystikeren Maximos

(hvisker urolig, idet han skifter plads): Disse glidende fugtige skygger! Fy; dette slimede kryb om fødderne –!

Lægen Oribases

(lytter).
Larmen stiger, Eutherios! Det er soldaterne; hør, hør!

Husmesteren Eutherios

Det er sangen fra kirken –

Lægen Oribases

Nej, det er soldaterne; – der kommer de!
(Ridderen Sallust viser sig oppe i gangen omringet af en stor skare ophidsede soldater. Fanebæreren Mauros er iblandt dem.)

Ridderen Sallust

Vær sindige; jeg besværger jer –!

Soldaterne

Cæsar har forrådt os! Cæsar skal dø!

Ridderen Sallust

Og hvad så, I rasende?

Fanebæreren Mauros

Hvad så? Med Cæsars hoved køber vi tilgivelse –

Soldaterne

Frem, frem, Cæsar!

Ridderen Sallust

Cæsar, – min Cæsar, hvor er du?

Cæsar Julian

(råber nede i gravkamret).
Helios! Helios!

Mystikeren Maximos

Frigjort!

Korsang oppe i kirken

Fader vor, du som er i himlen!

Ridderen Sallust

Hvor er han? Eutherios, Oribases, – hvad går her for sig?

Koret

(i kirken).
Helliget vorde dit navn!

Cæsar Julian

(stiger op ad trappen; han har blod på hånden, på brystet og på hænderne).
Fuldbyrdet!

Soldaterne

Cæsar!

Ridderen Sallust

Blodig –! Hvad har du gjort?

Cæsar Julian

Kløvet rædselens tåger.

Mystikeren Maximos

Det skabte er i din hånd.

Koret

(i kirken).
Ske din vilje i himlen, så og på jorden!
(sangen vedbliver under det følgende.)

Cæsar Julian

Nu står ingen livvagt om Konstanzios længer.

Fanebæreren Mauros

Hvad siger du, herre!

Cæsar Julian

Ah, mine trofaste! Op i dagen; til Rom og Grækenland!

Soldaterne

Leve kejser Julian!

Cæsar Julian

Vi vil ikke se tilbage; alle veje ligger åbne for os. Op i dagen. Gennem kirken! Løgnerne skal forstumme –!
(han iler op ad trappen i baggrunden.)
Min hær, min skat, mit kejsersæde!

Koret

(i kirken).
Led os ikke udi fristelse; men frels os fra det onde!
(Cæsar Julian slår døren vidt op. Man ser ind i den stærkt oplyste kirke. Presterne står for højalteret; andægtige skarer knæler nedenfor omkring fyrstindens kiste.)

Cæsar Julian

Fri, fri! Mit er riget!

Ridderen Sallust

(råber til ham).
Og magten og æren!

Koret

(i kirken).
Dit er riget og magten og æren –

Cæsar Julian

(blændet af lysningen).
Ah!

Mystikeren Maximos

Sejr!

Koret

(i kirken).
– i evighed, amen!

Om denne boken

Teksten er hentet fra utgaveprosjektet Henrik Ibsens skrifter ved Universitetet i Oslo som lagt ut på http://ibsen.net, og er basert på "Henrik Ibsens samlede værker", utgitt av Gyldendalske Boghandels Forlag i København i ti bind 1898-1902 (populært kalt Folkeutgaven).

Fonten som er benyttet er Fontin, laget av Jos Buivenga, fra http://www.exljbris.nl

Tilrettelagt som e-bok av Lars Næsheim. Den kan fritt benyttes til ikke-kommersielle formål.

Table of Contents

PERSONERNE

FØRSTE AKT

ANDEN AKT

TREDJE AKT

FJERDE AKT

FEMTE AKT