HENRIK IBSEN

Samfundets støtter

Skuespil i fire akter

PERSONERNE

Konsul Bernick.
Fru Bernick, hans hustru.
Olaf, deres søn, 13 år gammel.
Frøken Bernick, konsulens søster.
Johan Tønnesen, fru Bernicks yngre broder.
Frøken Hessel, hendes ældre halvsøster.
Hilmar Tønnesen, fru Bernicks fætter.
Adjunkt Rørlund.
Grosserer Rummel.
Købmand Vigeland.
Købmand Sandstad.
Dina Dorf, en ung pige i konsulens hus.
Fuldmægtig Krap.
Skibsbygger Aune.
Grosserer Rummels frue.
Postmester Holts frue.
Doktor Lynges frue.
Frøken Rummel.
Frøken Holt.
Byens borgere og andre indvånere. Fremmede søfolk, damp-
skibspassagerer o. s. v.

(Handlingen foregår i konsul Bernicks hus i en mindre, norsk kystby.)

FØRSTE AKT

(En rummelig havesal i konsul Bernicks hus. I forgrunden til venstre fører en dør ind til konsulens værelse; længere tilbage, på samme væg, er en lignende dør. Midt på den modsatte væg er en større indgangsdør. Væggen i baggrunden er næsten helt af spejlglas med en åben dør ud til en bred havetrappe, hvorover er spændt et solsejl. Nedenfor trappen ses en del af haven, der indhegnes af et gitter med en liden indgangsport. Udenfor og langsmed gitteret løber en gade, der på den modsatte side er bebygget med små lysmalte træhuse. Det er sommer og varmt solskin. Enkelte mennesker går nu og da forbi henne i gaden; man standser og samtaler; der handles i en på hjørnet liggende krambod o. s. v.)

(Inde i havesalen sidder omkring et bord en forsamling af damer. Midt for bordet sidder fru Bernick. Ved hendes venstre side sidder fru Holt med datter; dernæst fru Rummel og frøken Rummel. Til højre for fru Bernick sidder fru Lynge, frøken Bernick og Dina Dorf. Alle damerne er beskæftigede med håndarbejde. På bordet ligger store bunker af halvfærdigt og tilklippet linned samt andre beklædningsgenstande. Længere tilbage, ved et lidet bord, hvorpå to blomsterpotter og et glas sukkervand, sidder adjunkt Rørlund og forelæser af en bog i guldsnit, dog således at kun enkelte ord bliver hørlige for tilskuerne. Ude i haven løber Olaf Bernick omkring og skyder tilmåls med en bue.)

(En liden stund efter kommer skibsbygger Aune stilfærdigt ind gennem døren til højre. Der indtræder nogen forstyrrelse i læsningen; fru Bernick nikker til ham og peger mod døren til venstre. Aune går sagte hen og banker et par gange sagte og med mellemrum på konsulens dør. Fuldmægtig Krap, med hat i hånden og papirer under armen, kommer ud fra værelset.)

Fuldmægtig Krap

Nå, er det Dem, som banker?

Skibsbygger Aune

Konsulen har havt bud efter mig.

Fuldmægtig Krap

Har så; men kan ikke modtage Dem; har overdraget til mig at –

Skibsbygger Aune

Til Dem? Jeg vilde nok helst –

Fuldmægtig Krap

– overdraget til mig at sige Dem det. De må holde op med disse lørdagsforedrag for arbejderne.

Skibsbygger Aune

Så? Jeg tænkte dog, jeg måtte bruge min fritid –

Fuldmægtig Krap

De må ikke bruge Deres fritid til at gøre folkene ubrugelige i arbejdstiden. Sidst lørdag har De talt om den skade, arbejderne skal have af vore nye maskiner og af den nye arbejdsmåde på værftet. Hvorfor gør De det?

Skibsbygger Aune

Det gør jeg for at støtte samfundet.

Fuldmægtig Krap

Det var mærkeligt! Konsulen siger, at det er samfundsopløsende.

Skibsbygger Aune

Mit samfund er ikke konsulens samfund, herr fuldmægtig! Som formand i arbejdersamfundet må jeg –

Fuldmægtig Krap

De er først og fremst formand på konsul Bernicks værft. De har først og fremst at gøre Deres skyldighed imod det samfund, som kaldes konsul Bernicks firma; for det er det, vi allesammen lever af. – Ja, nu véd De, hvad konsulen havde at sige Dem.

Skibsbygger Aune

Konsulen vilde ikke have sagt det på den
måde, herr fuldmægtig! Men jeg skønner nok, hvem jeg har at takke for dette her. Det er den fordømte amerikanske havarist. De folk vil, at arbejdet skal gå, som de er vant til det derover, og det –

Fuldmægtig Krap

Ja, ja, ja; jeg kan ikke indlade mig på vidtløftigheder. Nu kender De konsulens mening; altså basta! Vil De så gå ned på værftet igen; det kan visst behøves; jeg kommer selv derned om lidt. – Om forladelse, mine damer!
(Han hilser og går ud gennem haven og nedad gaden. Skibsbygger Aune går stille ud til højre. Adjunkten, der under den foregående dæmpede samtale har fortsat læsningen, er straks efter færdig med bogen og klapper den sammen.)

Adjunkt Rørlund

Se så, mine kære tilhørerinder, dermed er det ude.

Fru Rummel

Ak, hvilken lærerig fortælling!

Fru Holt

Og så moralsk!

Fru Bernick

En sådan bog gir virkelig meget at tænke på.

Adjunkt Rørlund

Å ja; den danner et velgørende modstykke til hvad vi desværre daglig kan se, både af aviser og af tidsskrifter. Denne forgyldte og sminkede yderside, som de store samfund bærer tilskue, – hvad dølger den egentlig? Hulhed og rådenskab, om jeg så må sige. Ingen moralsk grundvold under fødderne. Med ét ord, – de er kalkede grave, disse store samfund nutildags.

Fru Holt

Ja, det er visst og sandt.

Fru Rummel

Vi behøver jo bare at se hen til det amerikanske skibsmandskab, som ligger her i denne tid.

Adjunkt Rørlund

Nå, slige udskud af menneskeheden vil jeg sletikke tale om. Men selv i de højere kredse, – hvorledes står det til der? Tvivl og gærende uro på alle kanter; ufred i sindene og usikkerhed i alle forholde. Hvorledes er ikke familjelivet undergravet derude? Hvorledes ytrer sig ikke frække omstyrtningslyster lige over for de alvorligste sandheder?

Dina

(uden at se op).
Men sker der ikke også mange store gerninger?

Adjunkt Rørlund

Store gerninger –? Jeg forstår ikke –

Fru Holt

(forbauset).
Men, Gud, Dina –!

Fru Rummel

(på samme tid).
Men, Dina, hvor kan Du dog –?

Adjunkt Rørlund

Jeg tror ikke det vilde være sundt, om den slags gerninger fik indpas hos os. Nej, da bør nok vi herhjemme takke Gud, at vi har det, som vi har det. Vel vokser her ugræs mellem hveden her også, desværre; men det stræber vi da redeligt at luge op så godt vi formår. Det gælder at holde samfundet rent, mine damer, – at holde ude alt dette uprøvede, som en utålmodig tid vil påtvinge os.

Fru Holt

Og sligt findes der desværre mere end nok af.

Fru Rummel

Ja, ifjor var det jo på et hængende hår, at vi skulde fåt jernbane til byen.

Fru Bernick

Nå, det fik da Karsten forhindret.

Adjunkt Rørlund

Forsynet, fru Bernick. De kan være forvisset om, at Deres mand var et redskab i en højeres hånd, da han nægted at tage sig af det påfund.

Fru Bernick

Og alligevel fik han høre så meget ondt i aviserne. Men vi glemmer rent at takke Dem, herr adjunkt. Det er virkelig mere end venligt af Dem, at De ofrer så megen tid på os.

Adjunkt Rørlund

Å hvad; nu i skoleferierne –

Fru Bernick

Ja, ja, det er dog et offer alligevel, herr adjunkt.

Adjunkt Rørlund

(flytter sin stol nærmere).
Tal aldrig om det, bedste frue. Bringer De ikke allesammen et offer for en god sags skyld? Og bringer De det ikke gerne og gladeligen? Disse moralsk fordærvede, hvis forbedring vi arbejder for, er at betragte som sårede soldater på en slagmark; De, mine damer, er diakonisserne, de barmhjertige søstre, der plukker charpi til disse ulykkelige tilskadekomne, lægger forbindingen lindt om sårene, læger og heler dem –

Fru Bernick

Det må være en stor nådensgave at kunne se alt i et så smukt lys.

Adjunkt Rørlund

Meget er medfødt i så henseende; men meget kan også erhverves. Det gælder kun at se tingene i lys af en alvorlig livsopgave. Ja, hvad siger nu De, frøken Bernick? Finder ikke De, at De har fåt ligesom et tryggere grundlag at stå på, siden De ofred Dem for skolegerningen?

Frøken Bernick

Ak, jeg véd ikke, hvad jeg skal sige. Tidt, når jeg går dernede i skolestuen, ønsker jeg, at jeg var langt ude på det vilde hav.

Adjunkt Rørlund

Ja se, det er anfægtelserne, kære frøken. Men mod slige urolige gæster gælder det at stænge døren. Det vilde hav, – det mener De naturligvis ikke bogstaveligt; De mener det store bølgende menneskesamfund, hvor så mange går tilgrunde. Og sætter De virkelig så megen pris på det liv, De hører summe og bruse hist udenfor? Se bare ned på gaden. Der går menneskene i solheden og sveder og tumler med sine små anliggender. Nej, da har vi det sandeligen bedre, vi, som sidder svalt herinde og vender ryggen til den kant, hvorfra forstyrrelsen kommer.

Frøken Bernick

Ja, Gud, De har visst så fuldkommen ret –

Adjunkt Rørlund

Og i et hus, som dette, – i et godt og rent hjem, hvor familjelivet kommer tilsyne i sin smukkeste skikkelse, – hvor fred og endrægtighed hersker – – (til fru Bernick.) Hvad lytter De efter, frue?

Fru Bernick

(vendt mod den forreste dør til venstre).
Hvor højrøstede de blir derinde.

Adjunkt Rørlund

Er der noget særdeles påfærde?

Fru Bernick

Jeg véd ikke. Jeg hører, der er nogen inde hos min mand.
(Hilmar Tønnesen, med cigar i munden, kommer ind ad døren til højre, men standser ved synet af de mange damer.)

Hilmar Tønnesen

Å, om forladelse –
(vil trække sig tilbage.)

Fru Bernick

Nej, Hilmar, kom kun nærmere; du forstyrrer ikke. Var det noget du vilde?

Hilmar Tønnesen

Nej, jeg vilde kun se indom. – Godmorgen, mine damer. (til fru Bernick.) Nå, hvad blir det så til?

Fru Bernick

Med hvad?

Hilmar Tønnesen

Bernick har jo trommet et møde sammen.

Fru Bernick

Så? Men hvad er det da egentlig?

Hilmar Tønnesen

A, det er jo dette jernbanevrøvl igen.

Fru Rummel

Nej, kan det være muligt?

Fru Bernick

Stakkels Karsten, skal han have endnu flere ubehageligheder –

Adjunkt Rørlund

Men hvorledes rimer vi dette sammen, herr Tønnesen? Konsul Bernick gav jo dog ifjor så tydeligt tilkende, at han ikke vilde have nogen jernbane.

Hilmar Tønnesen

Ja, det synes jeg også; men jeg mødte fuldmægtig Krap, og han fortalte, at jernbanesagen var tagen op igen og at Bernick holdt møde med tre af byens pengemænd.

Fru Rummel

Ja, var det ikke det jeg syntes, at jeg hørte Rummels stemme.

Hilmar Tønnesen

Jo, herr Rummel er naturligvis med, og så er det købmand Sandstad i bakken og Mikkel Vigeland, – «HelligMikkel», som de kalder ham.

Adjunkt Rørlund

Hm –

Hilmar Tønnesen

Om forladelse, herr adjunkt.

Fru Bernick

Og nu var her så godt og fredeligt.

Hilmar Tønnesen

Ja, jeg, for min part, skulde ikke have noget imod, om de begyndte at kævle igen. Det blev ialfald en adspredelse.

Adjunkt Rørlund

Å, den slags adspredelser synes jeg man må kunne undvære.

Hilmar Tønnesen

Det er nu som man er anlagt. Visse naturer trænger nu og da til oprivende kampe. Men sligt har småstadslivet desværre ikke meget at byde af, og det er ikke enhver givet at – (blader i adjunktens bog.)
«Kvinden som samfundets tjenerinde». Hvad er det for noget sludder?

Fru Bernick

Gud, Hilmar, det må du ikke sige. Du har visst ikke læst den bog.

Hilmar Tønnesen

Nej; og jeg agter heller ikke at læse den.

Fru Bernick

Du er nok ikke rigtig vel tilpas idag.

Hilmar Tønnesen

Nej, jeg er ikke.

Fru Bernick

Har du kanske ikke sovet godt inat?

Hilmar Tønnesen

Nej, jeg har sovet meget slet. Jeg gik en tur igåraftes for min sygdoms skyld. Så drev jeg op i klubben og læste en rejseberetning fra nordpolen. Det er noget stålsættende i dette at følge menneskene i deres kamp med elementerne.

Fru Rummel

Men det bekom Dem da visst ikke godt, herr Tønnesen.

Hilmar Tønnesen

Nej, det bekom mig meget slet; jeg lå hele natten og vælted mig i halvsøvne og drømte, at jeg blev forfulgt af en væmmelig hvalros.

Olaf

(som er kommen op på havetrappen).
Har du været forfulgt af en hvalros, onkel?

Hilmar Tønnesen

Jeg drømte det, din klodrian! Men går du endnu her og leger med den latterlige bue? Hvorfor får du dog ikke fat på et rigtigt gevær?

Olaf

Jo, det vilde jeg gerne, men –

Hilmar Tønnesen

For et sådant gevær, det er der da nogen mening i; der er altid noget nervespændende i det, når man skal fyre det af.

Olaf

Og så kunde jeg skyde bjørne, onkel. Men jeg får ikke lov for far.

Fru Bernick

Du må virkelig ikke sætte ham sådant i hodet, Hilmar.

Hilmar Tønnesen

Hm, – jo, det er en slægt, der opdrages nutildags! Der tales om idræt og idræt, – Gud bevares, – men altsammen så er det leg; aldrig en alvorlig drift til dette hærdende, som ligger i at træde faren mandigt under øjnene. Stå ikke og peg imod mig med buen, din klods; den kan gå løs.

Olaf

Nej, onkel, der er ingen pil i.

Hilmar Tønnesen

Det kan du ikke vide; der kan være en pil i alligevel. Tag den væk, siger jeg! – Hvorfor pokker er du aldrig rejst over til Amerika med et af din faders skibe? Der kunde du få se en bøffeljagt eller en kamp med rødhuderne.

Fru Bernick

Nej, men Hilmar –

Olaf

Ja, det vilde jeg gerne, onkel; og så kanske jeg kunde træffe onkel Johan og tante Lona.

Hilmar Tønneser

Hm –; sliddersladder.

Fru Bernick

Nu kan du gå ned i haven igen, Olaf.

Olaf

Mor, må jeg også gå ud på gaden?

Fru Bernick

Ja; men endelig ikke for langt.
(Olaf løber ud gennem gitterporten.)

Adjunkt Rørlund

De burde ikke sætte barnet slige nykker i hodet, herr Tønnesen.

Hilmar Tønnesen

Nej, naturligvis, han bør gå her og blive en hjemmesidder, som så mange andre.

Adjunkt Rørlund

Men hvorfor rejser De ikke selv over?

Hilmar Tønnesen

Jeg? Med min sygdom? Nå, det forstår sig, den tar man jo ikke stort hensyn til her i byen. Men desuagtet, – man har dog visse forpligtelser mod det samfund, man står i. Her må dog ialfald være nogen, som holder ideens fane højt. Uf, nu skriger han igen!

Fruerne

Hvem skriger?

Hilmar Tønnesen

Å nej, jeg véd ikke. De er lidt højrøstede derinde, og det gør mig så nervøs.

Fru Rummel

Det er nok min mand, herr Tønnesen. Men jeg skal sige Dem, han er så vant til at tale i store forsamlinger –

Adjunkt Rørlund

De andre er heller ikke lavmælte, synes mig.

Hilmar Tønnesen

Nej, Gud bevars, når det gælder at værge for pengepungen, så –; alting går jo op i smålige materielle beregninger her. Uf!

Fru Bernick

Det er ialfald bedre end før, da alting gik op i forlystelser.

Fru Lynge

Var her virkelig så slemt før?

Fru Rummel

Ja, det kan De tro, fru Lynge. De kan prise Dem lykkelig, at De ikke bode her dengang.

Fru Holt

Jo, her er rigtignok foregåt forandringer! Når jeg tænker tilbage på mine pigedage –

Fru Rummel

Å, tænk blot en fjorten–femten år tilbage. Gud fri os vel, hvilket liv her var! Dengang bestod både balforeningen og musikforeningen –

Frøken Bernick

Og den dramatiske forening. Den kan jeg godt huske.

Fru Rummel

Ja, det var der, Deres stykke blev opført, herr Tønnesen.

Hilmar Tønnesen

(op mod baggrunden).
Å, hvad, hvad –!

Adjunkt Rørlund

Student Tønnesens stykke?

Fru Rummel

Ja, det var længe før De kom hid, herr adjunkt. Det gik forresten bare én gang.

Fru Lynge

Var det ikke i det stykke De fortalte mig, at De havde spillet elskerinde, fru Rummel?

Fru Rummel

(skotter efter adjunkten).
Jeg? Det kan jeg virkelig ikke huske, fru Lynge. Men jeg husker godt al den støjende selskabelighed i familjerne.

Fru Holt

Ja, jeg véd såmæn de huse, hvor der blev givet to store middage i ugen.

Fru Lynge

Og så var her jo et omrejsende skuespillerselskab, har jeg hørt.

Fru Rummel

Ja, det var nu det allerværste –!

Fru Holt

(urolig).
Hm, hm –

Fru Rummel

Nå, skuespillere? Nej, det husker jeg sletikke.

Fru Lynge

Jo, de mennesker skal have gjort så mange gale streger, siges der. Hvorledes hænger det egentlig sammen med de historier?

Fru Rummel

Å, det er igrunden ingenting, fru Lynge.

Fru Holt

Søde Dina, ræk mig det linned der.

Fru Bernick

(på samme tid).
Kære Dina, gå ud og bed Katrine bringe os kaffeen.

Frøken Bernick

Jeg skal gå med dig, Dina.
(Dina og Frøken Bernick går ud gennem den øverste dør til venstre.)

Fru Bernick

(rejser sig).
Og så får De undskylde mig et øjeblik, mine damer; jeg tænker vi drikker kaffeen derude.
(Hun går ud på havetrappen og dækker et bord; adjunkten står i døren og taler med hende. Hilmar Tønnesen sidder derude og ryger.)

Fru Rummel

(sagte).
Gud, fru Lynge, hvor De gjorde mig forskrækket!

Fru Lynge

Jeg?

Fru Holt

Ja, men det var rigtig Dem selv, som begyndte, fru Rummel.

Fru Rummel

Jeg? Nej, hvor kan De dog sige det, fru Holt? Der kom da ikke et levende ord over min mund.

Fru Lynge

Men hvad er det da?

Fru Rummel

Hvor kunde De begynde at tale om –! Tænk, – så De da ikke, at Dina var inde?

Fru Lynge

Dina? Men bevares vel, er der noget påfærde med –?

Fru Holt

Og så her i huset! Véd De da ikke, at det var fru Bernicks broder –?

Fru Lynge

Hvad han? Jeg véd jo slet ingen ting; jeg er jo ganske ny –

Fru Rummel

Har De da ikke hørt at –? Hm – (til datteren.)
du kan gå ned i haven lidt, du Hilda.

Fru Holt

Gå du også, Netta. Og vær rigtig venlig mod den stakkels Dina, når hun kommer.
(Frøken Rummel og frøken Holt går ud i haven.)

Fru Lynge

Nå, hvad var det så med fru Bernicks broder?

Fru Rummel

Véd De ikke, det var ham, som havde den fæle historie?

Fru Lynge

Har student Tønnesen havt en fæl historie?

Fru Rummel

Nej, Herregud, studenten er jo hendes fætter, fru Lynge. Jeg taler om broderen –

Fru Holt

– den forlorne Tønnesen –

Fru Rummel

Johan hed han. Han rømte over til Amerika.

Fru Holt

Måtte rømme, kan De tænke Dem.

Fru Lynge

Og han havde altså den fæle historie?

Fru Rummel

Ja, det var noget sådant –; hvad skal jeg kalde det? Det var noget sådant med Dinas moder. Å, jeg husker det, som om det var idag. Johan Tønnesen var dengang på kontoret hos gamle fru Bernick; Karsten Bernick var nylig kommen hjem fra Paris, – var endnu ikke bleven forlovet –

Fru Lynge

Nå, men den fæle historie?

Fru Rummel

Jo, ser De, – den vinter var Møllers skuespillerselskab her i byen –

Fru Holt

– og ved det selskab var skuespiller Dorf og kone. Alle de unge mennesker var rent forgabet i hende.

Fru Rummel

Ja, Gud véd, hvor de kunde finde, at hun var smuk. Men så kommer skuespiller Dorf hjem sent en aften –

Fru Holt

– ganske uventet –

Fru Rummel

– og så finder han –; nej, det lar sig virkelig ikke fortælle.

Fru Holt

Nej, fru Rummel, han fandt ingenting, for døren var stængt på indsiden.

Fru Rummel

Ja, det er jo det jeg siger; han fandt døren stængt. Og vil De tænke Dem, han, som er indenfor, må springe ud af vinduet.

Fru Holt

Helt oppe fra et kvistvindu!

Fru Lynge

Og det var fru Bernicks broder?

Fru Rummel

Ja visst var det så.

Fru Lynge

Og så var det han rømte til Amerika?

Fru Holt

Ja, så måtte han jo rømme, kan De begribe.

Fru Rummel

For bagefter blev der opdaget noget, som næsten var ligeså slemt; tænk Dem, han havde forgrebet sig på kassen –

Fru Holt

Men det véd man jo ikke rigtig, fru Rummel; kanske det bare var rygter.

Fru Rummel

Nej, nu må jeg sige –! Var ikke det bekendt over hele byen? Var ikke gamle fru Bernick nær ved at gå fallit for den sags skyld? Det har jeg da fra Rummel selv. Men Gud bevare min mund.

Fru Rummel

Nå, til madam Dorf gik ialfald pengene ikke, for hun –

Fru Lynge

Ja, hvorledes blev det mellem Dinas forældre bagefter?

Fru Rummel

Jo, Dorf rejste sin vej både fra kone og barn. Men madammen var såmæn fræk nok til at blive her et helt år. Vise sig på theatret turde hun jo ikke mere; men så ernærte hun sig med at vaske og sy for folk –

Fru Holt

Og så prøved hun på at få en danseskole igang.

Fru Rummel

Det gik naturligvis ikke. Hvilke forældre vilde vel betro sine børn til en sådan en? Men det vared heller ikke længe med hende; den fine madam var nok ikke vant til at arbejde; det slog sig for brystet og så døde hun.

Fru Lynge

Uh, dette var rigtignok fæle historier!

Fru Rummel

Ja, De kan tro, det har været hårdt at døje for Bernicks. Det er den dunkle plet i deres lykkes sol, som Rummel engang udtrykte sig. Tal derfor aldrig om de ting her i huset, fru Lynge.

Fru Holt

Og, for Guds skyld, heller ikke om halvsøsteren!

Fru Lynge

Ja, fru Bernick har jo en halvsøster også?

Fru Rummel

Har havt – lykkeligvis; for nu er nok slægtskabet ude mellem de to. Jo, det var en for sig selv! Vil De tænke Dem, hun klipped håret af sig, og så gik hun med mandfolkstøvler i regnvejr.

Fru Holt

Og da halvbroderen – det forlorne subjekt – var rømt, og hele byen naturligvis var oprørt over ham, – véd De, hvad hun så gør? Hun rejser over til ham!

Fru Rummel

Ja, men den skandale hun gjorde før hun rejste, fru Holt!

Fru Holt

Hys, tal ikke om det.

Fru Lynge

Gud, gjorde hun også skandale?

Fru Rummel

Jo, nu skal De høre, fru Lynge. Bernick havde netop da forlovet sig med Betty Tønnesen; og just som han kommer med hende under armen ind til hendes tante for at melde det –

Fru Holt

Tønnesens var nemlig forældreløse, skal De vide –

Fru Rummel

– så rejser Lona Hessel sig op fra den stol, hun sidder på, og gir den fine dannede Karsten Bernick en ørefigen, så det sang i ham.

Fru Lynge

Nej, nu har jeg da aldrig –!

Fru Holt

Ja, det er aldeles visst.

Fru Rummel

Og så pakked hun sin koffert og rejste til Amerika.

Fru Lynge

Men så må hun vel selv have havt et godt øje til ham.

Fru Rummel

Ja, det kan De tro hun havde. Hun gik her og bildte sig ind, at der skulde blive et par af dem, når han kom hjem fra Paris.

Fru Holt

Ja, tænk, at hun kunde tro noget sligt! Bernick, – denne unge belevne verdensmand, – komplet kavallér, – alle damernes yndling –

Fru Rummel

– og så anstændig alligevel, fru Holt; og så moralsk.

Fru Lynge

Men hvad har denne frøken Hessel taget sig til i Amerika?

Fru Rummel

Ja, ser De, derover hviler der, som Rummel engang udtrykte sig, et slør, der neppe bør løftes.

Fru Lynge

Hvad vil det sige?

Fru Rummel

Hun står jo ikke længere i forbindelse med familjen, kan De skønne; men så meget véd da hele byen, at hun har sunget for penge i værtshusene derover –

Fru Holt

– og at hun har holdt foredrag på salene –

Fru Rummel

– og at hun har givet ud en ravgal bog.

Fru Lynge

Nej tænk –!

Fru Rummel

Å jo, Lona Hessel er nok også en af solpletterne i den Bernickske familjelykke. Men nu véd De altså besked, fru Lynge. Jeg har, ved Gud, bare talt om dette, for at De skal tage Dem iagt.

Fru Lynge

Jo, det kan De være rolig for jeg skal. – Men den stakkels Dina Dorf! Det gør mig rigtig ondt for hende.

Fru Rummel

Nå, for hende var det jo en ren lykke. Tænk, om hun var bleven i forældrenes hænder! Vi tog os naturligvis af hende, allesammen, og formaned hende, så godt vi kunde. Siden fik frøken Bernick sat igennem, at hun kom her i huset.

Fru Holt

Men et vanskeligt barn har hun altid været. De kan tænke Dem, – alle de slette exempler. En sådan en er jo ikke som en af vore egne; hun må tages med det gode, fru Lynge.

Fru Rummel

Hys, – der kommer hun. (højt.) Ja, den Dina, det er rigtig en flink pige. Nå, er du der, Dina? Vi sidder her og lægger tøjet fra os.

Fru Holt

Ak, hvor din kaffe dufter dejligt, søde Dina. En sådan kop formiddagskaffe –

Fru Bernick

(ude på havetrappen).
Vær så god, mine damer!
(Frøken Bernick og Dina har imidlertid hjulpet tjenestepigen at bringe kaffetøjet. Alle damerne tager plads derude; de taler overvættes venligt til Dina. Lidt efter går hun ind i salen og søger sit håndarbejde.)

Fru Bernick

(ude ved kaffebordet).
Dina, vil ikke du også –?

Dina

Nej tak; jeg vil ikke.
(Hun sætter sig ved sit sytøj. Fru Bernick og adjunkten veksler nogle ord; et øjeblik efter går han ind i salen.)

Adjunkt Rørlund

(gør sig et ærinde hen til bordet og siger dæmpet): Dina.

Dina

Ja.

Adjunkt Rørlund

Hvorfor vil De ikke være derude?

Dina

Da jeg kom ind med kaffeen, kunde jeg se på den fremmede dame, at de havde talt om mig.

Adjunkt Rørlund

Og så De da ikke også, hvor venlig hun var imod Dem derude.

Dina

Men det tåler jeg ikke!

Adjunkt Rørlund

De har et stridigt sind, Dina.

Dina

Ja.

Adjunkt Rørlund

Men hvorfor har De det?

Dina

Jeg er ikke anderledes.

Adjunkt Rørlund

Kunde De ikke prøve på at blive anderledes?

Dina

Nej.

Adjunkt Rørlund

Hvorfor ikke?

Dina

(ser på ham).
Jeg hører jo til de moralsk fordærvede.

Adjunkt Rørlund

Fy, Dina!

Dina

Moder hørte også til de moralsk fordærvede.

Adjunkt Rørlund

Hvem har talt til Dem om slige ting?

Dina

Ingen; de taler aldrig. Hvorfor gør De ikke det! Allesammen så tar de så læmpeligt på mig, som om jeg vilde gå istykker, hvis –. Å, hvor jeg hader al denne godhjertethed.

Adjunkt Rørlund

Kære Dina, jeg forstår så godt, at De føler Dem trykket her, men –

Dina

Ja, kunde jeg blot komme langt bort. Jeg skulde nok hjælpe mig selv frem, når jeg bare ikke leved mellem mennesker, der var så – så –

Adjunkt Rørlund

Hvorledes så?

Dina

Så anstændige og så moralske.

Adjunkt Rørlund

Men, Dina, det mener De ikke.

Dina

Å, De skønner godt, hvorledes jeg mener det. Hver dag kommer Hilda og Netta her, for at jeg skal tage dem til mønster. Jeg kan aldrig blive så skikkelig som de. Jeg vil ikke blive det. Å, var jeg langt borte, så skulde jeg nok blive brav.

Adjunkt Rørlund

De er jo brav, kære Dina.

Dina

Hvad hjælper det mig her?

Adjunkt Rørlund

Altså rejse –. Tænker De alvorligt på det?

Dina

Jeg vilde ikke blive her en dag længer, dersom ikke De var.

Adjunkt Rørlund

Sig mig, Dina, – hvorfor er De egentlig så gerne sammen med mig.

Dina

Fordi De lærer mig så meget smukt.

Adjunkt Rørlund

Smukt? Kalder De det, jeg kan lære Dem, for noget smukt?

Dina

Ja. Eller egentlig – De lærer mig ikke noget; men når jeg hører Dem tale, så kommer jeg til at se så meget smukt.

Adjunkt Rørlund

Hvad forstår De da egentlig ved en smuk ting?

Dina

Det har jeg aldrig tænkt over.

Adjunkt Rørlund

Så tænk over det nu. Hvad forstår De ved en smuk ting?

Dina

En smuk ting er noget, som er stort – og langt borte.

Adjunkt Rørlund

Hm. – Kære Dina, jeg er så inderlig bekymret for Dem.

Dina

Kun det?

Adjunkt Rørlund

De véd dog visst godt, hvor usigelig kær De er mig.

Dina

Dersom jeg var Hilda eller Netta, vilde De ikke være bange for at lade nogen mærke det.

Adjunkt Rørlund

Å, Dina, De kan så lidet dømme om de tusend hensyn –. Når en mand er sat til at være en moralsk støtte for det samfund, han lever i, så –; man kan ikke være forsigtig nok. Dersom jeg blot var viss på, at man vilde forstå rigtig at udtyde mine bevæggrunde –. Men det får være det samme; De må og De skal hjælpes op. Dina, er det en aftale, at når jeg kommer – når forholdene tillader mig at komme – og jeg siger: her er min hånd, – da vil De tage den og være min hustru? – Lover De mig det, Dina?

Dina

Ja.

Adjunkt Rørlund

Tak, tak! Thi også for mig –. Å, Dina, jeg har Dem så kær –. Hys; der kommer nogen. Dina, for min skyld, – gå ud til de andre.
(Hun går ud til kaffebordet. I samme øjeblik kommer grosserer Rummel, købmand Sandstad og købmand Vigeland ud fra det forreste værelse til venstre, fulgt af konsul Bernick, der har en bunke papirer i hånden.)

Konsul Bernick

Nå, så er sagen altså afgjort.

Købmand Vigeland

Ja, i Guds navn, lad den så være.

Grosserer Rummel

Den er afgjort, Bernick! Et Normandsord står fast som Dovrefjelds klipper, det véd du!

Konsul Bernick

Og ingen svigter; ingen falder fra, hvad modstand vi så end møder.

Grosserer Rummel

Vi står og falder sammen, Bernick!

Hilmar Tønnesen

(der er kommen frem i havedøren).
Falder? Med tilladelse, er det ikke jernbanen, som falder?

Konsul Bernick

Nej tvertimod, den skal komme til at gå –

Grosserer Rummel

– med damp, herr Tønnesen.

Hilmar Tønnesen

(nærmere).
Så?

Adjunkt Rørlund

Hvorledes?

Fru Bernick

(i havedøren).
Men, kære Karsten, hvad er det egentlig –?

Konsul Bernick

Å, kære Betty, hvor kan nu det interessere dig?
(til de tre herrer.) Men nu må vi udfærdige listerne, jo før jo heller. Det er en selvfølge, at vi fire tegner os først. Den stilling, vi indtager i samfundet, gør os det til pligt at strække os så langt som muligt.

Købmand Sandstad

Forstår sig, herr konsul.

Grosserer Rummel

Det skal gå, Bernick; det er svoret.

Konsul Bernick

Å ja, jeg er slet ikke bange for udfaldet. Vi må se til at virke, hver i sin bekendtskabskreds; og kan vi først pege hen på en rigtig livlig deltagelse i alle samfundslag, så følger det af sig selv, at kommunen også må bidrage sit.

Fru Bernick

Men, Karsten, du må endelig komme ud og fortælle os –

Konsul Bernick

Å, kære Betty, det er noget, som damer ikke kan sætte sig ind i.

Hilmar Tønnesen

Du vil altså virkelig tage dig af jernbanesagen alligevel?

Konsul Bernick

Ja, naturligvis.

Adjunkt Rørlund

Men ifjor, herr konsul –?

Konsul Bernick

Ifjor var det en ganske anden sag. Dengang var der tale om en kystlinje –

Købmand Vigeland

– som vilde været ganske overflødig, herr adjunkt; for vi har jo dampskibe –

Købmand Sandstad

– og som vilde faldet så urimelig kostbar –

Grosserer Rummel

– ja, og som ligefrem havde skadet væsentlige interesser her i byen.

Konsul Bernick

Hovedsagen var, at den ikke vilde kommet det større samfund tilgode. Derfor satte jeg mig imod den, og så blev indlandslinjen vedtagen.

Hilmar Tønnesen

Ja, men den kommer jo ikke til at berøre byerne heromkring.

Konsul Bernick

Den kommer til at berøre vor by, min kære Hilmar; for nu lægger vi en sidebane herned.

Hilmar Tønnesen

Aha; et nyt påfund altså.

Grosserer Rummel

Ja, er ikke det et ypperligt påfund? Hvad?

Adjunkt Rørlund

Hm –

Købmand Vigeland

Nægtes kan det ikke, at forsynet ligesom har lagt terrænet tilrette for en sidebane.

Adjunkt Rørlund

Siger De virkelig det, herr Vigeland?

Konsul Bernick

Ja, jeg må tilstå, at jeg også betragter det som en styrelse, at jeg ivåres rejste opover i forretninger, og så tilfældigvis kom ind i et dalføre, hvor jeg ikke tidligere havde været. Det slog mig som et lyn, at her måtte vi kunne lægge en sidebane ned til os. Jeg har ladet en ingeniør befare strøget; her har jeg de foreløbige beregninger og overslag; der er ingenting ivejen.

Fru Bernick

(fremdeles, tilligemed de øvrige damer, i havedøren).
Men, kære Karsten, at du har holdt alt dette skjult for os.

Konsul Bernick

Å, min gode Betty, I vilde jo dog ikke kunnet fatte den egentlige sammenhæng. Jeg har forresten ikke talt om det til noget levende menneske før idag. Men nu er det afgørende øjeblik kommet; nu skal her virkes åbenlyst og af al kraft. Ja, om jeg så skal sætte hele min tilværelse ind på den sag, så skal jeg drive den igennem.

Grosserer Rummel

Vi med, Bernick; det kan du stole på.

Adjunkt Rørlund

Lover De Dem da virkelig så meget af dette foretagende, mine herrer?

Konsul Bernick

Ja, det skulde jeg mene. Hvilken løftestang vil det ikke blive for vort hele samfund? Tænk blot på de store skovtrakter, som vil gøres tilgængelige; tænk på alle de righoldige malmlejer, som kan tages i drift; tænk på elven med det ene fossefald ovenfor det andet! Hvilken fabrikvirksomhed kan ikke
der komme istand?

Adjunkt Rørlund

Og De frygter ikke for, at et hyppigere samkvem med en fordærvet udenverden –?

Konsul Bernick

Nej, vær De ganske rolig, herr adjunkt. Vort lille stræbsomme sted hviler, Gud ske lov, nutildags på en sund moralsk jordbund; vi har jo allesammen hjulpet til at drænere den, om jeg så tør sige; og det vil vi gøre fremdeles, hver på sin vis. De, herr adjunkt, vedbliver Deres velsignelsesrige virksomhed i skolen og i hjemmet. Vi, det praktiske arbejdes mænd, støtter samfundet ved at sprede velvære i så vid en kreds, som muligt; – og vore kvinder, – ja, kom kun nærmere, mine damer; De må gerne høre på det –; vore kvinder, siger jeg, vore hustruer og døtre, – ja, virk De uforstyrret i veldædighedens tjeneste, mine damer, og vær forresten en hjælp og en hygge for Deres nærmeste, således, som min kære Betty og Marta er det for mig og Olaf – (ser sig om.) Ja, hvor er Olaf henne idag?

Fru Bernick

Å, nu i ferierne er det ikke muligt at holde ham hjemme.

Konsul Bernick

Så er han visst nede ved vandet igen! Du skal se, han ender ikke før der sker en ulykke.

Hilmar Tønnesen

Bah – en liden leg med naturkræfterne –

Fru Rummel

Hvor det er smukt af Dem, at De har så meget familjesind, herr Bernick.

Konsul Bernick

Nå, familjen er jo dog samfundets kerne. Et godt hjem, hæderlige og trofaste venner, en liden tætsluttet kreds, hvor ingen forstyrrende elementer kaster sin skygge ind –
(Fuldmægtig Krap kommer med breve og aviser fra højre.)

Fuldmægtig Krap

Udenrigsposten, herr konsul; – og et telegram fra NewYork.

Konsul Bernick

(tager det).
Ah, fra rederiet for «Indian Girl».

Grosserer Rummel

Så posten er kommen? Ja, så må jeg anbefale mig.

Købmand Vigeland

Ja, jeg ligeså.

Købmand Sandstad

Farvel, herr konsul.

Konsul Bernick

Farvel, farvel, mine herrer. Og husk altså, vi har møde i eftermiddag klokken fem.

De tre herrer

Ja; ja vel; forstår sig.
(de går ud til højre.)

Konsul Bernick

(der har læst telegrammet)
Nej, dette er virkelig ægte amerikansk! Rentud oprørende –

Fru Bernick

Gud, Karsten, hvad er det?

Konsul Bernick

Se der, herr Krap; læs!

Fuldmægtig Krap

(læser): «Gør mindst muligt af reparationen; send «Indian Girl» over så snart flydefærdig; god årstid; svømmer i nødsfald på lasten.» Nå, det må jeg sige –

Konsul Bernick

Svømmer på lasten! De herrer véd godt, at med den last går skibet tilbunds som en sten, dersom der tilstøder noget.

Adjunkt Rørlund

Ja, der ser man, hvorledes det står til i disse lovpriste store samfund.

Konsul Bernick

Det har De ret i; ingen agt for menneskeliv engang, så snart fordelen kommer med i spillet. (til Krap.) Kan «Indian Girl» gå tilsøs om en fire–fem dage?

Fuldmægtig Krap

Ja, hvis købmand Vigeland finder sig i, at vi standser arbejdet på «Palmetræet» imens.

Konsul Bernick

Hm, det gør han ikke. Nå, vil De kanske se posten igennem. Hør, så De ikke Olaf nede på bryggen?

Fuldmægtig Krap

Nej, herr konsul.
(han går ind i det forreste værelse til venstre.)

Konsul Bernick

(ser igen i telegrammet).
Atten menneskeliv tager de herrer ikke i betænkning at sætte på spil –

Hilmar Tønnesen

Nå, det er sømandens kald at trodse elementerne; der må være noget nervespændende i dette, således, med en tynd planke mellem sig og afgrunden –

Konsul Bernick

Ja, jeg gad se den reder hos os, som kunde bekvemme sig til sligt! Ikke én, ikke en eneste én – (får øje på Olaf.) Nå, Gud ske lov, han er da i behold.
(Olaf, med et fiskesnøre i hånden, er kommen løbende opad gaden og ind gennem haveporten.)

Olaf

(endnu i haven).
Onkel Hilmar, jeg har været nede og set på dampskibet.

Konsul Bernick

Har du nu været på bryggen igen?

Olaf

Nej, jeg var bare ude i en båd. Men tænk, onkel Hilmar, der kom et helt beriderselskab iland med heste og dyr; og så var der såmange passagerer.

Fru Rummel

Nej, skal vi virkelig få se beridere!

Adjunkt Rørlund

Vi? Det antager jeg dog ikke.

Fru Rummel

Nej naturligvis ikke vi, men –

Dina

Jeg vilde gerne se beridere.

Olaf

Ja, jeg også.

Hilmar Tønnesen

Du er en klodrian. Er det noget at se på? Lutter dressur. Nej, da er det noget andet at se Gauchoen jage over Pampas på sin fnysende mustang. Men Gud bevars, her på småstæderne –

Olaf

(trækker i frøken Bernick).
Tante Marta, se, se – der kommer de!

Fru Holt

Ja, ved Gud, der har vi dem.

Fru Lynge

Uf, de fæle mennesker!
(Mange passagerer og en hel hob af byens folk kommer opover gaden.)

Fru Rummel

Jo, det er nok gøglere af den rette sort. Vil De se hende i den grå kjole, fru Holt; hun bærer vadsækken på ryggen.

Fru Holt

Ja, tænk, hun bærer den på parasolskaftet! Det er naturligvis direktørens madam.

Fru Rummel

Og der har vi nok direktøren selv; han med skægget. Nå, han ser da rigtignok ud som en røver. Se ikke på ham, Hilda!

Fru Holt

Ikke du heller, Netta!

Olaf

Mor, direktøren hilser op til os.

Konsul Bernick

Hvad for noget?

Fru Bernick

Hvad siger du, barn?

Fru Rummel

Ja, ved Gud, der hilser fruentimmeret også!

Konsul Bernick

Nej, det er dog for grovt!

Frøken Bernick

(med et uvilkårligt udråb).
Ah –!

Fru Bernick

Hvad er det, Marta?

Frøken Bernick

Å nej, intet; jeg syntes blot –

Olaf

(skriger af glæde).
Se, se, der kommer de andre med hestene og dyrene! Og der er Amerikanerne også! Alle matroserne på «Indian Girl» –
(Man hører «Yankee Doodle« ledsaget af klarinet og tromme.)

Hilmar Tønnesen

(holder sig for ørerne).
Uf, uf, uf!

Adjunkt Rørlund

Jeg tror, vi skulde isolere os en liden smule, mine damer; dette er ikke noget for os. Lad os gå til vort arbejde igen.

Fru Bernick

Skulde vi kanske trække forhængene for?

Adjunkt Rørlund

Ja, det var just, hvad jeg mente.
(Damerne indtager sine pladse ved bordet; adjunkten lukker havedøren og drager forhængene for denne og for vinduerne; det blir halvmørkt i salen.)

Olaf

(der kiger ud).
Mor, nu står direktørens madam ved vandspringet og vasker sig i ansigtet.

Fru Bernick

Hvad? Midt på torvet!

Fru Rummel

Og det ved højlys dag!

Hilmar Tønnesen

Nå, hvis jeg befandt mig på en ørkenrejse og stødte på en cisterne, så vilde jeg heller ikke tage i betænkning at –. Uf, den forfærdelige klarinet!

Adjunkt Rørlund

Der var virkelig al opfordring for politiet til at skride ind.

Konsul Bernick

Å hvad; med udlændinger må man ikke tage det så strængt; de folk har jo ikke denne rodfæstede sømmelighedsfølelse, der holder os indenfor de rette skranker. Lad dem kun skeje ud. Hvad gør det os? Alt dette uvæsen, som sætter sig op imod skik og gode sæder, det er lykkeligvis ikke i slægt med vort samfund, om jeg så tør sige. – Hvad for noget!
(Den fremmede dame træder raskt ind gennem døren til højre.)

Fruerne

(forskrækket men dæmpet).
Beridersken! Direktørmadamen!

Fru Bernick

Gud, hvad skal det sige!

Frøken Bernick

(springer op).
Ah –!

Damen

Goddag, kære Betty! Goddag, Marta! Goddag, svoger!

Fru Bernick

(med et skrig).
Lona –!

Konsul Bernick

(tumler et skridt tilbage).
Så sandt jeg lever –!

Fru Holt

Men Gud forbarme sig –!

Fru Rummel

Det kan da ikke være muligt –!

Hilmar Tønnesen

Nå! Uf!

Fru Bernick

Lona –! Er det virkelig –?

Frøken Hessel

Om det er mig? Ja, så minsæl er det så; I kan gerne falde mig om halsen for den sags skyld.

Hilmar Tønnesen

Uf; uf!

Fru Bernick

Og nu kommer du her som –?

Konsul Bernick

– og vil virkelig optræde –?

Frøken Hessel

Optræde? Hvorledes optræde?

Konsul Bernick

Ja, jeg mener – med beriderne –

Frøken Hessel

Hahaha! Er du gal, svoger? Tror du, jeg hører til beriderne? Nej; rigtignok har jeg øvet mange slags kunster og gjort mig til nar på mange måder –

Fru Rummel

Hm –

Frøken Hessel

– men kunster på hesteryggen har jeg aldrig gjort.

Konsul Bernick

Altså dog ikke –

Fru Bernick

Ah, Gud ske lov!

Frøken Hessel

Nej, vi kom såmæn som andre skikkelige folk, – rigtignok på anden plads, men det er vi vant til.

Fru Bernick

Vi, siger du?

Konsul Bernick

(et skridt nærmere), Hvilke vi?

Frøken Hessel

Jeg og barnet, naturligvis.

Fruerne

(med et udråb).
Barnet!

Hilmar Tønnesen

Hvad!

Adjunkt Rørlund

Nå, det må jeg sige –!

Fru Bernick

Men hvad mener du, Lona?

Frøken Hessel

Jeg mener naturligvis John; jeg har da ikke noget andet barn end John, véd jeg, – eller Johan, som I kaldte ham.

Fru Bernick

Johan –!

Fru Rummel

(sagte til fru Lynge).
Den forlorne broder!

Konsul Bernick

(nølende).
Er Johan med?

Frøken Hessel

Ja vel; ja vel; jeg rejser da ikke uden ham. Men I ser så sørgelige ud. Og så sidder I her i tusmørke og syr på noget hvidt. Der er da ikke dødsfald i familjen?

Adjunkt Rørlund

Min frøken, De befinder Dem her i foreningen for de moralsk fordærvede –

Frøken Hessel

(halv sagte).
Hvad siger De? Disse pene stilfærdige damer skulde være –?

Fru Rummel

Nej nu må jeg sige –!

Frøken Hessel

Ah, forstår, forstår! Men for pokker, det er jo fru Rummel! Og der sidder jo fru Holt også! Nå, vi tre er da ikke bleven yngre siden sidst. Men hør nu, I godtfolk; lad nu de moralsk fordærvede vente en dags tid; de blir da ikke værre for det. En glædesstund som denne –

Adjunkt Rørlund

En hjemkomst er ikke altid en glædesstund.

Frøken Hessel

Så? Hvorledes læser De Deres bibel, herr pastor?

Adjunkt Rørlund

Jeg er ikke pastor.

Frøken Hessel

Nå, så blir De det visst. – Men fy, fy, fy – dette moralske lintøj lugter så fordærvet, – akkurat som ligsvøb. Jeg er vant til luften på prærierne, jeg, skal jeg sige.

Konsul Bernick

(tørrer panden).
Ja, her er virkelig noget kvalmt herinde.

Frøken Hessel

Vent, vent; vi skal nok komme op af gravkælderen. (trækker forhængene til side.) Fuldt dagslys må her være, når gutten kommer. Ja, der skal I se en gut, som har vasket sig –

Hilmar Tønnesen

Uf!

Frøken Hessel

(åbner dør og vinduer).
– ja, det vil sige, når han får vasket sig – oppe i hotellet; for på dampskibet blev han skiden som et svin.

Hilmar Tønnesen

Uf, uf!

Frøken Hessel

Uf? Ja, så sandelig er det ikke –! (peger på Hilmar og spørger de øvrige.) Går han her og driver og siger uf endnu?

Hilmar Tønnesen

Jeg driver ikke; jeg går her for min sygdoms skyld.

Adjunkt Rørlund

Hm, mine damer, jeg tror ikke –

Frøken Hessel

(der har fåt øje på Olaf).
Er det din, Betty? – Ræk mig labben, gut! Eller er du kanske ræd for din gamle stygge tante?

Adjunkt Rørlund

(idet han tager sin bog under armen).
Mine damer, jeg tror ikke her er stemning for at arbejde videre idag. Men imorgen kommer vi jo sammen igen?

Frøken Hessel

(idet de fremmede damer rejser sig for at tage afsked).
Ja, lad os det. Jeg skal være på pletten.

Adjunkt Rørlund

De? Med tilladelse, frøken, hvad vil De gøre i vor forening?

Frøken Hessel

Jeg vil lufte ud, herr pastor.

ANDEN AKT

(Havesalen i konsul Bernicks hus.)

(Fru Bernick sidder alene ved arbejdsbordet med sit sytøj. Lidt efter kommer konsul Bernick med hat på hovedet samt handsker og stok ind fra højre.)

Fru Bernick

Kommer du alt hjem, Karsten?

Konsul Bernick

Ja. Der er nogen jeg har sat stævne.

Fru Bernick

(med et suk).
Å ja, Johan kommer vel herned igen, kan jeg tænke.

Konsul Bernick

Det er en mand, siger jeg. (sætter hatten fra sig.)
Hvor er alle damerne henne idag?

Fru Bernick

Fru Rummel og Hilda havde ikke tid.

Konsul Bernick

Så? Sendt afbud?

Fru Bernick

Ja; de havde så meget at bestille i huset.

Konsul Bernick

Forstår sig. Og de andre kommer naturligvis heller ikke?

Fru Bernick

Nej, de har også forfald idag.

Konsul Bernick

Det kunde jeg have sagt på forhånd. Hvor er Olaf henne?

Fru Bernick

Jeg lod ham gå lidt ud med Dina.

Konsul Bernick

Hm; Dina, den forfløjne taske –. At hun straks igår kunde give sig så meget af med Johan –!

Fru Bernick

Men, kære Karsten, Dina véd jo slet ikke –

Konsul Bernick

Nå, men så skulde Johan ialfald have havt den takt, ikke at vise hende nogen opmærksomhed. Jeg så nok de øjne, købmand Vigeland satte op.

Fru Bernick

(med sytøjet i skødet).
Karsten, kan du begribe, hvad de vil her hjemme?

Konsul Bernick

Hm; han har jo en farm derover, som det nok ikke går synderlig godt med; og hun slog jo igår på, at de måtte rejse på anden plads –

Fru Bernick

Ja, desværre, det må vel være noget sådant. Men at hun er fulgt med! Hun! Efter den blodige fornærmelse, hun har tilføjet dig –!

Konsul Bernick

Å, tænk ikke på disse gamle historier.

Fru Bernick

Hvor kan jeg tænke på andet i denne tid? Han er jo dog min broder; – ja, det er ikke for hans skyld; men al den ubehagelighed, det vilde forvolde
dig –. Karsten, jeg er så dødelig angst for at –

Konsul Bernick

Hvad er du angst for?

Fru Bernick

Kan man ikke falde på at sætte ham fast for de penge, som blev borte for din moder?

Konsul Bernick

Å, hvad snak! Hvem kan bevise, at der blev penge borte?

Fru Bernick

Ak, Gud, det véd jo hele byen, desværre; og du har jo selv sagt –

Konsul Bernick

Jeg har ingenting sagt. Byen véd ingen besked om de affærer; det var altsammen løse rygter.

Fru Bernick

O, hvor du er højmodig, Karsten!

Konsul Bernick

Lad være med disse mindelser, siger jeg! Du véd ikke, hvor du piner mig ved at rippe op i alt dette. (han går op og ned ad gulvet; derpå slænger han stokken fra sig.) At de også skulde komme hjem just nu, – nu, da jeg behøver en ublandet god stemning både i byen og i pressen. Der vil blive skrevet korrespondancer til aviserne i nabobyerne. Tager jeg vel
imod dem, eller tager jeg slet imod dem, så vil det blive drøftet og udtydet. Der vil blive rørt op i alt dette gamle, – ligesom du gør. I et samfund, som vort –. (kaster handskerne mod bordpladen.) Og ikke et menneske har jeg her, som jeg kan tale med og søge nogen støtte hos.

Fru Bernick

Slet ingen, Karsten?

Konsul Bernick

Nej, hvem skulde det være? – At få dem på halsen netop nu! Det er ikke tvivl om, at de vil gøre skandale på en eller anden måde, – især hun. Er det da ikke også en ulykke at have slige mennesker i sin familje!

Fru Bernick

Ja, jeg kan da ikke hjælpe for at –

Konsul Bernick

Hvad kan du ikke hjælpe for? At du er i slægt med dem? Nej, det er et meget sandt ord.

Fru Bernick

Og jeg har heller ikke bedt dem komme hjem.

Konsul Bernick

Se så; der har vi det! Jeg har ikke bedt dem komme hjem; jeg har ikke skrevet efter dem; jeg har ikke trukket dem hjem efter hårene! Å, jeg kan hele remsen udenad.

Fru Bernick

(brister i gråd).
Men du er da også så ukærlig –

Konsul Bernick

Ja, det er ret; giv dig til at græde, så byen også skal få det at snakke om. Lad være med det tosseri, Betty. Sæt dig udenfor; her kan komme nogen. Skal man kanske se madamen med røde øjne? Jo, det vilde være dejligt, om det kom ud iblandt folk at –. Nå, der hører jeg nogen i gangen. (det banker.) Kom ind!
(Fru Bernick går ud på havetrappen med sit sytøj. Skibsbygger Aune kommer ind fra højre.)

Skibsbygger Aune

Goddag, herr konsul.

Konsul Bernick

Goddag. Nå, De kan vel gætte, hvad det er, jeg vil Dem?

Skibsbygger Aune

Fuldmægtigen talte igår om, at konsulen ikke skulde være fornøjet med –

Konsul Bernick

Jeg er misfornøjet med det hele stel på værftet, Aune. De kommer jo ingen vej med havaristerne. «Palmetræet» burde have været under sejl for længe siden. Købmand Vigeland går her hver dag og plager mig; det er en vanskelig mand at have til medreder.

Skibsbygger Aune

«Palmetræet» kan gå tilsjøs iovermorgen.

Konsul Bernick

Nå endelig. Men Amerikaneren, «Indian Girl», som har ligget her i fem uger og –

Skibsbygger Aune

Amerikaneren? Jeg har forståt det, som om vi først og fremst skulde lægge al kraft på Deres eget skib.

Konsul Bernick

Det har jeg ikke givet Dem nogen anledning til at tro. Der skulde gøres al mulig fortgang med Amerikaneren også; men det sker ikke.

Skibsbygger Aune

Skuden er pilråden i bunden, herr konsul; jo mere vi lapper på den, jo værre blir det.

Konsul Bernick

Det er ikke derfra det skriver sig. Fuldmægtig Krap har sagt mig hele sandheden. De forstår ikke at arbejde med de nye maskiner, som jeg har anskaffet, – eller rettere, De vil ikke arbejde med dem.

Skibsbygger Aune

Herr konsul, jeg er nu oppe i de femti år; lige fra guttealderen har jeg været vant til den gamle arbejdsmåde –

Konsul Bernick

Den kan vi ikke bruge nutildags. De må ikke tro, Aune, at det er for fordelens skyld; den behøver jeg heldigvis ikke; men jeg har hensyn at tage til det samfund, jeg lever i, og til den forretning, jeg står i spidsen for. Det er fra mig fremskridtene må komme, ellers kommer de aldrig.

Skibsbygger Aune

Jeg vil også gerne fremskridt, herr konsul.

Konsul Bernick

Ja, for Deres indskrænkede kreds, for arbejderstanden. Å, jeg kender nok Deres agitationer; De holder taler; De vigler folkene op; men når et håndgribeligt fremskridt tilbyder sig, som nu med vore maskiner, så vil De ikke være med; så blir De ræd.

Skibsbygger Aune

Ja, jeg blir virkelig ræd, herr konsul; jeg blir ræd på de manges vegne, som maskinerne tar brødet fra. Konsulen taler så ofte om at tage hensyn til samfundet; men jeg tænker, at samfundet har vel også sine pligter. Hvor tør lærdommen og kapitalen sætte de nye opfindelser ind i arbejdet, før samfundet får oplært en slægt, som kan bruge dem?

Konsul Bernick

De læser og grubler formeget, Aune; det har De ikke godt af; det er det, som gør Dem misfornøjet med Deres stilling.

Skibsbygger Aune

Det er ikke det, herr konsul; men jeg kan ikke tåle at se den ene brave arbejder afskediges efter den anden og gøres brødløs for disse maskiners skyld.

Konsul Bernick

Hm; da bogtrykkerkunsten blev opfunden, blev mange skriverkarle brødløse.

Skibsbygger Aune

Vilde konsulen været så glad i den kunst, hvis De dengang havde været skriverkarl?

Konsul Bernick

Jeg har ikke havt bud efter Dem for at disputere. Jeg har ladet Dem kalde for at sige Dem, at vor havarist «Indian Girl» skal være færdig til at gå under sejl iovermorgen.

Ssibsbygger Aune

Men, herr konsul –

Konsul Bernick

Iovermorgen, hører De; på samme tid som vort eget skib; ikke en time senere. Jeg har mine gode grunde til at drive på den sag. Har De læst avisen for imorges? Nå, så véd De, at Amerikanerne har gjort optøjer igen. Dette ryggesløse pak sætter jo hele byen på ende; der går ingen nat hen uden at her er slagsmål i værtshusene og på gaderne; al den anden vederstyggelighed vil jeg nu ikke tale om.

Skibsbygger Aune

Ja, det er visst nok, at de er slemme folk.

Konsul Bernick

Og hvem er det, som får skylden for dette uvæsen? Det er mig! Ja, det er mig, det går ud over. Disse avisskrivere skumler på en forblommet måde over, at vi lægger hele arbejdskraften på «Palmetræet». Jeg, der har den opgave, ved exemplets magt at virke på mine medborgere, må lade mig kaste sligt i næsen. Det tåler jeg ikke. Jeg er ikke tjent med, at mit navn blir således tilsølet.

Skibsbygger Aune

Å, konsulens navn er så godt, at det kan bære både det og mere.

Konsul Bernick

Ikke nu; just i denne tid har jeg brug for al den agtelse og velvilje, som mine medborgere kan skænke mig. Jeg har et stort foretagende igære, som De vel har hørt; men lykkes det ildesindede mennesker at rokke den ubetingede tillid til min person, så kan det berede mig de største vanskeligheder. Derfor vil jeg for enhver pris undgå disse ondskabsfulde og skumlende avisskriverier, og derfor har jeg sat fristen til iovermorgen.

Skibsbygger Aune

Herr konsul, De kunde ligeså gerne sætte fristen til i eftermiddag.

Konsul Bernick

De mener, at jeg forlanger umuligheder?

Skibsbygger Aune

Ja, med den arbejdsstok, vi nu har –

Konsul Bernick

Godt, godt; – så får vi se os om andetsteds.

Skibsbygger Aune

Vil De virkelig afskedige endnu flere af de gamle arbejdere?

Konsul Bernick

Nej, det tænker jeg ikke på.

Skibsbygger Aune

For jeg tror nok, det vilde sætte ondt blod både i byen og i aviserne, om De gjorde det.

Konsul Bernick

Ikke umuligt; derfor lar vi det også være. Men hvis ikke «Indian Girl» er udklareret iovermorgen, så afskediger jeg Dem.

Skibsbygger Aune

(med et ryk).
Mig! (han ler.) Nu spøger De, herr konsul.

Konsul Bernick

Det skulde De ikke stole på.

Skibsbygger Aune

De kunde tænke på at afskedige mig? Mig, hvis far og farfar har været i værftets tjeneste alle sine levedage, og jeg selv ligeså –

Konsul Bernick

Hvem er det, som tvinger mig til det?

Skibsbygger Aune

De forlanger umulige ting, herr konsul.

Konsul Bernick

Å, en god vilje kender ingen umuligheder. Ja eller nej; svar mig bestemt, eller De har Deres afsked på stedet.

Skibsbygger Aune

(et skridt nærmere).
Herr konsul, har De tænkt rigtig over, hvad det vil sige at give en gammel arbejder afsked. De mener, at han får se sig om efter noget andet? Å ja, det kan han nok; men er det dermed gjort? De skulde engang være tilstede i en slig afskediget arbejders hus den kveld han kommer hjem og sætter redskabskisten indenfor døren.

Konsul Bernick

Tror De jeg afskediger Dem med let hjerte? Har jeg ikke altid været en rimelig husbond?

Skibsbygger Aune

Så meget værre, herr konsul. Just derfor vil de derhjemme ikke give Dem skylden; de vil ikke sige noget til mig, for det tør de ikke; men de vil se på mig, når jeg ikke mærker det, og tænke som så: det må vel være fortjent. Ser De vel, det – det kan jeg ikke bære. Så ringe en mand jeg end er, har jeg dog altid været vant til at regnes for den første iblandt mine. Mit tarvelige hjem er også et lidet samfund, herr konsul. Dette lille samfund har jeg kunnet støtte og holde oppe, fordi min kone har troet på mig, og fordi mine børn har troet på mig. Og nu skal det hele falde sammen.

Konsul Bernick

Ja, hvis ikke andet kan være, så må det mindre falde for det større; det enkelte får i Guds navn ofres for det almindelige. Andet véd jeg ikke at svare Dem, og anderledes går det heller ikke her i verden. Men De er en halsstarrig mand, Aune! De står mig imod, ikke fordi De ikke kan andet, men fordi De ikke vil lægge for dagen maskinernes overlegenhed over håndkraften.

Skibsbygger Aune

Og De holder så fast ved dette, herr konsul, fordi De véd, at hvis De jager mig bort, så får De derved ialfald bevist pressen Deres gode vilje.

Konsul Bernick

Og om så var? De hører jo, hvad det gælder for mig, – enten at få pressen på halsen eller få den velvilligt stemt for mig i det øjeblik jeg arbejder for en stor sag til almenvellets fremme. Hvad så? Kan jeg da handle anderledes end jeg gør? Jeg kan sige Dem, at her drejer spørgsmålet sig om, enten at holde Deres hjem oppe, som De kalder det, eller kanske at holde hundreder af nye hjem nede, hundreder af hjem, som aldrig vil kunne grundes, aldrig vil kunne få en rygende skorsten, hvis det ikke lykkes mig at sætte igennem, hvad jeg nu virker for. Derfor er det, at jeg har givet Dem valget.

Skibsbygger Aune

Ja, når så er, så har jeg ikke mere at sige.

Konsul Bernick

Hm –; min kære Aune, det gør mig oprigtig ondt, at vi må skilles.

Skibsbygger Aune

Vi skilles ikke, herr konsul.

Konsul Bernick

Hvorledes?

Skibsbygger Aune

En simpel mand har også noget at hævde her i verden.

Konsul Bernick

Ja vel, ja vel; – og De tror altså, at De tør love –?

Skibsbygger Aune

«Indian Girl» kan udklareres iovermorgen.
(han hilser og går ud til højre.)

Konsul Bernick

Aha, der fik jeg dog bugt med den stivnakke. Det tager jeg som et godt varsel –
(Hilmar Tønnesen, med cigar i munden, kommer gennem haveporten.)

Hilmar Tønnesen

(på havetrappen).
Goddag, Betty! Goddag, Bernick!

Fru Bernick

Goddag.

Hilmar Tønnesen

Nå, du har grædt, ser jeg. Du véd det altså?

Fru Bernick

Hvad véd jeg?

Hilmar Tønnesen

At skandalen er i fuld gang? Uf!

Konsul Bernick

Hvad skal det sige?

Hilmar Tønnesen

(kommer indenfor).
Jo, de to amerikanske går omkring i gaderne og viser sig i selskab med Dina Dorf.

Fru Bernick

(følger efter).
Men, Hilmar, kan det være muligt –?

Hilmar Tønnesen

Jo, desværre, det er fuld sandhed. Lona var endog så taktløs at råbe efter mig; men jeg lod naturligvis som jeg ikke hørte det.

Konsul Bernick

Og det er vel ikke gåt ubemærket for sig.

Hilmar Tønnesen

Nej, det kan du nok vide. Folk stod stille og så efter dem. Det lod til at være gåt som en løbeild over byen, – omtrent som en brand på de vestlige prærier. I alle huse stod der mennesker ved vinduerne og vented på, at toget skulde komme forbi; hoved ved hoved bag gardinerne – uf! Ja, du må undskylde, Betty; jeg siger uf; for dette gør mig nervøs; – skal det vare ved, så blir jeg nødt til at tænke på at foretage en længere rejse.

Fru Bernick

Men du skulde dog talt til ham og forestillet ham –

Hilmar Tønnesen

På åben gade? Nej, du må virkelig undskylde. Men at det menneske overhovedet vover at vise sig her i byen! Nå, vi får se om ikke pressen sætter en stopper på ham; ja, undskyld, Betty; men –

Konsul Bernick

Pressen, siger du? Har du hørt antydninger til noget sligt?

Hilmar Tønnesen

Jo, det er ikke så ganske frit for. Da jeg gik fra jer igåraftes, drev jeg op i klubben for min sygdoms skyld. Jeg mærked godt på den taushed, der blev, at de to amerikanske havde været på bane. Så kommer den uforskammede redaktør Hammer ind og gratulerer mig ganske højt med min rige fætters hjemkomst.

Konsul Bernick

Rige –?

Hilmar Tønnesen

Ja, så udtrykte han sig. Jeg målte ham naturligvis med et vel fortjent blik og lod ham forstå, at jeg ikke kendte noget til Johan Tønnesens rigdom. «Så», siger han, «det var da besynderligt; i Amerika plejer man dog at slå sig op, når man har noget at begynde med, og Deres fætter rejste jo ikke tomhændet derover».

Konsul Bernick

Hm, gør mig nu den tjeneste –

Fru Bernick

(bekymret).
Der kan du se, Karsten –

Hilmar Tønnesen

Ja, jeg har ialfald havt en søvnløs nat for den persons skyld. Og så går han endda omkring i gaderne med et ansigt, som om ingenting var ivejen med ham. Hvorfor blev han ikke borte med engang? Det er da også utåleligt, hvor enkelte mennesker kan være sejglivet.

Fru Bernick

Gud, Hilmar, hvad er det du siger?

Hilmar Tønnesen

Å, jeg siger ingenting. Men der slipper han helskindet fra jernbaneulykker og fra overfald af kaliforniske bjørne og af SortefodIndianere; ikke skalperet engang –. Uf, der har vi dem.

Konsul Bernick

(ser opad gaden).
Olaf er også med!

Hilmar Tønnesen

Ja naturligvis; de vil da minde folk om, at de hører til byens første familje. Se, se, der kommer alle dagdriverne ud fra apotheket og glor efter dem og gør sine anmærkninger. Dette er virkelig ikke for mine nerver; hvorledes en mand under slige omstændigheder skal kunne holde ideens fane højt, det –

Konsul Bernick

De styrer lige hid. Hør nu, Betty, det er mit bestemte ønske, at du viser dem al mulig venlighed.

Fru Bernick

Tillader du det, Karsten?

Konsul Bernick

Ja visst; ja visst; og du også, Hilmar. De blir her forhåbentlig ikke så længe; og når vi er iblandt os selv –; ingen hentydninger; vi bør på ingen måde støde dem.

Fru Bernick

O, Karsten, hvor du er højmodig.

Konsul Bernick

Nå, nå, lad nu det være.

Fru Bernick

Nej, lad mig takke dig; og tilgiv, at jeg før kunde blive så hæftig. O, du havde jo al grund til at –

Konsul Bernick

Lad være; lad være, siger jeg!

Hilmar Tønnesen

Uf!
(Johan Tønnesen og Dina, derefter frøken Hessel og Olaf kommer gennem haven.)

Frøken Hessel

Goddag, goddag, I kære mennesker.

Johan Tønnesen

Nu har vi været ude og set os om på gamle tomter, Karsten.

Konsul Bernick

Ja, jeg hører det. Mange forandringer; ikke sandt?

Frøken Hessel

Konsul Bernicks store og gode gerninger overalt. Vi har været oppe i anlæggene, som du har skænket byen –

Konsul Bernick

Nå der?

Frøken Hessel

«Karsten Bernicks gave», som der står over indgangen. Jo, du er nok manden for det hele her.

Johan Tønnesen

Og prægtige skibe har du også. Jeg traf kaptejnen på «Palmetræet», min gamle skolekammerat –

Frøken Hessel

Ja, et nyt skolehus har du jo også bygget; og både gasledningen og vandledningen skyldes jo dig, hører jeg.

Konsul Bernick

Nå, man må dog virke for det samfund, man lever i.

Frøken Hessel

Ja, det er vakkert, svoger; men det er også en glæde at se, hvorledes folk skønner på dig. Jeg er ikke forfængelig, tror jeg; men jeg kunde ikke lade være at minde en og anden, vi talte med, om at vi hørte til familjen.

Hilmar Tønnesen

Uf –!

Frøken Hessel

Siger du uf til det?

Hilmar Tønnesen

Nej, jeg sagde hm –

Frøken Hessel

Nå, det skal du få lov til, stakker. Men idag er I nok ganske alene?

Fru Bernick

Ja, idag er vi alene.

Frøken Hessel

Ja, vi mødte såmæn et par af de moralske oppe på torvet; de lod til at have svært travlt. Men vi har jo sletikke fåt snakke ordentligt sammen endnu; igår var jo disse tre banebryderne her, og så havde vi denne pastoren –

Hilmar Tønnesen

Adjunkten.

Frøken Hessel

Jeg kalder ham pastoren. Men hvad synes I nu om mit værk i disse femten år? Er han ikke bleven en stout gut? Hvem skulde kende igen galningen, som løb hjemmefra?

Hilmar Tønnesen

Hm –!

Johan Tønnesen

Å, Lona, brout nu ikke formeget.

Frøken Hessel

Jo, det er jeg rigtignok kry af. Herregud, det er jo det eneste, jeg har udrettet her i verden; men det gir mig da et slags ret til at være til. Ja, Johan, når jeg tænker på, hvorledes vi to begyndte derover med vore fire bare næver –

Hilmar Tønnesen

Hænder.

Frøken Hessel

Jeg siger næver; for skidne var de –

Hilmar Tønnesen

Uf!

Frøken Hessel

– og tomme var de også.

Hilmar Tønnesen

Tomme? Nej, nu må jeg sige –!

Frøken Hessel

Hvad må du sige?

Konsul Bernick

Hm!

Hilmar Tønnesen

Nu må jeg sige – uf!
(han går ud på havetrappen.)

Frøken Hessel

Hvad går der af mennesket?

Konsul Bernick

Å bryd dig ikke om ham; han er noget nervøs i denne tid. Men vil du ikke se dig lidt om i haven? Dernede har du jo ikke været endnu, og jeg har just en times tid fri.

Frøken Hessel

Jo, det vil jeg gerne; I kan tro, jeg har tidt og ofte været med mine tanker her i haven hos jer.

Fru Bernick

Der er sket store forandringer der også, skal du få se.
(Konsulen, fruen og frøken Hessel går ned i haven, hvor man af og til ser dem under det følgende.)

Olaf

(i havedøren).
Onkel Hilmar, véd du, hvad onkel Johan spurgte mig om? Han spurgte, om jeg vilde være med ham til Amerika.

Hilmar Tønnesen

Du, din klodrian, som går her og hænger i din moders skørter –

Olaf

Ja, men det vil jeg ikke længer. Du skal få se, når jeg blir stor –

Hilmar Tønnesen

Å visvas; du har ikke nogen alvorlig trang til dette stålsættende, som ligger i at –
(de går ned i haven.)

Johan Tønnesen

(til Dina, som har taget hatten af og står i døren til højre og ryster støvet af sin kjole).
De er bleven dygtig varm efter turen.

Dina

Ja, det var en dejlig tur; så dejlig tur har jeg aldrig havt før.

Johan Tønnesen

Plejer De kanske ikke ofte gå formiddagsture?

Dina

Jo; men det er bare med Olaf.

Johan Tønnesen

Så. – Har De kanske større lyst til at gå ned i haven end til at blive her?

Dina

Nej, jeg har større lyst til at blive her.

Johan Tønnesen

Jeg også. Og så er det jo en aftale, at vi hver morgen går en slig tur sammen.

Dina

Nej, herr Tønnesen, det skulde De ikke gøre.

Johan Tønnesen

Hvad skulde jeg ikke? De loved det jo.

Dina

Ja, men når jeg nu tænker over det, så –, De skal ikke gå ud med mig.

Johan Tønnesen

Men hvorfor ikke det?

Dina

Ja, De er fremmed; De kan ikke forstå det; men jeg skal sige Dem –

Johan Tønnesen

Nå?

Dina

Nej, jeg vil helst ikke tale om det.

Johan Tønnesen

Å jo visst; til mig kan De da tale om hvad det skal være.

Dina

Ja, jeg skal sige Dem, jeg er ikke som de andre unge piger; der er noget – noget sådant ved mig. Derfor skal De ikke gøre det.

Johan Tønnesen

Men alt dette forstår jeg slet ikke. De har da ikke gjort noget ondt?

Dina

Nej, ikke jeg, men –; nej, nu vil jeg ikke tale mere om det. De får det nok at vide af de andre.

Johan Tønnesen

Hm.

Dina

Men der var noget andet, jeg gerne vilde spørge Dem om.

Johan Tønnesen

Og hvad var det?

Dina

Det skal jo være så let at blive til noget dygtigt derover i Amerika?

Johan Tønnesen

Nå, så let er det just ikke altid; man må ofte slide ondt og arbejde strængt i førstningen.

Dina

Ja, det vilde jeg gerne –

Johan Tønnesen

De?

Dina

Jeg kan nok arbejde; jeg er stærk og sund, og tante Marta har læst meget med mig.

Johan Tønnesen

Men for pokker, så kom og rejs med os.

Dina

Å, nu spøger De bare; det sagde De til Olaf også. Men det var det jeg vilde vide, om menneskene er meget – meget sådan moralske derover?

Johan Tønnesen

Moralske?

Dina

Ja, jeg mener, om de er sådan – anstændige og skikkelige, ligesom her.

Johan Tønnesen

Nå, de er ialfald ikke så slemme, som man her tror. Det skulde De ikke være bange for.

Dina

De forstår mig ikke. Jeg vilde just gerne, at de ikke skulde være så meget anstændige og moralske.

Johan Tønnesen

Ikke det? Hvordan vilde De så de skulde være?

Dina

Jeg vilde, de skulde være naturlige.

Johan Tønnesen

Ja, ja, det er kanske netop det, de er.

Dina

For så vilde det være godt for mig, om jeg kunde komme derover.

Johan Tønnesen

Ja visst vilde det så! Derfor skal De rejse med os.

Dina

Nej, med Dem vilde jeg ikke rejse; jeg måtte rejse alene. Å, jeg skulde nok drive det til noget; jeg skulde nok blive brav –

Konsul Bernick

(nedenfor havetrappen hos begge damerne).
Bliv, bliv; jeg skal hente det, kære Betty. Du kunde så let forkøle dig.
(han kommer ind i salen og søger fruens shawl.)

Fru Bernick

(ude i haven).
Du må også komme med, Johan; vi skal ned i grotten.

Konsul Bernick

Nej, nu må Johan blive her. Se her, Dina; tag min kones shawl og gå med. Johan blir her hos mig, kære Betty. Jeg må da høre lidt om forholdene derover.

Fru Bernick

Ja, ja; men kom så efter; du véd jo, hvor du skal finde os.
(Fru Bernick, frøken Hessel og Dina går ned gennem haven til venstre.)

Konsul Bernick

(ser et øjeblik efter dem, går så hen og lukker den øverste dør til venstre, derpå går han hen til Johan, griber begge hans hænder, ryster og trykker dem).
Johan, nu er vi alene; må jeg nu få lov at takke dig.

Johan Tønnesen

Å hvad!

Konsul Bernick

Mit hus og hjem, min familjelykke, min hele borgerlige stilling i samfundet, – alt skylder jeg dig.

Johan Tønnesen

Nå, det glæder mig, kære Karsten; så kom der dog noget godt ud af den gale historie.

Konsul Bernick

(ryster igen hans hænder).
Tak, tak alligevel! Ikke én blandt ti tusinde havde gjort, hvad du dengang gjorde for mig.

Johan Tønnesen

Snak om en ting! Var vi ikke beggeto unge og letlivede? En af os måtte jo dog tage skylden på sig –

Konsul Bernick

Men hvem var nærmere til det, end den skyldige?

Johan Tønnesen

Stop! Dengang var den uskyldige nærmest til det. Jeg var jo frank og fri, forældreløs; dette slid på kontoret var det en ren lykke at komme bort fra. Du derimod havde din gamle moder ilive, og dertil var du jo netop bleven hemmelig forlovet med Betty, som holdt så meget af dig. Hvorledes vilde det gåt med hende, hvis hun havde fåt at vide –?

Konsul Bernick

Sandt, sandt, sandt; men –

Johan Tønnesen

Og var det ikke just for Bettys skyld, at du afbrød dette maskepi med madam Dorf? Det var jo netop for at bryde overtvert, at du var deroppe hos hende den aften –

Konsul Bernick

Ja, den ulyksalige aften, da det fordrukne menneske kommer hjem –! Ja, Johan, det var for Bettys skyld; men alligevel, – at du så højmodig kunde vende skinnet imod dig selv og rejse væk –

Johan Tønnesen

Ingen skrupler, kære Karsten. Vi blev jo enige om, at så skulde det være; reddes måtte du jo, og du var jo min ven. Jo, det venskab var jeg rigtignok kry af! Her gik jeg og sled som en stakkers hjemfødning; og så kommer du tilbage, fin og fornem, fra din store udenlandsrejse; havde været både i London og i Paris. Og så kårer du mig til din omgangsven, skønt jeg var fire år yngre end du; – ja, det var nu, fordi du gik og kured til Betty; nu
forstår jeg det nok. Men hvor kry jeg var af det! Og hvem vilde ikke have været det? Hvem vilde ikke gerne have ofret sig for dig; især når det ikke galdt andet end en måneds bysladder, og en så med det samme kunde løbe ud i den vide verden.

Konsul Bernick

Hm, min kære Johan, jeg vil oprigtig sige dig, at historien endnu ikke er så ganske glemt.

Johan Tønnesen

Ikke det? Nå, hvad rager det mig, når jeg igen sidder derover på min farm –

Konsul Bernick

Du rejser altså tilbage?

Johan Tønnesen

Forstår sig.

Konsul Bernick

Men dog ikke så snart, håber jeg?

Johan Tønnesen

Så snart som muligt. Det var jo kun for at føje Lona, at jeg tog med herover.

Konsul Bernick

Så? Hvorledes det?

Johan Tønnesen

Jo, ser du, Lona er jo ikke ung længer, og i den sidste tid begyndte længselen efter hjemmet at mane og drage hende; men hun vilde aldrig vedgå det; (smiler.) hvor turde hun vove at lade mig letsindige krop alene tilbage, mig, som alt i nittenårsalderen havde givet mig af med –

Konsul Bernick

Og så?

Johan Tønnesen

Ja, Karsten, nu kommer jeg med et skriftemål som jeg skammer mig over.

Konsul Bernick

Du har da ikke betroet hende sammenhængen?

Johan Tønnesen

Jo, Det var urigtigt af mig; men jeg kunde ikke andet. Du gør dig ingen forestilling om, hvad Lona har været for mig. Du har aldrig kunnet udstå hende; men for mig har hun været som en moder. I de første år, da vi havde det så trangt derover, – hvorledes arbejded hun ikke? Og da jeg så lå syg en lang tid, og ingenting kunde fortjene, og ikke kunde forhindre det, så gav hun sig til at synge viser i kaffehusene, – holde foredrag, som folk gjorde løjer med; og så skrev hun en bog, som hun siden både lo og græd over, – altsammen for at holde livet i mig. Kunde jeg så se på, at hun i vinter gik der og tærtes hen, hun, som havde slidt og slæbt for mig? Nej, det kunde jeg ikke, Karsten. Og så sagde jeg: rejs du, Lona; du skal ikke være ræd for mig; jeg er ikke så letsindig, som du tænker. Og så – så fik hun det at vide.

Konsul Bernick

Og hvorledes tog hun det?

Johan Tønnesen

Nå, hun mente, som sandt var, at når jeg vidste mig uskyldig, så kunde det ikke være mig imod at gøre en trip med herover. Men vær du rolig; Lona røber intet, og jeg skal nok vogte min mund anden gang.

Konsul Bernick

Ja, ja; det stoler jeg på.

Johan Tønnesen

Her er min hånd. Og så vil vi ikke tale mere om den gamle historie; lykkeligvis er det den eneste gale streg, nogen af os har gjort sig skyldig i, tænker jeg. Nu vil jeg rigtig nyde de få dage, jeg blir her. Du kan ikke tro, hvilken prægtig tur vi havde iformiddag. Hvem skulde troet, at den lille tøsunge, som løb her og spilled engle på theatret –! Men sig mig, du, – hvorledes gik det siden med hendes forældre?

Konsul Bernick

Å, kære, jeg véd ikke mere at fortælle, end hvad jeg skrev dig til straks efter du var rejst. Ja, du fik dog vel de to breve?

Johan Tønnesen

Ja vel, ja vel; jeg har dem begge to. Det fordrukne menneske løb jo fra hende?

Konsul Bernick

Og slog sig siden ihjæl i fuldskab.

Johan Tønnesen

Hun døde jo også kort efter? Men du gjorde vel for hende, hvad du sådan i stilhed kunde?

Konsul Bernick

Hun var stolt; hun forrådte intet og hun vilde intet modtage.

Johan Tønnesen

Nå, det var ialfald rigtig af dig, at du tog Dina i huset.

Konsul Bernick

Ja visst var det så. Forresten var det egentlig Marta, som drev den sag igennem.

Johan Tønnesen

Så det var Marta? Ja, Marta – det er sandt – hvor er hun henne idag?

Konsul Bernick

Å hun, – når hun ikke har skolen at passe, så har hun sine syge.

Johan Tønnesen

Det er altså Marta, som har taget sig af hende.

Konsul Bernick

Ja, Marta har jo altid havt en viss svaghed for opdragelsesvæsnet. Derfor har hun også taget en post ved almueskolen. Det var en kapital dumhed af hende.

Johan Tønnesen

Ja, hun så svært medtaget ud igår; jeg frygter også for, at hun ikke har helbred til det.

Konsul Bernick

Å, hvad helbreden angår, så kunde hun vel altid stå i det. Men det er ubehageligt for mig; det ser ud som om jeg, hendes broder, ikke var villig til at underholde hende.

Johan Tønnesen

Underholde? Jeg trode, hun havde såvidt formue selv –

Konsul Bernick

Ikke en skilling. Du husker nok, hvilken kneben tid det var for moder, da du rejste. Hun fortsatte da en stund med bistand af mig; men det kunde jeg naturligvis ikke i længden være tjent med. Så lod jeg mig optage i firmaet; men det gik heller ikke på den måde. Jeg måtte derfor overtage det hele, og da vi opgjorde vor status, viste det sig, at der sågodtsom intet blev tilovers på moders part. Da så moder kort efter døde, stod naturligvis også Marta på en bar bakke.

Johan Tønnesen

Den stakkers Marta!

Konsul Bernick

Stakkers? Hvorfor det? Du tror da vel ikke, at jeg lader hende savne noget? Å nej, det tør jeg dog sige, at jeg er en god broder. Hun bor naturligvis sammen med os og spiser ved vort bord; lærerindegagen kan hun rundeligt klæde sig for, og et enligt fruentimmer, – hvad skal hun med mere?

Johan Tønnesen

Hm; på den vis tænker vi ikke i Amerika.

Konsul Bernick

Nej, det tror jeg nok; i et opagiteret samfund, som det amerikanske. Men her i vor lille kreds, hvor, Gud ske lov, fordærvelsen til dato ialfald ikke har fåt indpas, her nøjes kvinderne med at indtage en sømmelig om end beskeden stilling. Det er forresten Martas egen skyld; hun kunde såmæn have været forsørget for længe siden, hvis hun selv havde villet.

Johan Tønnesen

Du mener, hun kunde have giftet sig?

Konsul Bernick

Ja, hun kunde været meget favorabelt anbragt endogså; hun har havt flere gode tilbud; besynderlig nok; en ubemidlet pige, ikke længer ung, og derhos ganske ubetydelig.

Johan Tønnesen

Ubetydelig?

Konsul Bernick

Nå, jeg lægger hende det slet ikke til last. Jeg ønsker hende overhovedet ikke anderledes. Du kan vide, – i et stort hus, som vort,– det er altid godt at have et sådant jævnt menneske, som man kan sætte til hvad der forefalder.

Johan Tønnesen

Ja, men hun –?

Konsul Bernick

Hun? Hvorledes? Nå jå, hun har naturligvis nok at interessere sig for; hun har jo mig og Betty og Olaf og mig. Menneskene bør da ikke i første række tænke på sig selv, og allermindst kvinderne. Vi har jo dog alle et større eller mindre samfund at støtte og at virke for. Således gør jeg ialfald.
(tyder mod fuldmægtig Krap, som kommer fra højre.) Ja, der har du straks et bevis. Tror du, det er mine egne affærer, som optager mig? På ingen måde. (hurtigt til Krap.) Nå?

Fuldmægtig Krap

(sagte, viser en bunke papirer).
Alle købekontrakterne i orden.

Konsul Bernick

Ypperligt! Fortræffeligt! – Ja nu, svoger, må du sandelig have mig undskyldt sålænge. (dæmpet og med et håndtryk.) Tak, tak, Johan; og vær overbevist om, at alt, hvad jeg kan tjene dig i, – nå, du forstår mig nok. – Kom, herr Krap.
(de går ind i konsulens værelse.)

Johan Tønnesen

(ser en stund efter ham).
Hm –
(Han vil gå ned i haven. I det samme kommer frøken Bernick med en liden kurv på armen ind fra højre.)

Johan Tønnesen

Nej se, Marta!

Frøken Bernick

Ah – Johan, – er det dig?

Johan Tønnesen

Så tidligt på farten du også.

Frøken Bernick

Ja. Vent lidt; nu kommer visst de andre straks.
(vil gå ud til venstre.)

Johan Tønnesen

Hør, Marta, har du altid sådant hastværk?

Frøken Bernick

Jeg?

Johan Tønnesen

Igår gik du ligesom af vejen, så jeg ikke fik tale et ord med dig, og idag –

Frøken Bernick

Ja, men –

Johan Tønnesen

Før var vi dog altid sammen, – vi to gamle legekammerater.

Frøken Bernick

Ak, Johan, det er mange, mange år siden.

Johan Tønnesen

Nå, Herregud, det er femten år siden, hverken mere eller mindre. Synes du kanske, jeg har forandret mig så meget?

Frøken Bernick

Du? Å ja, du også, endskønt –

Johan Tønnesen

Hvad mener du?

Frøken Bernick

Å, det var ingenting.

Johan Tønnesen

Du lader ikke til at være bleven meget oplivet ved at se mig igen.

Frøken Bernick

Jeg har ventet så længe, Johan, – for længe.

Johan Tønnesen

Ventet? At jeg vilde komme?

Frøken Bernick

Ja.

Johan Tønnesen

Og hvorfor, mente du, jeg vilde komme?

Frøken Bernick

For at sone, hvad du har forbrudt.

Johan Tønnesen

Jeg?

Frøken Bernick

Har du glemt, at en kvinde døde i nød og skam for din skyld? Har du glemt, at for din skyld blev et opvoksende barns bedste år forbittret?

Johan Tønnesen

Og dette må jeg høre af dig? Marta, har da aldrig din broder –?

Frøken Bernick

Hvad han?

Johan Tønnesen

Har han aldrig –; nu ja, jeg mener, har han aldrig havt så meget som et undskyldende ord for mig?

Frøken Bernick

Ak, Johan, du kender jo Karstens strænge grundsætninger.

Johan Tønnesen

Hm –, ja visst, ja visst, jeg kender nok min gamle ven Karstens strænge grundsætninger. – Men dette er jo –! Nå. Jeg talte nylig med ham. Jeg synes, at han har forandret sig adskilligt.

Frøken Bernick

Hvor kan du sige det? Karsten har da altid været en udmærket mand.

Johan Tønnesen

Ja, det var just ikke således ment; men lad gå. – Hm; nu skønner jeg altså, hvad lys du har set mig i; det er den forlornes hjemkomst, du har gåt og ventet på.

Frøken Bernick

Hør, Johan, jeg vil sige dig, hvad lys jeg har set dig i. (peger ned i haven.) Ser du hende, som leger dernede i græsset med Olaf? Det er Dina. Erindrer du det forvirrede brev, du skrev mig til, da du rejste? Du skrev, at jeg skulde tro på dig. Jeg har troet på dig, Johan. Alt det onde, som her bagefter gik rygter om, må være sket i forvildelse, uden tanke, uden overlæg –

Johan Tønnesen

Hvad mener du?

Frøken Bernick

O, du forstår mig jo nok; – ikke et ord mere om det. Men bort måtte du jo, begynde forfra – et nyt liv. Ser du, Johan, jeg har været din stedfortræder herhjemme, jeg, din gamle legekammerat. De pligter, du ikke husked på at varetage her, eller ikke kunde varetage, dem har jeg varetaget for dig. Jeg siger dig dette, for at du ikke skal have også
det at bebrejde dig. Det forurettede barn har jeg været en moder for, har opdraget hende, så godt jeg kunde –

Johan Tønnesen

Og spildt hele dit liv for den sag –

Frøken Bernick

Det har ikke været spildt. Men du kom sent, Johan.

Johan Tønnesen

Marta, – dersom jeg kunde sige dig –. Nå, lad mig da ialfald takke dig for dit trofaste venskab.

Frøken Bernick

(smiler tungt).
Hm –. Ja, nu har vi altså udtalt, Johan. Hys; der kommer nogen. Farvel; jeg kan ikke nu –
(Hun går ud gennem den bagerste dør til venstre. Frøken Hessel kom mer fra haven, fulgt af fru Bernick.)

Fru Bernick

(endnu i haven).
Men for Guds skyld, Lona, hvad tænker du på!

Frøken Hessel

Lad mig være, siger jeg; jeg vil og må tale med ham.

Fru Bernick

Men det vilde jo være den største skandale! Ah, Johan, er du endnu her?

Frøken Hessel

Ud med dig, gut; stå ikke her og hæng i stueluften; gå ned i haven og snak med Dina.

Johan Tønnesen

Ja, det tænkte jeg netop på.

Fru Bernick

Men –

Frøken Hessel

Hør du, John, har du set rigtig på Dina?

Johan Tønnesen

Ja, det tror jeg nok.

Frøken Hessel

Ja, du skulde se rigtig tilgavns på hende, gut.
Det var noget for dig!

Fru Bernick

Men, Lona –!

Johan Tønnesen

Noget for mig?

Frøken Hessel

Ja, at se på, mener jeg. Gå nu!

Johan Tønnesen

Ja, ja, jeg går mere end gerne.
(han går ned i haven.)

Fru Bernick

Lona, jeg er som forstenet over dig. Dette kan dog umuligt være dit alvor.

Frøken Hessel

Jo så minsæl er det så. Er hun ikke frisk og sund og sand? Det er netop en kone for John. Det er slig en, han trænger til derover; det vil være noget andet end en gammel halvsøster.

Fru Bernick

Dina! Dina Dorf! Betænk dog –

Frøken Hessel

Jeg betænker først og fremst guttens lykke. For hjælpe til, det må jeg; selv er han ikke videre fremmelig i sligt; småpiger og fruentimmer har han aldrig havt noget rigtigt syn for.

Fru Bernick

Han? Johan! Nå, jeg synes rigtignok, vi har havt sørgelige beviser for –

Frøken Hessel

Å pokker i vold med den dumme historie! Hvor er Bernick henne? Jeg vil tale med ham.

Fru Bernick

Lona, du gør det ikke, siger jeg!

Frøken Hessel

Jeg gør det. Synes gutten om hende, – og hun om ham, – så skal de også have hverandre. Bernick er jo slig en klog mand; han må finde på en udvej –

Fru Bernick

Og du kan tænke dig, at disse amerikanske usømmeligheder skulde blive tålt her –

Frøken Hessel

Sniksnak, Betty –

Fru Bernick

– at en mand, som Karsten, med hans strænge moralske tænkemåde –

Frøken Hessel

Å pyt, den er vel ikke så urimelig stræng.

Fru Bernick

Hvad er det, du vover at sige?

Frøken Hessel

Jeg vover at sige, at Bernick er vel ikke synderlig mere moralsk end andre mandfolk.

Fru Bernick

Så dybt sidder altså hadet til ham endnu! Men hvad vil du da her, når du aldrig har kunnet glemme at –? Jeg begriber ikke, at du turde træde ham under øjnene efter den skammelige fornærmelse, som du dengang tilføjed ham.

Frøken Hessel

Ja, Betty, dengang forløb jeg mig stygt.

Fru Bernick

Og hvor højmodigt har han ikke tilgivet dig, han, som dog aldrig havde forbrudt noget! Thi han
kunde dog ikke for, at du gik her og gjorde dig forhåbninger. Men siden den tid har du hadet mig
også. (brister i gråd.) Du har aldrig undt mig min lykke. Og nu kommer du her for at vælte alt dette over mig, – for at vise byen, hvilken familje jeg har bragt Karsten ind i. Ja, det er mig, det går ud over, og det er det, du vil. O, det er afskyeligt af dig!
(hun går grædende bort gennem den øverste dør til venstre.)

Frøken Hessel

(ser efter hende).
Stakkels Betty.
(Konsul Bernick kommer ud fra sit værelse.)

Konsul Bernick

(endnu i døren).
Ja, ja, det er godt, herr Krap; det er udmærket. Send 400 kroner til bespisning af de fattige. (vender sig.) Lona! (nærmere.) Du er alene? Kommer ikke Betty her?

Frøken Hessel

Nej. Skal jeg kanske hente hende?

Konsul Bernick

Nej, nej, nej, lad være! O, Lona, du véd ikke, hvor jeg har brændt efter at få tale åbent med dig, – efter at få trygle om din tilgivelse.

Frøken Hessel

Hør nu, Karsten, lad os ikke blive sentimentale; det klæder os ikke.

Konsul Bernick

Du må høre mig, Lona. Jeg véd jo, hvorledes jeg har skinnet imod mig nu, da du har erfaret dette med Dinas moder. Men jeg sværger dig til, det var kun en kortvarig forvildelse; jeg har virkelig, sandt og oprigtigt, holdt af dig engang.

Frøken Hessel

Hvorfor tror du jeg er kommen herhjem?

Konsul Bernick

Hvad du end har isinde, så bønfalder jeg dig om, ikke at foretage noget, før jeg har retfærdiggjort mig. Jeg kan det, Lona; jeg kan ialfald undskylde mig.

Frøken Hessel

Nu er du ræd. – Du har engang holdt af mig, siger du. Ja, det forsikred du mig tidt nok i dine breve; og kanske det også var sandt – på en måde, sålænge du leved derude i en stor og frigjort verden, som gav dig mod til selv at tænke frit og stort. Du fandt kanske hos mig lidt mere karakter og vilje og selvstændighed, end hos de fleste herhjemme. Og så var det jo en hemmelighed mellem os to; der var ingen, som kunde gøre sig lystig over din slette smag.

Konsul Bernick

Lona, hvor kan du dog tro –?

Frøken Hessel

Men da du så kom tilbage; da du hørte spottegloserne, som hagled ned over mig; da du fornam latteren over alt det, som de her kaldte mine forkertheder –

Konsul Bernick

Du var hensynsløs dengang.

Frøken Hessel

Mest for at ærgre disse skørteklædte og bukseklædte snærper, som sjokked om i byen. Og da du så traf den unge forlokkende skuespillerinde –

Konsul Bernick

Det var en lapsestreg; intet videre; jeg sværger dig til, ikke tiendedelen var sandt af de rygter og den sladder, som kom i omløb.

Frøken Hessel

Lad gå; men da så Betty kom hjem, smuk, opblomstrende, forgudet af alle, – og da det blev bekendt, at hun skulde arve alle pengene efter tante og at jeg ingenting vilde få –

Konsul Bernick

Ja, der er vi ved sagen, Lona; og nu skal du høre det uden omsvøb. Jeg elsked ikke Betty dengang; jeg brød ikke med dig for nogen ny tilbøjelighed. Det var for pengenes skyld ligefrem; jeg var nødt til det; jeg måtte sikkre mig dem.

Frøken Hessel

Og det siger du mig lige i øjnene?

Konsul Bernick

Ja, jeg gør. Hør mig, Lona –

Frøken Hessel

Og dog skrev du mig til, at en ubetvingelig kærlighed til Betty havde grebet dig, påkaldte min højmodighed, besvor mig for Bettys skyld at tie med det, som havde været imellem os –

Konsul Bernick

Jeg måtte det, siger jeg.

Frøken Hessel

Nu, ved den levende Gud, da angrer jeg ikke på, at jeg dengang forløb mig, som jeg gjorde.

Konsul Bernick

Lad mig koldt og rolig sige dig, hvorledes stillingen var i de dage. Min moder stod, som du husker, i spidsen for forretningen; men hun var aldeles uden forretningssans. Jeg blev skyndsomt kaldt hjem fra Paris; tiderne var kritiske; jeg skulde bringe affærerne påfode. Hvad fandt jeg? Jeg fandt, hvad der måtte holdes i den dybeste hemmelighed, et sågodtsom ruineret hus. Ja, det var sågodtsom ruineret, dette gamle ansete hus, der havde ståt i tre generationer. Hvad havde jeg, sønnen, den eneste søn, andet at gøre end at se mig om efter et redningsmiddel?

Frøken Hessel

Og så redded du huset Bernick på en kvindes bekostning.

Konsul Bernick

Du véd godt, at Betty elsked mig.

Frøken Hessel

Men jeg?

Konsul Bernick

Tro mig, Lona, – du var aldrig bleven lykkelig med mig.

Frøken Hessel

Var det af omsorg for min lykke, at du gav mig til pris?

Konsul Bernick

Tror kanske du, at jeg af egennyttige bevæggrunde handled som jeg gjorde? Havde jeg dengang ståt alene, så skulde jeg med frejdigt mod begyndt forfra. Men du skønner ikke, hvorledes en forretningsmand vokser sammen, under et umådeligt ansvar, med den forretning, han tager i arv. Véd du, at hundreders, ja tusenders vel og ve afhænger af ham? Betænker du ikke, at hele det samfund, som både du og jeg kalder vort hjem, vilde på den føleligste måde være blevet berørt deraf, om huset Bernick havde gåt tilgrunde?

Frøken Hessel

Er det også for samfundets skyld, at du i disse femten år er bleven stående i løgnen?

Konsul Bernick

I løgnen?

Frøken Hessel

Hvad véd Betty om alt det, som ligger under og forud for hendes forbindelse med dig?

Konsul Bernick

Kan du tro, at jeg til ingen nytte vilde såre hende ved at blotte de ting?

Frøken Hessel

Til ingen nytte, siger du? Ja, ja, du er jo forretningsmand; du må jo forstå dig på det nyttige. – Men hør nu, Karsten, nu vil jeg også tale koldt og roligt. Sig mig, – er du nu også rigtig lykkelig?

Konsul Bernick

I familjen, mener du?

Frøken Hessel

Ja vel.

Konsul Bernick

Det er jeg, Lona. Å, du har ikke forgæves været en så opofrende veninde for mig. Jeg tør sige, at jeg er bleven lykkeligere år for år. Betty er både god og føjelig. Og hvorledes hun i årenes løb har lært at bøje sit væsen efter det, som er ejendommeligt hos mig –

Frøken Hessel

Hm.

Konsul Bernick

Før havde hun jo en hel del overspændte forestillinger om kærligheden; hun kunde ikke forlige sig med den tanke, at den lidt efter lidt skulde gå over til en mild venskabsflamme.

Frøken Hessel

Men nu finder hun sig tilrette i det?

Konsul Bernick

Fuldstændig. Du kan vide, at den daglige omgang med mig ikke er bleven uden modnende indflydelse på hende. Menneskene må gensidig lære at nedstemme sine fordringer, hvis man skal gøre fyldest i det samfund, hvori man er sat. Det har Betty også efterhånden lært at indse, og derfor er vort hus nu et mønster for vore medborgere.

Frøken Hessel

Men disse medborgere véd ingenting om løgnen?

Konsul Bernick

Om løgnen?

Frøken Hessel

Ja, om løgnen, som du nu i femten år har ståt i.

Konsul Bernick

Og det kalder du –?

Frøken Hessel

Løgnen kalder jeg det. Den trefoldige løgn. Først løgnen mod mig; så løgnen mod Betty; så løgnen mod Johan.

Konsul Bernick

Betty har aldrig krævet, at jeg skulde tale.

Frøken Hessel

Fordi hun ingenting har vidst.

Konsul Bernick

Og du vil ikke kræve det; – af hensyn til hende vil du det ikke.

Frøken Hessel

Å nej, jeg skal nok vide at bære lattersalverne; jeg har en bred ryg.

Konsul Bernick

Og Johan vil heller ikke kræve det; det har han tilsagt mig.

Frøken Hessel

Men du selv, Karsten? Er der ikke noget indeni dig, som kræver at komme ud af løgnen?

Konsul Bernick

Jeg skulde frivilligt ofre min familjelykke og min stilling i samfundet!

Frøken Hessel

Hvad ret har du til at stå der du står?

Konsul Bernick

I femten år har jeg daglig tilkøbt mig en smule ret – ved min vandel, og ved det, jeg har virket og fremmet.

Frøken Hessel

Ja, du har virket og fremmet meget, både for dig selv og for andre. Du er byens rigeste og mægtigste mand; under din vilje tør de ikke andet end bøje sig, alle, fordi du gælder for at være uden plet og lyde; dit hjem gælder for et mønsterhjem, din færd for en mønsterfærd. Men al denne herlighed, og du selv med, står som på en gyngende myr. Et øjeblik kan komme, et ord kan blive udtalt, – og både du og hele herligheden går tilbunds, hvis du ikke berger dig itide.

Konsul Bernick

Lona, – hvad er det, du vil herover?

Frøken Hessel

Jeg vil hjælpe dig til fast grund under fødderne, Karsten.

Konsul Bernick

Hævn! Du vil hævne dig? Jeg ante det nok. Men det lykkes dig ikke! Her er kun én, som kan tale med myndighed, og han er taus.

Frøken Hessel

Johan?

Konsul Bernick

Ja, Johan. Vil nogen anden anklage mig, så nægter jeg alt. Vil man tilintetgøre mig, så strider jeg på livet. Men det skal aldrig lykkes dig, siger jeg! Han, som kunde fælde mig, han tier – og han rejser igen.
(Grosserer Rummel og købmand Vigeland kommer fra højre.)

Grosserer Rummel

Goddag, goddag, kære Bernick; du må komme med os op i handelsforeningen; vi har møde i jernbanesagen, véd du.

Konsul Bernick

Jeg kan ikke. Umuligt nu.

Købmand Vigeland

De må sandeligen, herr konsul –

Grosserer Rummel

Du må, Bernick. Der er folk, som arbejder mod os. Redaktør Hammer og de andre, som holdt på kystlinjen, påstår, at der stikker private interesser bag det nye forslag.

Konsul Bernick

Nå, så forklar dem da –

Købmand Vigeland

Det hjælper ikke, hvad vi forklarer, herr konsul –

Grosserer Rummel

Nej, nej, du må komme selv; dig vil jo naturligvis ingen vove at mistænke for sligt.

Frøken Hessel

Nej, det skulde jeg mene.

Konsul Bernick

Jeg kan ikke, siger jeg; jeg er uvel; – eller ialfald, bi – lad mig samle mig.
(Adjunkt Rørlund kommer fra højre.)

Adjunkt Rørlund

Undskyld, herr konsul; De ser mig her i det heftigste oprør –

Konsul Bernick

Ja, ja, hvad fejler Dem?

Adjunkt Rørlund

Jeg må gøre Dem et spørgsmål, herr konsul. Er det med Deres minde, at den unge pige, som har fundet et asyl under Deres tag, viser sig på offentlig gade i selskab med et menneske, som –

Frøken Hessel

Hvilket menneske, herr pastor?

Adjunkt Rørlund

Med det menneske, som hun, blandt alle mennesker i verden, burde holdes længst borte fra.

Frøken Hessel

Håhå!

Adjunkt Rørlund

Er det med Deres minde, herr konsul?

Konsul Bernick

(der søger hat og handsker).
Jeg véd ikke af noget. Undskyld; jeg har hastværk; jeg skal op i handelsforeningen.

Hilmar Tønnesen

(kommer fra haven og går hen til den øverste dør til venstre).
Betty, Betty, hør her!

Fru Bernick

(i døren).
Hvad er det?

Hilmar Tønnesen

Du bør gå ned i haven og gøre en ende på det lefleri, som en viss person driver med denne Dina Dorf. Jeg er bleven ganske nervøs af at høre på det.

Frøken Hessel

Så? Hvad har da personen sagt?

Hilmar Tønnesen

Å, ikke andet end at han vil, hun skal følge med ham til Amerika. Uf!

Adjunkt Rørlund

Kan sligt være muligt!

Fru Bernick

Hvad siger du?

Frøken Hessel

Men det vilde jo være prægtigt.

Konsul Bernick

Umuligt! Du har hørt fejl.

Hilmar Tønnesen

Så spørg ham selv. Der kommer parret. Men lad bare mig blive udenfor.

Konsul Bernick

(til Rummel og Vigeland).
Jeg kommer efter, – om et øjeblik –
(Grosserer Rummel og købmand Vigeland går ud til højre. Johan Tønnesen og Dina kommer fra haven.)

Johan Tønnesen

Hurra, Lona, hun følger med os!

Fru Bernick

Men, Johan, – du ubesindige –!

Adjunkt Rørlund

Er dette virkeligt! En så topmålt skandale! Ved hvilke forførelseskunster har De –

Johan Tønnesen

Nå nå, mand; hvad er det De siger?

Adjunkt Rørlund

Svar mig, Dina; er dette Deres agt, – er det Deres fulde fri beslutning?

Dina

Jeg må bort herfra.

Adjunkt Rørlund

Men med ham – med ham!

Dina

Nævn mig nogen anden her, som havde mod til at tage mig med.

Adjunkt Rørlund

Nu, så skal De også få at vide, hvem han er.

Johan Tønnesen

Tal ikke!

Konsul Bernick

Ikke et ord mere!

Adjunkt Rørlund

Da tjente jeg dårligt det samfund, hvis moral og sæder jeg er sat til at være en vogter for; og uforsvarligt handled jeg mod denne unge pige, i hvis opdragelse også jeg har havt en væsentlig del og som er mig –

Johan Tønnesen

Vogt Dem for hvad De gør!

Adjunkt Rørlund

Hun skal vide det! Dina, det er denne mand, som voldte al Deres moders ulykke og skam.

Konsul Bernick

Herr adjunkt –!

Dina

Han! (til Johan Tønnesen.) Er dette sandt?

Johan Tønnesen

Karsten, svar du.

Konsul Bernick

Ikke et ord mere! Idag skal her ties.

Dina

Sandt altså.

Adjunkt Rørlund

Sandt, sandt. Og mere end det. Dette menneske, som De sætter lid til, løb ikke tomhændet hjemmefra; – enkefru Bernicks kasse –; konsulen kan bevidne det!

Frøken Hessel

Løgner!

Konsul Bernick

Ah –!

Fru Bernick

O Gud, o Gud!

Johan Tønnesen

(imod ham med løftet arm).
Og det vover du –!

Frøken Hessel

(afbødende)
Slå ham ikke, Johan!

Adjunkt Rørlund

Jo, forgrib Dem kun på mig. Men sandheden skal frem; og det er sandhed; konsul Bernick har selv sagt det, og hele byen véd det. – Nu, Dina, nu kender De ham.
(Kort stilhed.)

Johan Tønnesen

(sagte, griber Bernick om armen).
Karsten, Karsten, hvad har du gjort!

Fru Bernick

(dæmpet og i gråd).
O, Karsten, at jeg skulde bringe dig ind i al denne skændsel.

Købmand Sandstad

(kommer hurtigt fra højre og råber med hånden på dørklinken): Nu må De endelig komme, herr konsul! Hele jernbanen hænger i en tråd.

Konsul Bernick

(åndsfraværende).
Hvad er det? Hvad skal jeg –?

Frøken Hessel

(alvorligt og med eftertryk).
Du skal op og støtte samfundet, svoger.

Købmand Sandstad

Ja kom, kom; vi behøver al Deres moralske overvægt.

Johan Tønnesen

(tæt ved ham).
Bernick, – vi to tales ved imorgen.
(Han går ud gennem haven; konsul Bernick går som viljeløs ud til højre med købmand Sandstad.)

TREDJE AKT

(Havesalen i konsul Bernicks hus.)

(Konsul Bernick, med et spanskrør i hånden, kommer i hæftig vrede ud fra det bagerste værelse til venstre og lader døren stå halvt åben efter sig.)

Konsul Bernick

Se så; nu er der da endelig engang bleven alvor af det; den lusing tænker jeg han skal huske.
(til nogen inde i værelset.) Hvad siger du? – Og jeg siger, du er en uforstandig moder! Du undskylder ham, gir ham medhold i alle hans slyngelstreger. – Ikke slyngelstreger? Hvad kalder du det da? At liste sig ud af huset ved nattetid, gå tilhavs med fiskerbåden, blive borte til langt ud på dagen og sætte mig i slig dødelig angst, mig, som har så meget andet at stå i. Og så vover den knægt at true med, at han vil løbe sin vej! Ja, lad ham prøve på det! – Du? Nej, det tror jeg nok; du bekymrer dig ikke stort om hans ve og vel. Jeg tror gerne, at om han satte livet til –! – Så? Ja, men jeg
har en gerning at efterlade mig her i verden; jeg er ikke tjent med at blive barnløs. – Ingen indvendinger, Betty; det blir, som jeg har sagt; han har husarrest – (lytter.) Hys; lad ingen mærke noget.
(Fuldmægtig Krap kommer fra højre.)

Fuldmægtig Krap

Har De tid et øjeblik, herr konsul?

Konsul Bernick

(kaster spanskrøret fra sig).
Ja vel, ja vel. Kommer De fra værftet?

Fuldmægtig Krap

Nu netop. Hm –

Konsul Bernick

Nå? Der er dog ikke noget ivejen med «Palmetræet»?

Fuldmægtig Krap

«Palmetræet» kan sejle imorgen, men –

Konsul Bernick

«Indian Girl» altså? Aned det mig ikke, at den stivnakke –

Fuldmægtig Krap

«Indian Girl» kan også sejle imorgen; men – den kommer visst ikke langt.

Konsul Bernick

Hvad mener De?

Fuldmægtig Krap

Undskyld, herr konsul; den dør står på klem og jeg tror, der er nogen derinde –

Konsul Bernick

(lukker døren).
Se så. Men hvad er det dog for noget, som ingen må høre?

Fuldmægtig Krap

Det er det, at bygmester Aune nok har isinde at lade «Indian Girl» gå tilbunds med mand og mus.

Konsul Bernick

Men Gud forbarme sig, hvor kan De tro –?

Fuldmægtig Krap

Kan ikke forklare mig det på anden måde, herr konsul.

Konsul Bernick

Nå, så sig mig dog i få ord –

Fuldmægtig Krap

Skal så. De véd selv, hvor sendrægtigt det er gåt på værftet, siden vi fik de nye maskiner og de nye uvante arbejdere.

Konsul Bernick

Ja, ja.

Fuldmægtig Krap

Men imorges, da jeg kom derned, mærked jeg, at reparationen på Amerikaneren var skredet påfaldende vidt frem; det store spunds i bunden, – De véd, det pilrådne sted –

Konsul Bernick

Ja, ja, hvad det?

Fuldmægtig Krap

Fuldstændig repareret, – tilsyneladende da; forhudet; så ganske ud som nyt; hørte, at Aune selv havde arbejdet med lys dernede hele natten.

Konsul Bernick

Ja ja, og så –?

Fuldmægtig Krap

Gik og funderte på dette; folkene hvilte just til frokost, og så fandt jeg anledning til ubemærket at se mig om både udenbords og indenbords; havde svært for at komme ned i den lastede skude; men fik troen i hænderne. Der sker underfundigheder, herr konsul.

Konsul Bernick

Jeg kan ikke tro Dem, herr Krap. Jeg kan ikke, jeg vil ikke tro sligt om Aune.

Fuldmægtig Krap

Gør mig ondt, – men er den skære sandhed. Sker underfundigheder, siger jeg. Intet nyt tømmer indsat, så vidt jeg kunde skønne; bare dyttet og drevet og overklinket med plader og pressenninger og sådant noget. Rent fusk! «Indian Girl» når aldrig NewYork; går tilbunds som en sprukken gryde.

Konsul Bernick

Dette er jo forfærdeligt! Men hvad tror De, han kan have til hensigt?

Fuldmægtig Krap

Vil rimeligvis bringe maskinerne i miskredit; vil hævne sig; vil have den gamle arbejdsstok tagen til nåde igen.

Konsul Bernick

Og så ofrer han kanske alle de mange menneskeliv.

Fuldmægtig Krap

Han sagde nylig: der findes ikke mennesker ombord i «Indian Girl», – bare udyr.

Konsul Bernick

Ja, ja, lad så være; men agter han da ikke den store kapital, som går tabt?

Fuldmægtig Krap

Aune har ikke noget godt øje til den store kapital, herr konsul.

Konsul Bernick

Sandt nok; han er en opvigler og en urostifter; men en så samvittighedsløs handling –. Hør, herr Krap; denne sag må undersøges to gange. Ikke et ord derom til nogen. Vort værft er blameret, hvis folk får sligt at vide.

Fuldmægtig Krap

Forstår sig, men –

Konsul Bernick

Under middagshvilen må De se til at komme derned igen; fuld visshed må jeg have.

Fuldmægtig Krap

Skal få den, herr konsul; men tillad mig, hvad vil De så gøre?

Konsul Bernick

Naturligvis anmelde sagen. Vi kan dog ikke gøre os til medskyldige i en ligefrem forbrydelse. Jeg må have min samvittighed ubelastet. Det vil desuden gøre et godt indtryk både i pressen og i samfundet idethele, når man ser, at jeg skyder alle personlige interesser tilside og lader retfærdigheden have sin gang.

Fuldmægtig Krap

Meget sandt, herr konsul.

Konsul Bernick

Men først og fremst fuld visshed. Og taushed sålænge –

Fuldmægtig Krap

Ikke et ord, herr konsul; og vissheden, den skal De få.
(Han går ud gennem haven og nedad gaden.)

Konsul Bernick

(halvhøjt).
Oprørende! Men nej, det er jo umuligt, – utænkeligt!
(Idet han vil gå ind i sit værelse kommer Hilmar Tønnesen fra højre.)

Hilmar Tønnesen

Goddag, Bernick! Nå, jeg gratulerer med sejren i handelsforeningen igår.

Konsul Bernick

Å tak.

Hilmar Tønnesen

Det var jo en glimrende sejr, hører jeg, det intelligente borgersinds sejr over egennytten og fordommen, – omtrent som en fransk razzia mod Kabylerne. Mærkeligt, at du efter de ubehagelige optrin her –

Konsul Bernick

Ja, ja, lad det være.

Hilmar Tønnesen

Men hovedslaget er jo ikke slåt endnu.

Konsul Bernick

I jernbanesagen, mener du?

Hilmar Tønnesen

Ja, du véd da vel, hvad redaktør Hammer går og brygger sammen?

Konsul Bernick

(spændt).
Nej! Hvad er det?

Hilmar Tønnesen

Han har jo hængt sig fast i det rygte, som går, og det vil han lave en avisartikel af.

Konsul Bernick

Hvilket rygte?

Hilmar Tønnesen

Naturligvis det om de store ejendomskøb langs sidebanen.

Konsul Bernick

Hvad siger du? Går her et sådant rygte?

Hilmar Tønnesen

Ja, det er over hele byen. Jeg hørte det i klubben, hvor jeg drev indom. En af vore sagførere skal i al stilhed per kommission have indkøbt alle skovejendommene, alle malmlejerne, alle vandfaldene –

Konsul Bernick

Og siges der ikke, for hvem?

Hilmar Tønnesen

I klubben mente man, det måtte være for et udenbys selskab, som havde fåt nys om, hvad du havde igære, og som havde skyndet sig før ejendomspriserne steg –. Er det ikke nederdrægtigt – uf!

Konsul Bernick

Nederdrægtigt?

Hilmar Tønnesen

Ja, at fremmede således trænger sig ind på vore enemærker. Og at en af byens egne sagførere kan låne sig til sligt! Nu blir det altså udenbys folk, som går af med fordelen.

Konsul Bernick

Men det er jo dog bare et løst rygte.

Hilmar Tønnesen

Det troes imidlertid, og imorgen eller iovermorgen vil naturligvis redaktør Hammer spigre det fast som et faktum. Der var allerede almindelig forbittrelse deroppe. Jeg hørte flere sige, at hvis det rygte bekræfter sig, så stryger de sig ud af listerne.

Konsul Bernick

Umuligt!

Hilmar Tønnesen

Så? Hvorfor tror du disse kræmmersjæle var så villige til at gå med på dit foretagende? Tror du ikke de selv havde spidset sine næser på at –?

Konsul Bernick

Umuligt, siger jeg; så meget borgersind er her dog i vort lille samfund –

Hilmar Tønnesen

Her? Ja, du er nu optimist, og så dømmer du andre efter dig selv. Men jeg, som er en temmelig øvet iagttager –. Her er ikke én, – ja naturligvis med undtagelse af os, – ikke én, siger jeg, som holder ideens fane højt. (op mod baggrunden.) Uf, der ser jeg dem!

Konsul Bernick

Hvem?

Hilmar Tønnesen

De to amerikanske. (ser ud til højre.) Og hvem er det de går med? Ja, ved Gud, er det ikke kaptejnen på «Indian Girl». Uf!

Konsul Bernick

Hvad kan de ville ham?

Hilmar Tønnesen

Å, det er jo ret passende selskab. Han skal jo have været slavehandler eller sørøver; og hvem véd, hvad de andre har bedrevet i alle disse år.

Konsul Bernick

Jeg siger dig, det er højst urigtigt at tænke således om dem.

Hilmar Tønnesen

Ja, du er nu optimist. Men nu har vi dem naturligvis på halsen igen; jeg vil derfor itide –
(går op mod døren til venstre.)
(Frøken Hessel kommer fra højre.)

Frøken Hessel

Nå, Hilmar, er det mig, som jager dig af stuen?

Hilmar Tønnesen

Aldeles ikke; jeg stod her og havde hastværk; jeg skulde tale et ord med Betty.
(går ind i det bagerste værelse til venstre.)

Konsul Bernick

(efter en kort stilhed).
Nu, Lona?

Frøken Hessel

Ja.

Konsul Bernick

Hvorledes står jeg idag for dig?

Frøken Hessel

Som igår. En løgn mere eller mindre –

Konsul Bernick

Du må få lys i dette. Hvor blev Johan af?

Frøken Hessel

Han kommer; han havde noget at tale med en mand.

Konsul Bernick

Efter det, du hørte igår, vil du begribe, at hele min tilværelse er ødelagt, hvis sandheden kommer for lyset.

Frøken Hessel

Jeg begriber det.

Konsul Bernick

Det er naturligvis en selvfølge, at jeg ikke har gjort mig skyldig i den forbrydelse, som her har gåt rygte om.

Frøken Hessel

Det forstår sig af sig selv. Men hvem var tyven?

Konsul Bernick

Der var ingen tyv. Der blev ingen penge stjålne; ikke en skilling er bleven borte.

Frøken Hessel

Hvorledes?

Konsul Bernick

Ikke en skilling, siger jeg.

Frøken Hessel

Men rygtet? Hvorledes er det skammelige rygte kommet ud, at Johan –?

Konsul Bernick

Lona, med dig synes jeg, at jeg kan tale, som med ingen anden; jeg vil intet fortie for dig. Jeg
har min del i, at rygtet blev udspredt.

Frøken Hessel

Du? Og det kunde du gøre imod ham, som for din skyld –!

Konsul Bernick

Du skal ikke dømme uden at huske på, hvorledes sagerne stod dengang. Jeg fortalte dig det jo igår. Jeg kom hjem og fandt min moder indviklet i en hel række af ukloge foretagender; uheld af forskellig slags stødte til; det var, som om alt ondt stormed ind på os; vort hus var lige ved at ruineres. Jeg var halvt letsindig og halvt fortvivlet. Lona, jeg tror det var mest for at døve tankerne, at jeg indlod mig i den forbindelse, som bragte Johan til at rejse.

Frøken Hessel

Hm –

Konsul Bernick

Du kan vel forestille dig, hvorledes alskens rygter sattes i omløb, da han og du var borte. Dette var ikke hans første letsindighed, blev der fortalt. Dorf havde fåt en stor sum penge af ham for at tie og rejse sin vej, hed det; andre påstod, at hun havde fåt dem. På samme tid blev det ikke skjult, at vort hus havde vanskeligt for at opfylde sine forpligtelser. Hvad var rimeligere end at sladderhankene satte disse to rygter i forbindelse med hinanden? Da hun blev her og leved i tarvelighed, så påstod man, at han havde taget pengene med sig til Amerika, og rygtet gjorde summen bestandig større og større.

Frøken Hessel

Og du, Karsten –?

Konsul Bernick

Jeg greb dette rygte som en redningsplanke.

Frøken Hessel

Du bredte det videre ud?

Konsul Bernick

Jeg modsagde det ikke. Fordringshaverne var begyndt at gå os på livet; det galdt for mig om at berolige dem; det kom an på, at man ikke fatted mistanke til husets soliditet; et øjeblikkeligt uheld havde rammet os; man måtte blot ikke trænge på; blot give tid; enhver skulde få sit.

Frøken Hessel

Og enhver fik også sit?

Konsul Bernick

Ja, Lona, dette rygte redded vort hus og gjorde mig til den mand, jeg nu er.

Frøken Hessel

En løgn har altså gjort dig til den mand, du nu er.

Konsul Bernick

Hvem skaded det dengang? Det var Johans forsæt aldrig at komme tilbage.

Frøken Hessel

Du spørger, hvem det skaded. Se ind i dig selv og sig mig, om ikke du har taget skade deraf.

Konsul Bernick

Se ind i hvilken mand du vil, og du skal finde i hver eneste en ét mørkt punkt idetmindste, som han må dække over.

Frøken Hessel

Og I kalder jer samfundets støtter!

Konsul Bernick

Samfundet har dem ikke bedre.

Frøken Hessel

Og hvad magt ligger der på, om et sligt samfund støttes eller ikke? Hvad er det, som gælder her? Skinnet og løgnen – og intet andet. Her lever du, byens første mand, i herlighed og glæde, i magt og i ære, du, som har sat forbrydermærket på en uskyldig.

Konsul Bernick

Tror du ikke, at jeg dybt nok føler min uret imod ham? Og tror du ikke, jeg er beredt til at gøre den god igen?

Frøken Hessel

Hvorved? Ved at tale?

Konsul Bernick

Og det kunde du fordre?

Frøken Hessel

Hvad andet kan gøre slig uret god?

Konsul Bernick

Jeg er rig, Lona; Johan kan stille hvad krav han vil –

Frøken Hessel

Ja, byd ham penge, og du skal høre, hvad han svarer.

Konsul Bernick

Véd du, hvad hans hensigter er?

Frøken Hessel

Nej. Siden igår har han været taus. Det er, som om alt dette med et havde gjort ham til en fuldvoksen mand.

Konsul Bernick

Jeg må tale med ham.

Frøken Hessel

Der har du ham.
(Johan Tønnesen kommer fra højre.)

Konsul Bernick

(imod ham).
Johan –!

Johan Tønnesen

(afværgende).
Først jeg. Igår morges gav jeg dig mit ord på at tie.

Konsul Bernick

Det gjorde du.

Johan Tønnesen

Men da vidste jeg endnu ikke –

Konsul Bernick

Johan, lad mig blot med to ord oplyse dig om sammenhængen –

Johan Tønnesen

Behøves ikke; jeg skønner sammenhængen meget vel. Huset var dengang i en vanskelig stilling; og da så jeg var borte, og du havde et værgeløst navn og rygte at råde over –. Nå, jeg lægger dig det ikke så meget til last; vi var unge og letsindige i de dage. Men nu har jeg brug for sandheden og nu må du tale.

Konsul Bernick

Og just nu har jeg brug for al min moralske anseelse, og derfor kan jeg ikke tale nu.

Johan Tønnesen

Jeg bryder mig ikke stort om de opdigtelser, du har sat igang om mig; det er det andet, du selv skal tage skylden for. Dina skal blive min hustru, og her, her i byen, vil jeg leve og bo og bygge med hende.

Frøken Hessel

Det vil du?

Konsul Bernick

Med Dina! Som din hustru? Her i byen!

Johan Tønnesen

Ja, just her; jeg vil blive her for at trodse alle disse løgnere og bagvaskere. Men for at jeg kan vinde hende, er det nødvendigt, at du frigør mig.

Konsul Bernick

Har du betænkt, at om jeg vedgår det ene, så har jeg derved også med det samme taget det andet på mig? Du vil sige, at jeg af vore bøger kan bevise, at ingen uredelighed har fundet sted? Men det kan jeg ikke; vore bøger blev ikke ført så nøjagtigt dengang. Og selv om jeg kunde, – hvad var derved vundet? Vilde jeg ikke ialfald stå som den mand, der engang havde reddet sig ved en usandhed, og som i femten år havde ladet denne usandhed og alt det andet få lov til at fæstne sig uden at have gjort et skridt derimod? Du kender ikke vort samfund længer, ellers måtte du vide, at dette vilde knuse mig i bund og grund.

Johan Tønnesen

Jeg kan kun sige dig, at jeg vil tage madam Dorfs datter til hustru og leve med hende her i byen.

Konsul Bernick

(tørrer sveden af panden).
Hør mig, Johan, – og du også, Lona. Det er ikke vanlige forholde jeg står i netop i disse dage. Jeg står således, at hvis dette slag rettes imod mig, så har I ødelagt mig, og ikke alene mig, men også en stor og velsignelsesrig fremtid for det samfund, som dog er eders barndomshjem.

Johan Tønnesen

Og retter jeg ikke slaget imod dig, så ødelægger jeg selv min hele fremtidslykke.

Frøken Hessel

Tal videre, Karsten.

Konsul Bernick

Så hør da. Det hænger sammen med jernbanesagen, og den sag er ikke så ganske ligetil, som I tænker. I har visst hørt omtale, at her ifjor handledes om en kystlinje? Den havde mange og vægtige stemmer for sig her i byen og i omegnen, og navnlig i pressen; men jeg fik den forhindret, fordi den vilde have skadet vor dampskibstrafik langs kysten.

Frøken Hessel

Er du selv interesseret i den dampskibstrafik?

Konsul Bernick

Ja. Men ingen voved at mistænke mig fra den side; jeg havde mit agtede navn som skjold og skærm over mig. Jeg kunde forøvrigt også have båret tabet; men stedet kunde ikke have båret det. Så blev indlandslinjen besluttet. Da dette var sket, forvissed jeg mig i al stilhed om, at en sidebane kunde lægges herned til byen.

Frøken Hessel

Hvorfor i al stilhed, Karsten?

Konsul Bernick

Har I hørt tale om de store opkøb af skovejendomme, af gruber og af vandfald –?

Johan Tønnesen

Ja, det er jo et udenbys selskab –

Konsul Bernick

Således, som disse ejendomme nu ligger, er de sågodtsom værdiløse for de spredte besiddere; de er derfor bleven solgt forholdsvis billigt. Havde man ventet til sidebanen var kommen på tale, vilde ejerne have fordret ublue priser.

Frøken Hessel

Vel, vel; men hvad så?

Konsul Bernick

Nu kommer det, som kan udtydes forskelligt, – det, som en mand i vort samfund kun kan vedgå, såfremt han har et uplettet og agtet navn at støtte sig til.

Frøken Hessel

Nu?

Konsul Bernick

Det er mig, som har indkøbt altsammen.

Frøken Hessel

Dig?

Johan Tønnesen

For egen regning?

Konsul Bernick

For egen regning. Kommer sidebanen istand, så er jeg millionær; kommer den ikke istand, så er jeg ruineret.

Frøken Hessel

Dette er vovsomt, Karsten.

Konsul Bernick

Hele min formue har jeg vovet på dette.

Frøken Hessel

Jeg tænker ikke på formuen; men når det kommer for dagen, at –

Konsul Bernick

Ja, der er knudepunktet. Med det uplettede navn, jeg hidtil har båret, kan jeg tage denne sag på mine skuldre, bære den frem, og sige til mine medborgere: se, dette har jeg vovet til samfundets bedste.

Frøken Hessel

Til samfundets?

Konsul Bernick

Ja; og ikke én vil tvivle på mine hensigter.

Frøken Hessel

Da er her dog mænd, som har handlet mere åbent, end du, uden bagtanker, uden sidehensyn.

Konsul Bernick

Hvem?

Frøken Hessel

Naturligvis både Rummel og Sandstad og Vigeland.

Konsul Bernick

For at vinde dem har jeg været nødt til at indvie dem i sagen.

Frøken Hessel

Og så?

Konsul Bernick

De har betinget sig en femtedel af udbyttet til deling.

Frøken Hessel

Å, disse samfundets støtter!

Konsul Bernick

Og er det ikke samfundet selv, som tvinger os til at gå krogveje? Hvad vilde her sket, hvis jeg ikke havde handlet i stilhed? Alle vilde have kastet sig ind i foretagendet, delt, spredt, forkvaklet og forfusket det hele. Der er her i byen ikke en eneste mand, uden jeg, som forstår at lede en så stor bedrift, som denne vil blive; hertillands er det overhovedet kun de indvandrede familjer, som har anlæg for den større forretningsvirksomhed. Derfor er det, at min samvittighed frikender mig i dette stykke. Kun i mine hænder kan disse ejendomme blive til varig velsignelse for de mange, som de vil skaffe brød.

Frøken Hessel

Det tror jeg du har ret i, Karsten.

Johan Tønnesen

Men jeg kender ikke disse mange, og mit livs lykke står på spil.

Konsul Bernick

Dit fødesteds velfærd står også på spil. Kommer der ting op, som kaster skygge på min tidligere færd, så vil alle mine modstandere med forenet magt falde over mig. En ungdomsubesindighed udviskes aldrig i vort samfund. Man vil gennemgå hele mit mellemliggende liv, trække tusende små begivenheder frem, tolke og tyde dem i lys af det, som er kommet for dagen; man vil knuse mig under vægten af rygter og bagvaskelser. Fra jernbanesagen må jeg træde tilbage; og tager jeg min hånd fra den, så falder den, og jeg er på engang både ruineret og borgerlig død.

Frøken Hessel

Johan, efter det, du nu har hørt, må du rejse og tie.

Konsul Bernick

Ja, ja, Johan, det må du!

Johan Tønnesen

Ja, jeg rejser og tier også; men jeg kommer igen, og da taler jeg.

Konsul Rernick

Bliv derover, Johan; ti, og jeg er villig til at dele med dig –

Johan Tønnesen

Behold dine penge, men giv mig mit navn og mit rygte igen.

Konsul Bernick

Og ofre mit eget!

Johan Tønnesen

Det får du og dit samfund se at komme ud af. Jeg må og skal og vil vinde Dina for mig. Derfor rejser jeg endnu imorgen over med «Indian Girl» –

Konsul Bernick

Med «Indian Girl»?

Johan Tønnesen

Ja. Kaptejnen har lovet at tage mig med. Jeg rejser over, siger jeg; jeg sælger min farm og ordner mine anliggender. Om to måneder er jeg her igen.

Konsul Bernick

Og da vil du tale?

Johan Tønnesen

Da skal den skyldige tage skylden selv.

Konsul Bernick

Glemmer du, at så må jeg også tage det på mig, som jeg ikke er skyldig i?

Johan Tønnesen

Hvem var det, som for femten år siden drog nytte af det skammelige rygte?

Konsul Bernick

Du driver mig til fortvivlelse! Men hvis du taler, så nægter jeg alt! Jeg siger, at det er et komplot imod mig; en hævn; at du er kommen herover for at presse penge af mig!

Frøken Hessel

Skam dig, Karsten!

Konsul Bernick

Jeg er fortvivlet, siger jeg; og jeg kæmper for livet. Jeg nægter alt, alt!

Johan Tønnesen

Jeg har dine to breve. I min koffert fandt jeg dem mellem mine andre papirer. Imorges læste jeg dem igennem; de er tydelige nok.

Konsul Bernick

Og dem vil du lægge frem?

Johan Tønnesen

Hvis det gøres fornødent.

Konsul Bernick

Og om to måneder er du her igen?

Johan Tønnesen

Det håber jeg. Vinden er god. Om tre uger er jeg i NewYork –, hvis ikke «Indian Girl» går under.

Konsul Bernick

(studsende).
Går under? Hvorfor skulde «Indian Girl» gå under?

Johan Tønnesen

Nej, det mener jeg også.

Konsul Bernick

(neppe hørligt).
Gå under?

Johan Tønnesen

Ja, Bernick, nu véd du altså, hvad der forestår; du får se at område dig imens. Farvel! Betty kan du hilse, skønt hun ikke har taget imod mig som en søster. Men Marta vil jeg dog se. Hun skal sige til Dina –; hun skal love mig –
(han går ud gennem den bagerste dør til venstre.)

Konsul Bernick

(hen for sig).
«Indian Girl» –? (hurtigt.) Lona, du må forhindre dette!

Frøken Hessel

Du ser det selv, Karsten, – jeg har ingen magt over ham længer.
(hun går efter Johan ind i værelset til venstre.)

Konsul Bernick

(i urolige tanker).
Gå under –?
(Skibsbygger Aune kommer fra højre.)

Skibsbygger Aune

Med tilladelse, er det konsulen belejligt –?

Konsul Bernick

(vender sig hæftigt).
Hvad vil De?

Skibsbygger Aune

Bede om at måtte gøre konsulen et spørgsmål.

Konsul Bernick

Nu vel; skynd Dem. Hvad vil De spørge om?

Skibsbygger Aune

Jeg vilde spørge, om det står fast, – uryggelig fast, – at jeg vilde få min afsked fra værftet, hvis «Indian Girl» ikke kunde sejle imorgen?

Konsul Bernick

Hvad nu? Skibet blir jo sejlfærdigt.

Skibsbygger Aune

Ja, – det gør så. Men hvis det nu ikke blev, – havde jeg så min afsked?

Konsul Bernick

Hvad skal slige ørkesløse spørgsmål til?

Skibsbygger Aune

Jeg vilde så gerne vide det, herr konsul. Svar mig på det: havde jeg så min afsked?

Konsul Bernick

Plejer mit ord stå fast eller ikke?

Skibsbygger Aune

Jeg havde altså imorgen mistet den stilling, jeg har i mit hus og blandt dem, jeg nærmest tilhører, – mistet min indflydelse i arbejdernes kreds, – mistet al anledning til at stifte gagn blandt de lavt og ringe stillede i samfundet.

Konsul Bernick

Aune, med det punkt er vi færdige.

Skibsbygger Aune

Ja, så får «Indian Girl» sejle.
(kort taushed.)

Konsul Bernick

Hør her; jeg kan ikke have mine øjne allevegne; kan ikke være ansvarlig for alt; – De tør vel forsikre mig, at reparationen er upåklageligt udført?

Skibsbygger Aune

De satte mig en knap frist, herr konsul.

Konsul Bernick

Men reparationen er forsvarlig, siger De?

Skibsbygger Aune

Vi har jo godvejr og sommertid.
(atter taushed.)

Konsul Bernick

Har De ellers noget at sige mig?

Skibsbygger Aune

Jeg véd ikke noget andet, herr konsul.

Konsul Bernick

Altså, – «Indian Girl» sejler –

Skibsbygger Aune

Imorgen?

Konsul Bernick

Ja.

Skibsbygger Aune

Vel.
(han hilser og går.)
(Konsul Bernick står et øjeblik tvivlrådig; derpå går han raskt hen imod udgangsdøren, som om han vilde kalde Aune tilbage, men standser urolig med hånden på dørvrideren. I det samme åbnes døren udenfra og fuldmægtig Krap træder ind.)

Fuldmægtig Krap

(dæmpet).
Aha, han var her. Har han tilståt?

Konsul Bernick

Hm –; har De opdaget noget?

Fuldmægtig Krap

Hvad behøves det? Så ikke konsulen den onde samvittighed skotte ud af øjnene på ham?

Konsul Bernick

Å hvad; – sådant ses ikke. Har De opdaget noget, spørger jeg?

Fuldmægtig Krap

Kunde ikke komme til; var forsent; de holdt allerede på at hale skibet ud af dokken. Men just dette hastværk viser tydeligt, at –

Konsul Bernick

Viser ingenting. Besigtigelsen har altså fundet sted?

Fuldmægtig Krap

Forstår sig; men –

Konsul Bernick

Ser De vel. Og man har naturligvis intet fundet at anke over?

Fuldmægtig Krap

Herr konsul, De véd visst godt, hvorledes slige besigtigelser går for sig, især på et værft, der har et så godt navn som vort.

Konsul Bernick

Lige meget; vi er altså angerløse.

Fuldmægtig Krap

Herr konsul, har De virkelig ikke kunnet mærke på Aune, at –?

Konsul Bernick

Aune har fuldstændig beroliget mig, siger jeg Dem.

Fuldmægtig Krap

Og jeg siger Dem, at jeg er moralsk overbevist om, at –

Konsul Bernick

Hvad skal dette betyde, herr Krap? Jeg skønner nok, at De har et horn i siden til manden; men vil De ham tillivs, så bør De vælge en anden anledning. De véd, hvor magtpåliggende det er mig – eller rettere sagt rederiet – at «Indian Girl» går under sejl imorgen.

Fuldmægtig Krap

Vel, vel; lad så ske; men hvad tid vi hører fra det skib – hm!
(Købmand Vigeland kommer fra højre.)

Købmand Vigeland

Ærbødigst goddag, herr konsul. Har De tid et øjeblik.

Konsul Bernick

Til tjeneste, herr Vigeland.

Købmand Vigeland

Ja, jeg vilde bare høre. om ikke De også stemmer for, at «Palmetræet» sejler imorgen?

Konsul Bernick

Jo; det er jo en aftalt sag.

Købmand Vigeland

Men nu kom kaptejnen til mig og meldte, at der er givet stormsignaler.

Fuldmægtig Krap

Barometret er faldet stærkt siden imorges.

Konsul Bernick

Så? Kan vi vente storm?

Købmand Vigeland

En stiv kuling ialfald; men ingen modvind; tvertimod –

Konsul Bernick

Hm; ja, hvad siger så De?

Købmand Vigeland

Jeg siger, som jeg sagde til kaptejnen, at «Palmetræet» står i forsynets hånd. Og desuden, det går jo bare over Nordsjøen for det første; og i England står jo fragterne nu så tålelig højt, at –

Konsul Bernick

Ja, det vilde sandsynligvis lede til tab for os, om vi vented.

Købmand Vigeland

Skibet er jo også solid, og desuden fuldt assureret. Nej, da er det sandeligen resikablere for «Indian Girl» –

Konsul Bernick

Hvorledes mener De det?

Købmand Vigeland

Den sejler jo også imorgen.

Konsul Bernick

Ja, rederiet har skyndet så stærkt på, og desuden –

Købmand Vigeland

Nå, kan den gamle kasse vove sig ud, – og ovenikøbet med slig besætning, – så var det en skam, om ikke vi –

Konsul Bernick

Vel, vel. De har formodentlig skibspapirerne hos Dem?

Købmand Vigeland

Ja her.

Konsul Bernick

Godt; vil De så gå ind med herr Krap.

Fuldmægtig Krap

Værs'god; skal snart være besørget.

Købmand Vigeland

Tak. – Og udfaldet lægger vi i almagtens hånd, herr konsul.
(Han går med fuldmægtig Krap ind i det forreste værelse til venstre. Adjunkt Rørlund kommer gennem haven.)

Adjunkt Rørlund

Ah, skal jeg træffe Dem hjemme på denne tid af dagen, herr konsul?

Konsul Bernick

(i tanker).
Som De ser.

Adjunkt Rørlund

Ja, det var egentlig for Deres frues skyld, jeg gik indom. Jeg tænkte mig, hun kunde trænge til et trøstens ord.

Konsul Bernick

Det kan hun visst. Men jeg vilde også gerne tale lidt med Dem.

Adjunkt Rørlund

Med fornøjelse, herr konsul. Men hvad fejler Dem? De ser ganske bleg og forstyrret ud.

Konsul Bernick

Så? Gør jeg det? Ja, hvor kan det være andet, – så meget, som der i denne tid optårner sig omkring mig? Hele min store forretning, – og så jernbaneanlægget –. Hør; sig mig et ord, herr adjunkt; lad mig gøre Dem et spørgsmål.

Adjunkt Rørlund

Meget gerne, herr konsul.

Konsul Bernick

Der er en tanke, som er faldet mig ind. Når man står ligeoverfor et så vidtrækkende foretagende, der sigter til at fremme tusenders velfærd –. Hvis det nu skulde kræve et enkelt offer –?

Adjunkt Rørlund

Hvorledes mener De?

Konsul Bernick

Jeg sætter for exempel, en mand tænker på at anlægge en stor fabrik. Han véd med sikkerhed – thi det har al erfaring lært ham – at sent eller tidligt vil der under denne fabriks drift gå menneskeliv tilspilde.

Adjunkt Rørlund

Ja, det er kun altfor sandsynligt.

Konsul Bernick

Eller der er en, som kaster sig på grubedrift. Han tager både familjefædre og unge livsfriske mennesker i sin tjeneste. Lader det sig ikke med visshed sige, at ikke alle disse vil slippe fra det med livet?

Adjunkt Rørlund

Jo, desværre, det er visstnok så.

Konsul Bernick

Nå. En sådan mand véd altså på forhånd, at det foretagende, som han vil sætte iværk, utvivlsomt engang kommer til at koste menneskeliv. Men dette foretagende er almengavnligt; for hvert menneskeliv, det koster, vil det ligeså utvivlsomt fremme mange hundreders velfærd.

Adjunkt Rørlund

Aha, De tænker på jernbanen, – på alle disse farlige udgravninger og fjeldsprængninger og alt dette –

Konsul Bernick

Ja; ja vel; jeg tænker på jernbanen. Og desuden, – jernbanen vil jo fremkalde både fabriker og grubedrift. Men mener De ikke alligevel –?

Adjunkt Rørlund

Kære herr konsul, De er næsten altfor samvittighedsfuld. Jeg mener, at når De lægger sagen i forsynets hånd –

Konsul Bernick

Ja; ja visst; forsynet –

Adjunkt Rørlund

– så er De angerløs. Byg De kun trøstig jernbanen.

Konsul Bernick

Ja, men nu sætter jeg et særligt tilfælde. Jeg sætter, der fandtes et borehul, som skulde sprænges på et farligt sted; men uden at dette borehul sprænges, vil ikke jernbanen kunne komme istand. Jeg sætter, ingeniøren véd, det vil koste livet for den arbejder, som skal tænde minen; men tændes må den, og det er ingeniørens pligt at sende en arbejder hen for at gøre det.

Adjunkt Rørlund

Hm –

Konsul Bernick

Jeg véd, hvad De vil sige. Det vilde være stort, om ingeniøren selv tog lunten og gik hen og tændte borehullet. Men sligt gør man ikke. Han må altså ofre en arbejder.

Adjunkt Rørlund

Det vilde aldrig nogen ingeniør gøre hos os.

Konsul Bernick

Ingen ingeniør i de store lande vilde betænke sig på at gøre det.

Adjunkt Rørlund

I de store lande? Nej, det tror jeg nok. I hine fordærvede og samvittighedsløse samfund –

Konsul Bernick

Å, der er adskilligt godt ved de samfund.

Adjunkt Rørlund

Og det kan De sige, De, som selv –?

Konsul Bernick

I de store samfund har man dog plads til at fremme et gavnligt foretagende; der har man mod til at ofre noget for en stor sag; men her snevres man ind af alskens smålige hensyn og betænkeligheder.

Adjunkt Rørlund

Er et menneskeliv et småligt hensyn?

Konsul Bernick

Når dette menneskeliv står som en trusel imod tusenders velfærd.

Adjunkt Rørlund

Men De opstiller jo rent utænkelige tilfælder, herr konsul! Jeg forstår Dem slet ikke idag. Og så viser De hen til de store samfund. Ja, derude, – hvad gælder et menneskeliv der? Der regner man med menneskeliv som med kapitaler. Men vi
står dog på et ganske andet moralsk standpunkt, skulde jeg mene. Se til vor hæderlige skibsrederstand! Nævn en eneste reder her hos os, som for ussel vinding vilde ofre et menneskeliv! Og tænk så på hine skurke i de store samfund, som for fordelens skyld bortfragter det ene usødygtige skib efter det andet –

Konsul Bernick

Jeg taler ikke om usødygtige skibe!

Adjunkt Rørlund

Men jeg taler om dem, herr konsul.

Konsul Bernick

Ja, men hvad skal det til? Det kommer jo ikke sagen ved. – Å, disse små frygtagtige hensyn! Hvis en general hos os skulde føre sine folk i ilden og få dem nedskudt, han vilde få søvnløse nætter bagefter. Således er det ikke andetsteds. De skulde høre, hvad han derinde fortæller –

Adjunkt Rørlund

Han? Hvem? Den amerikanske –?

Konsul Bernick

Ja vel. De skulde høre, hvorledes man i Amerika –

Adjunkt Rørlund

Han er derinde? Og det siger De mig ikke. Jeg vil straks –

Konsul Bernick

Det nytter Dem ikke; De kommer ingen vej med ham.

Adjunkt Rørlund

Det skal vi få se. Nå, der har vi ham.
(Johan Tønnesen kommer fra værelset til venstre.)

Johan Tønnesen

(taler tilbage gennem den åbne dør): Ja ja, Dina, lad så være; men jeg gir ikke slip på Dem alligevel. Jeg kommer igen, og da skal det blive godt imellem os.

Adjunkt Rørlund

Med tilladelse, hvad sigter De til med de ord? Hvad er det De vil?

Johan Tønnesen

Jeg vil, at den unge pige, som De igår sværted mig for, skal blive min hustru.

Adjunkt Rørlund

Deres –? Og De kan tænke Dem, at –?

Johan Tønnesen

Jeg vil have hende til hustru.

Adjunkt Rørlund

Nu, da skal De også erfare – (går hen til den halvåbne dør.) Fru Bernick, De må have den godhed at være vidne –. Og De også, frøken Marta. Og lad Dina komme. (ser frøken Hessel.) Ah, er De også her?

Frøken Hessel

(i døren).
Skal jeg også komme?

Adjunkt Rørlund

Så mange der vil; jo flere jo bedre.

Konsul Bernick

Hvad har De isinde?
(Frøken Hessel, fru Bernick, frøken Bernick, Dina og Hilmar Tønnesen kommer ud fra værelset.)

Fru Bernick

Herr adjunkt, jeg har ikke med min bedste vilje kunnet forhindre ham –

Adjunkt Rørlund

Jeg skal forhindre ham, frue. – Dina, De er en ubetænksom pige. Men jeg bebrejder Dem ikke så meget. De har altfor længe ståt her uden det moralske støttepunkt, som skulde holde Dem oppe. Jeg bebrejder mig selv, at jeg ikke før har tilført Dem dette støttepunkt.

Dina

De skal ikke tale nu!

Fru Bernick

Men hvad er det?

Adjunkt Rørlund

Just nu må jeg tale, Dina, skønt Deres adfærd igår og idag har gjort mig det tifold vanskeligere. Men for Deres redning må alle andre hensyn vige. De mindes det ord, jeg gav Dem. De mindes, hvad De loved at svare, når jeg fandt, at tiden var kommen. Nu tør jeg ikke længer betænke mig, og derfor – (til Johan Tønnesen:) denne unge pige, som De efterstræber, er min trolovede.

Fru Bernick

Hvad siger De?

Konsul Bernick

Dina!

Johan Tønnesen

Hun! Deres –?

Frøken Bernick

Nej, nej, Dina!

Frøken Hessel

Løgn!

Johan Tønnesen

Dina, – taler den mand sandt?

Dina

(efter et kort ophold).
Ja.

Adjunkt Rørlund

Hermed er forhåbentlig alle forlokkelsens kunster gjort magtesløse. Det skridt, jeg for Dinas vel har besluttet mig til, må gerne gøres kundbart for vort hele samfund. Jeg nærer det sikre håb, at det ikke vil mistydes. Men nu, frue, tænker jeg, det er bedst, vi fører hende herfra og søger at bringe ro og ligevægt i hendes sind igen.

Fru Bernick

Ja, kom. O, Dina, hvilken lykke for dig!
(Hun fører Dina ud til venstre; adjunkt Rørlund følger med dem.)

Frøken Bernick

Farvel, Johan!
(hun går.)

Hilmar Tønnesen

(i havedøren).
Hm – det må jeg rigtignok sige –

Frøken Hessel

,
(som har fulgt Dina med øjnene.)
Ikke forknyt, gut! Jeg blir her og passer på pastoren.
(hun går ud til højre.)

Konsul Bernick

Johan, nu rejser du ikke med «Indian Girl».

Johan Tønnesen

Just nu.

Konsul Bernick

Men du kommer dog ikke igen?

Johan Tønnesen

Jeg kommer igen.

Konsul Bernick

Efter dette? Hvad vil du her efter dette?

Johan Tønnesen

Hævne mig på jer alle; knuse så mange, jeg kan, af jer.
(Han går ud til højre. Købmand Vigeland og fuldmægtig Krap kommer fra konsulens værelse.)

Købmand Vigeland

Se så, nu er papirerne i orden, herr konsul.

Konsul Bernick

Godt, godt –

Fuldmægtig Krap

(dæmpet).
Og det står altså fast, at «Indian Girl» sejler imorgen.

Konsul Bernick

Den sejler.
(Han går ind i sit værelse. Købmand Vigeland og fuldmægtig Krap går ud til højre. Hilmar Tønnesen vil følge efter dem, men i det samme stikker Olaf hovedet forsigtigt ud gennem døren til venstre.)

Olaf

Onkel! Onkel Hilmar!

Hilmar Tønnesen

Uf, er det dig? Hvorfor blir du ikke ovenpå? Du har jo arrest.

Olaf

(et par skridt frem).
Hys! Onkel Hilmar, véd du nyt?

Hilmar Tønnesen

Ja, jeg véd, at du har fåt prygl idag.

Olaf

(ser truende mod faderens værelse).
Han skal ikke slå mig oftere. Men véd du, at onkel Johan sejler imorgen med Amerikanerne?

Hilmar Tønnesen

Hvad rager det dig? Se at komme dig ovenpå igen.

Olaf

Jeg kan kanske også engang komme på bøffeljagt, onkel.

Hilmar Tønnesen

Vås; slig en kryster, som du –

Olaf

Ja, bi bare; du får nok vide noget imorgen!

Hilmar Tønnesen

Klodrian!
(Han går ud gennem haven, Olaf løber ind i værelset igen og lukker døren, da han ser fuldmægtig Krap, som kommer fra højre.)

Fuldmægtig Krap

(går hen til konsulens dør og åbner den halvt).
Undskyld, at jeg kommer igen, herr konsul; men det trækker op til et overhændigt uvejr.
(venter et øjeblik; intet svar.)
Skal «Indian Girl» sejle alligevel?
(Efter et kort ophold svarer:)

Konsul Bernick

(inde i værelset).
«Indian Girl» sejler alligevel.
(Fuldmægtig Krap lukker døren og går atter ud til højre.)

FJERDE AKT

(Havesalen hos konsul Bernick. Arbejdsbordet er udflyttet. Det er stormfuld eftermiddag og allerede tusmørke, hvilket tiltager under det følgende.)

(En tjener tænder lysekronen; et par tjenestepiger bringer blomsterpotter, lamper og lys, der stilles på borde og opsatser langs væggene. Grosserer Rummel, i kjole, med handsker og hvidt halstørklæde, står i salen og giver anordninger.)

Grosserer Rummel

(til tjeneren).
Bare hvert andet lys, Jakob. Det bør ikke se altfor festligt ud; det skal jo komme overraskende. Og alle disse blomster –? Å jo; lad dem kun stå; det kan jo se ud, som om de stod der til daglig –
(Konsul Bernick kommer ud fra sit værelse.)

Konsul Bernick

(i døren).
Hvad skal dette sige?

Grosserer Rummel

Au, au, er du der? (til tjenestefolkene.) Ja, nu kan I gerne gå sålænge.
(Tjeneren og pigerne går ud gennem den øverste dør til venstre.)

Konsul Bernick

(kommer nærmere).
Men, Rummel, hvad skal dette betyde?

Grosserer Rummel

Det betyder, at dit stolteste øjeblik er kommet. Byen bringer sin første mand et fanetog iaften.

Konsul Bernick

Hvad siger du!

Grosserer Rummel

Fanetog med musik! Fakler skulde vi også have havt; men det turde vi ikke vove i dette stormfulde vejr. Nå, illumineret blir der; og det lyder jo også ganske godt, når det kommer i aviserne.

Konsul Bernick

Hør, Rummel, dette vil jeg ikke vide noget af.

Grosserer Rummel

Ja, nu er det for sent; om en halv time har vi dem.

Konsul Bernick

Men hvorfor har du ikke sagt mig det før?

Grosserer Rummel

Just fordi jeg var bange, du skulde gøre indvendinger. Men jeg satte mig i forbindelse med din frue; hun tillod mig at arrangere lidt, og så vil hun sørge for forfriskninger.

Konsul Bernick

(lytter).
Hvad er det? Kommer de allerede? Jeg synes, jeg hører sang.

Grosserer Rummel

(ved havedøren).
Sang? Å, det er bare Amerikanerne. Det er «Indian Girl», som haler ud til tønden.

Konsul Bernick

Haler den ud! Ja –; nej, jeg kan ikke dette iaften, Rummel; jeg er syg.

Grosserer Rummel

Ja, du ser virkelig dårlig ud. Men du må mande dig op. Du må, død og pine, mande dig op! Både jeg og Sandstad og Vigeland har lagt den største vægt på at få denne tilstelning istand. Vore modstandere må trykkes ned under tyngden af en så fyldig opinionsytring som muligt. Byrygterne formerer sig; meddelelsen om ejendomskøbene kan ikke holdes tilbage længere. Du må nødvendigvis allerede iaften, under sang og taler, under glassenes klang, kort sagt, under en svulmende feststemning lade dem vide, hvad du har risikeret til samfundets bedste. Under en sådan svulmende feststemning, som jeg nys udtrykte mig, kan man udrette overordentlig meget her hos os. Men den må også til, ellers går det ikke.

Konsul Bernick

Ja, ja, ja –

Grosserer Rummel

Og især når et så delikat og kildent punkt skal frem. Nå, du har, Gud ske lov, et navn, som kan magte det, Bernick. Men hør nu; vi skulde dog træffe lidt aftale. Student Tønnesen har skrevet en sang til dig. Den begynder meget smukt med de ord: «Løft ideens fane højt». Og adjunkt Rørlund har fåt det opdrag at holde festtalen. Den må du naturligvis svare på.

Konsul Bernick

Jeg kan det ikke iaften, Rummel. Kunde ikke du –?

Grosserer Rummel

Umuligt, så gerne jeg end vilde. Talen blir jo, som du kan vide, særligt henvendt til dig. Nå, måske rettes der også nogle ord til os andre. Jeg har talt med Vigeland og Sandstad om det. Vi havde tænkt, at du kunde svare med et leve for vort samfunds trivsel; Sandstad vil tale nogle ord om endrægtighed mellem de forskellige samfundslag; Vigeland vil nok ytre noget om det ønskelige i, at det nye foretagende ikke må forrykke det moralske grundlag, hvorpå vi nu står, og jeg tænker i nogle få passende ord at erindre kvinden, hvis mere beskedne virken heller ikke er uden betydning for samfundet. Men du hører jo ikke –

Konsul Bernick

Jo – jo visst. Men sig mig, tror du der er et så overhændigt hav udenfor?

Grosserer Rummel

Å, du er bange for «Palmetræet»? Det er jo godt assureret.

Konsul Bernick

Ja, assureret; men –

Grosserer Rummel

Og i god stand; og det er det vigtigste.

Konsul Bernick

Hm –. Om der tilstøder et fartøj noget, så er det jo heller ikke sagt, at der går menneskeliv tilspilde. Der kan gå skib og ladning tabt, – og man kan miste kofferter og papirer –

Grosserer Rummel

For pokker, kofferter og papirer ligger der da ikke stor magt på.

Konsul Bernick

Ikke det! Nej, nej, jeg mente blot –. Hys; – der synger de igen.

Grosserer Rummel

Det er ombord i «Palmetræet».
(Købmand Vigeland kommer fra højre.)

Købmand Vigeland

Ja, nu haler «Palmetræet» ud. Godaften, herr konsul.

Konsul Bernick

Og De, som søkyndig mand, holder fremdeles fast ved, at –?

Købmand Vigeland

Jeg holder fast ved forsynet, jeg, herr konsul; jeg har desuden selv været ombord og uddelt nogle små traktater, som, jeg har det håb, skal virke til velsignelse.
(Købmand Sandstad og fuldmægtig Krap kommer fra højre.)

Købmand Sadstad

(endnu i døren).
Ja, går det godt, så går alting godt. Å se, godaften, godaften!

Konsul Bernick

Noget påfærde, herr Krap?

Fuldmægtig Krap

Jeg siger intet, herr konsul.

Købmand Sandstad

Hele besætningen på «Indian Girl» er drukken; jeg skal ikke være en ærlig mand, hvis de udyr kommer levende frem.
(Frøken Hessel kommer fra højre.)

Frøken Hessel

(til konsul Bernick).
Ja, nu kan jeg hilse fra ham.

Konsul Bernick

Allerede ombord?

Frøken Hessel

Snart ialfald. Vi skiltes udenfor hotellet.

Konsul Bernick

Og hans forsæt står fast?

Frøken Hessel

Fast som fjeld.

Grosserer Rummel

(oppe ved vinduerne).
Pokker i disse nymodens indretninger; jeg kan ikke få forhængene ned.

Frøken Hessel

Skal de ned? Jeg trode tvertom –

Grosserer Rummel

Først ned, frøken. Ja, De véd dog, hvad der forestår?

Frøken Hessel

Ja vel. Lad mig hjælpe; (tager fat i snorene.) jeg skal lade forhænget gå ned for svoger, – skønt jeg heller lod det gå op.

Grosserer Rummel

Det kan De også siden. Når haven er fyldt af den bølgende mængde, går forhængene op, og man skuer indenfor en overrasket og glad familje; – en borgers hjem bør være som et glasskab.

Konsul Bernick

(synes at ville sige noget, men vender sig hurtigt og går ind i sit værelse).

Grosserer Rummel

Ja, lad os så holde den sidste rådslagning. Kom med, herr Krap; De må bistå os med et par faktiske oplysninger.
(Alle herrerne går ind i konsulens værelse. Frøken Hessel har trukket forhængene for vinduerne og vil just gøre det samme med forhænget for den åbne glasdør, da Olaf ovenfra springer ned på havetrappen; han har et plaid over skuldren og en bylt i hånden.)

Frøken Hessel

Åh, Gud forlade dig, gut, hvor du skræmte mig!

Olaf

(skjuler bylten).
Hys, tante!

Frøken Hessel

Springer du ud af vinduet? Hvor skal du hen?

Olaf

Hys; sig ingenting. Jeg vil til onkel Johan; – bare ned på bryggen, forstår du; – bare sige ham farvel. Godnat, tante!
(han løber ud gennem haven.)

Frøken Hessel

Nej, bliv! Olaf – Olaf!
(Johan Tønnesen, rejseklædt, med en taske over skuldren, kommer varsomt gennem døren til højre.)

Johan Tønnesen

Lona!

Frøken Hessel

(vender sig).
Hvad! Kommer du igen?

Johan Tønnesen

Der er endnu nogle minutters tid. Jeg må se hende endnu en gang. Vi kan ikke skilles således.
(Frøken Bernick og Dina, begge med kåber på, og den sidste med en liden vadsæk i hånden, kommer fra den øverste dør til venstre.)

Dina

Til ham; til ham!

Frøken Bernick

Ja, du skal komme til ham, Dina!

Dina

Der er han!

Johan Tønnesen

Dina!

Dina

Tag mig med Dem!

Johan Tønnesen

Hvad –!

Frøken Hessel

Du vil?

Dina

Ja, tag mig med Dem! Den anden har skrevet mig til, har sagt, at iaften skal det gøres offentligt for alle mennesker –

Johan Tønnesen

Dina, – De elsker ham ikke?

Dina

Jeg har aldrig elsket det menneske. Jeg kaster mig på bunden af fjorden, hvis jeg blir hans forlovede! Å, hvor knuged han mig ikke iknæ igår med sine hovmodige ord! Hvorledes lod han mig ikke føle, at han drog en ringeagtet skabning op til sig! Jeg vil ikke ringeagtes længer. Jeg vil rejse. Må jeg følge med Dem?

Johan Tønnesen

Ja, ja – og tusend gange ja!

Dina

Jeg skal ikke længe falde Dem til besvær. Hjælp mig blot over; hjælp mig lidt tilrette i førstningen –

Johan Tønnesen

Hurra, det finder sig nok, Dina!

Frøken Hessel

(peger mod konsulens dør).
Hys; sagte, sagte!

Johan Tønnesen

Dina, jeg skal bære Dem på hænderne!

Dina

Det får De ikke lov til. Jeg vil bære mig selv frem; og derover kan jeg det nok. Bare jeg kommer bort herfra. Å, disse fruer, – De véd det ikke, – de har også skrevet mig til idag; de har formanet mig at skønne på min lykke, foreholdt mig, hvilken højmodighed han har vist. Imorgen og alle dage vil de passe på mig, for at se om jeg gør mig værdig til alt dette. Jeg har en rædsel for al denne skikkelighed!

Johan Tønnesen

Sig mig, Dina, er det kun derfor De rejser? Er jeg ingenting for Dem?

Dina

Jo, Johan, De er mig mere end alle andre mennesker.

Johan Tønnesen

O Dina –!

Dina

Alle siger de her, at jeg må hade og afsky Dem; at det er min pligt; men jeg skønner ikke dette med pligt; jeg kommer aldrig til at skønne det.

Frøken Hessel

Det skal du heller ikke, barn!

Frøken Bernick

Nej, det skal du ikke; og derfor skal du også følge ham som hans hustru.

Johan Tønnesen

Ja, ja!

Frøken Hessel

Hvad? Nu må jeg kysse dig, Marta! Det
havde jeg ikke ventet af dig.

Frøken Bernick

Nej, det tror jeg nok; jeg havde ikke selv ventet det. Men engang måtte det komme til udbrud i mig. Å, hvor vi her lider under mishandling af vaner og vedtægter! Gør oprør imod dette, Dina. Bliv hans hustru. Lad der ske noget, som trodser al denne skik og brug.

Johan Tønnesen

Hvad svarer De, Dina?

Dina

Ja, jeg vil være Deres hustru.

Johan Tønnesen

Dina!

Dina

Men først vil jeg arbejde, blive noget selv, således, som De er det. Jeg vil ikke være en ting, som tages.

Frøken Hessel

Ja, ret; så skal det være.

Johan Tønnesen

Godt; jeg venter og håber –

Frøken Hessel

– og vinder, gut! Men nu ombord!

Johan Tønnesen

Ja, ombord! Ah, Lona, du kære søster, et ord; hør her –
(han fører hende op mod baggrunden og taler ilsomt med hende.)

Frøken Bernick

Dina, du lykkelige, – lad mig se på dig, kysse dig endnu en gang, – den sidste.

Dina

Ikke den sidste; nej, kære elskede tante, vi ses nok igen.

Frøken Bernick

Aldrig! Lov mig det, Dina, kom aldrig tilbage.
(griber begge hendes hænder og ser på hende.) Nu går du til lykken, du elskede barn; – over havet. O, hvor ofte har jeg ikke i skolestuen stundet didover! Derude må det være skønt; en større himmel; skyerne går højere end her, en friere luft svaler over menneskenes hoveder –

Dina

O, tante Marta, engang følger du efter os.

Frøken Bernick

Jeg? Aldrig; aldrig. Her har jeg min lille livsgerning, og nu tror jeg nok, at jeg kan blive fuldt og helt, hvad jeg skal være.

Dina

Jeg kan ikke tænke at skulle skilles fra dig.

Frøken Bernick

Ak, et menneske kan skilles fra meget, Dina.
(kysser hende.) Men det får du aldrig prøve, søde barn. Lov mig at gøre ham lykkelig.

Dina

Jeg vil ikke love noget; jeg hader det at love; alt må komme, som det kan.

Frøken Bernick

Ja, ja, det må det; du skal blot blive, som du er, – sand og tro imod dig selv.

Dina

Det vil jeg, tante.

Frøken Hessel

(gemmer i lommen nogle papirer, som Johan har givet hende).
Brav, brav, min kære gut. Men nu afsted.

Johan Tønnesen

Ja, nu er der ingen tid at spilde. Farvel, Lona; tak for al din kærlighed. Farvel, Marta, og hav tak, du også, for dit trofaste venskab.

Frøken Bernick

Farvel, Johan! Farvel, Dina! Og lykke over alle eders dage!
(Hun og frøken Hessel trænger dem mod døren i baggrunden. Johan Tønnesen og Dina går hurtigt ned gennem haven. Frøken Hessel lukker døren og trækker forhænget for.)

Frøken Hessel

Nu er vi alene, Marta. Du har mistet hende og jeg ham.

Frøken Bernick

Du – ham?

Frøken Hessel

Å, jeg havde allerede halvvejs mistet ham derover. Gutten gik og længted efter at få stå på egne ben; derfor bildte jeg ham ind, at jeg led af hjemve.

Frøken Bernick

Derfor? Ja, så forstår jeg, at du kom. Men han vil kræve dig tilbage, Lona.

Frøken Hessel

En gammel halvsøster, – hvad skal han med hende nu? – Mændene river mangt og meget isønder omkring sig for at komme til lykken.

Frøken Bernick

Det hænder stundom.

Frøken Hessel

Men vi vil holde sammen, Marta.

Frøken Bernick

Kan jeg være noget for dig?

Frøken Hessel

Hvem mere? Vi to fostermødre, – har vi ikke begge mistet vore børn? Nu er vi alene.

Frøken Bernick

Ja, alene. Og derfor skal du også vide det, – jeg har elsket ham højere end alt i verden.

Frøken Hessel

Marta! (griber hendes arm.) Er dette sandhed?

Frøken Bernick

Hele mit livs indhold ligger i de ord. Jeg har elsket ham og ventet på ham. Hver sommer har jeg ventet, at han skulde komme. Og så kom han; – men han så mig ikke.

Frøken Hessel

Elsket ham! Og selv var du den, som gav ham lykken ihænde.

Frøken Bernick

Skulde jeg ikke give ham lykken ihænde, når jeg elsked ham? Ja, jeg har elsket ham. Hele mit liv har været et liv for ham, lige siden han rejste. Hvad grund jeg havde til at håbe, mener du? O, jeg tror dog, jeg havde nogen grund til det. Men da han så kom igen, – da var det, som om alt var udslettet af hans erindring. Han så mig ikke.

Frøken Hessel

Det var Dina, som skygged for dig, Marta.

Frøken Bernick

Vel, at hun gjorde det. Den tid, han rejste, var vi jævnaldrende; da jeg så ham igen, – o, den forfærdelige stund, – da gik det op for mig, at nu var jeg ti år ældre end han. Der havde han færdedes ude i det blanke dirrende solskin og suget ungdom og sundhed af hvert luftdrag; og herinde sad jeg imens og spandt og spandt –

Frøken Hessel

– hans lykkes tråd, Marta.

Frøken Bernick

Ja, det var guld, jeg spandt. Ingen bitterhed! Ikke sandt, Lona, vi har været ham to gode søstre?

Frøken Hessel

(slår armene om hende).
Marta!
(Konsul Bernick kommer ud fra sit værelse.)

Konsul Bernick

(til herrerne derinde).
Ja, ja, styr med det hele, som I vil. Når tiden kommer, skal jeg nok – (lukker døren.) Ah, er man der? Hør, Marta, du må klæde dig en smule om. Og sig Betty, at hun gør det samme. Jeg ønsker ingen pragt, naturligvis; blot et net husligt tilsnit. Men I må skynde jer.

Frøken Hessel

Og en lykkelig, oprømt mine, Marta; glade øjne må I sætte op.

Konsul Bernick

Olaf skal også komme ned; jeg vil have ham ved siden af mig.

Frøken Hessel

Hm; Olaf –

Frøken Bernick

Jeg skal sige Betty besked.
(hun går ud gennem den øverste dør til venstre.)

Frøken Hessel

Ja, nu er altså den store højtidelige stund oprunden.

Konsul Bernick

,
(der går urolig frem og tilbage).
Ja, den er så.

Frøken Hessel

I en slig stund må en mand føle sig stolt og lykkelig, kan jeg tænke.

Konsul Bernick

(ser på hende).
Hm!

Frøken Hessel

Hele byen skal jo illumineres, hører jeg.

Konsul Bernick

Ja, de har faldet på noget sådant.

Frøken Hessel

Alle foreninger vil møde frem med sine faner. Dit navn vil komme til at lyse i ildskrift. Inat vil der blive telegraferet til alle kanter af landet «Omgiven af sin lykkelige familje modtog konsul Bernick sine medborgeres hyldest som en af samfundets støtter».

Konsul Bernick

Det vil ske; og der vil blive råbt hurra udenfor, og mængden vil juble mig frem i døren der, og jeg vil blive nødt til at bukke mig og takke.

Frøken Hessel

Å, nødt til det –

Konsul Bernick

Tror du, jeg føler mig lykkelig i denne stund?

Frøken Hessel

Nej, jeg tror ikke, at du kan føle dig så ganske rigtig lykkelig.

Konsul Bernick

Lona, du foragter mig.

Frøken Hessel

Endnu ikke.

Konsul Bernick

Du har heller ikke ret til det. Ikke til at foragte mig! – Lona, du kan ikke fatte, hvor usigelig ensom jeg står her i dette sammenknebne forkrøblede samfund, – hvorledes jeg år for år har måttet slå af på min fordring til en hel udfyldende livsgerning. Hvad har jeg udrettet, så mangfoldigt det end kan synes? Stykværk, – småpuslerier. Men andet eller mere tåles ikke her. Vilde jeg gå et skridt foran den stemning og det syn, som just er oppe i døgnet, så var det ude med min magt. Véd du, hvad vi er, vi, som regnes for samfundets støtter? Vi er samfundets redskaber, hverken mere eller mindre.

Frøken Hessel

Hvorfor ser du dette først nu?

Konsul Bernick

Fordi jeg har tænkt meget i den sidste tid, – siden du kom igen, – og mest i denne aften. – Å, Lona, hvorfor kendte jeg dig ikke tilbunds dengang – i gamle dage.

Frøken Hessel

Hvad så?

Konsul Bernick

Aldrig havde jeg da givet slip på dig; og havde jeg havt dig, da stod jeg ikke, hvor jeg nu står.

Frøken Hessel

Og tænker du ikke på, hvad hun kunde blevet for dig, hun, som du valgte i mit sted?

Konsul Bernick

Jeg véd ialfald, at hun intet er blevet for mig af det, jeg trængte til.

Frøken Hessel

Fordi du aldrig har delt din livsgerning med hende; fordi du aldrig har stillet hende fri og sand i sit forhold til dig; fordi du lader hende gå her og segne under bebrejdelsen for den skam, du har væltet over på hendes nærmeste.

Konsul Bernick

Ja, ja, ja; det kommer altsammen fra løgnen og hulheden.

Frøken Hessel

Og hvorfor bryder du så ikke med al denne løgn og hulhed?

Konsul Bernick

Nu? Nu er det forsent, Lona.

Frøken Hessel

Karsten, sig mig, hvad tilfredsstillelse dette skin og bedrag bringer dig.

Konsul Bernick

Mig bringer det ingen. Jeg må gå tilgrunde som hele dette forhutlede samfund. Men der vokser op en slægt efter os; det er min søn, jeg arbejder for; det er for ham jeg lægger et livsværk tilrette. Der vil komme en tid, da der sænker sig sandhed ned i samfundslivet, og på den skal han grunde en lykkeligere tilværelse end hans faders.

Frøken Hessel

Med en løgn til underlag? Betænk, hvad det er, du giver din søn i arv.

Konsul Bernick

(i undertrykt fortvivlelse).
Jeg giver ham tusende gange værre arv, end du véd. Men engang må dog forbandelsen vige. Og dog – alligevel – (udbrydende.) Hvor kunde I bringe alt dette over mit hoved! Men nu er det sket. Nu må jeg fremad. Det skal ikke lykkes jer at få knust mig!
(Hilmar Tønnesen, med en åben billet i hånden, kommer ilsomt og forstyrret fra højre.)

Hilmar Tønnesen

Men dette er jo –. Betty, Betty!

Konsul Bernick

Hvad nu? Kommer de allerede?

Hilmar Tønnesen

Nej, nej; men jeg må nødvendig tale med nogen –
(han går ud gennem den øverste dør til venstre.)

Frøken Hessel

Karsten; du taler om, at vi kom for at knuse dig. Så lad mig da sige dig, hvad malm han er af, denne forlorne søn, som eders moralske samfund skyr lig en pestbefængt. Han kan undvære jer, for nu er han rejst.

Konsul Bernick

Men han vilde komme igen –

Frøken Hessel

Johan kommer aldrig igen. Han er rejst for stedse, og Dina er rejst med ham.

Konsul Bernick

Kommer ikke igen? Og Dina rejst med ham?

Frøken Hessel

Ja, for at blive hans hustru. Således slår de to eders dydsirede samfund i ansigtet, ligesom jeg engang – nå!

Konsul Bernick

Rejst; – hun også – med «Indian Girl» –!

Frøken Hessel

Nej; så dyr en fragt turde han ikke betro til den ryggesløse bande. Johan og Dina er rejst med «Palmetræet».

Konsul Bernick

Ah! Og altså – forgæves – (går hurtig hen, river op døren til sit værelse og råber ind.) Krap, stands «Indian Girl»; den må ikke sejle iaften!

Fuldmægtig Krap

(indenfor).
«Indian Girl» står alt tilhavs, herr konsul.

Konsul Bernick

(lukker døren og siger mat).
Forsent, – og uden nytte –

Frøken Hessel

Hvad mener du?

Konsul Bernick

Intet, intet. Vig fra mig –!

Frøken Hessel

Hm; se her, Karsten. Johan lader dig sige, at han betror til mig det navn og rygte, han engang lånte dig, og ligeså det, du raned fra ham, da han var borte. Johan tier; og jeg kan gøre og lade i den sag, hvad jeg vil. Se, her holder jeg dine to breve i min hånd.

Konsul Bernick

Du har dem! Og nu – nu vil du – allerede iaften, – kanske når fanetoget –

Frøken Hessel

Jeg kom ikke herover for at røbe dig, men for at ryste dig således op, at du frivilligt skulde tale. Det er ikke lykkedes. Så bliv da stående i løgnen. Se her; her river jeg dine to breve istykker. Tag stumperne; der har du dem. Nu er der intet, som vidner imod dig, Karsten. Nu er du tryg; vær nu også lykkelig, – om du kan.

Konsul Bernick

(gennemrystet).
Lona, – hvorfor gjorde du ikke dette før! Nu er det for sent; nu er hele livet forspildt for mig; jeg kan ikke leve mit liv efter denne dag.

Frøken Hessel

Hvad er her sket?

Konsul Bernick

Spørg mig ikke. – Men jeg må leve alligevel! Jeg vil leve – for Olafs skyld. Han skal oprette alt og sone alt –

Frøken Hessel

Karsten –!
(Hilmar Tønnesen kommer ilsomt tilbage.)

Hilmar Tønnesen

Ingen at finde; borte; ikke Betty heller!

Konsul Bernick

Hvad fejler dig?

Hilmar Tønnesen

Jeg tør ikke sige dig det.

Konsul Bernick

Hvad er det? Du må og skal sige mig det!

Hilmar Tønnesen

Nu vel; Olaf er rømt med «Indian Girl».

Konsul Bernick

(tumler tilbage).
Olaf – med «Indian Girl»! Nej, nej!

Frøken Hessel

Jo, han er! Nu forstår jeg –; jeg så, han sprang ud af vinduet.

Konsul Bernick

(i døren til sit værelse, råber fortvivlet).
Krap, stands «Indian Girl» for enhver pris!

Fuldmægtig Krap

(kommer ud).
Umuligt, herr konsul. Hvor kan De tænke Dem –?

Konsul Bernick

Vi må standse det; Olaf er ombord!

Fuldmægtig Krap

Hvad siger De!

Grosserer Rummel

(kommer ud).
Olaf løbet bort? Ikke muligt!

Købmand Sandstad

(kommer).
Han blir sendt tilbage med lodsen, herr konsul.

Hilmar Tønnesen

Nej, nej; han har skrevet mig til; (viser billetten.)
han siger, han vil skjule sig i lasten, til de er i rum sø.

Konsul Bernick

Jeg ser ham aldrig mere!

Grosserer Rummel

Å, hvad snak; et stærkt godt skib, nylig repareret –

Købmand Vigeland

(der ligeledes er kommen ud).
– fra Deres eget værft, herr konsul!

Konsul Bernick

Jeg ser ham aldrig mere, siger jeg. Jeg har mistet ham, Lona, og – nu ser jeg det – jeg har aldrig ejet ham. (lytter.) Hvad er det?

Grosserer Rummel

Musik. Nu kommer fanetoget.

Konsul Bernick

Jeg kan ikke, jeg vil ikke modtage nogen!

Grosserer Rummel

Hvad tænker du på? Det går umuligt an.

Købmand Sandstad

Umuligt, herr konsul; betænk, hvad der står på spil for Dem.

Konsul Bernick

Hvad gælder alt det nu for mig! Hvem har jeg nu at arbejde for?

Grosserer Rummel

Kan du spørge så? Du har da os selv og samfundet.

Købmand Vigeland

Ja, det var et sandt ord.

Købmand Sandstad

Og konsulen glemmer da vel ikke, at vi –
(Frøken Bernick kommer gennem den øverste dør til venstre. Musiken høres dæmpet, langt nede i gaden.)

Frøken Bernick

Nu kommer toget; men Betty er ikke hjemme; jeg forstår ikke hvor hun –

Konsul Bernick

Ikke hjemme! Der ser du, Lona; ingen støtte, hverken i glæde eller i sorg.

Grosserer Rummel

Væk med forhængene! Kom og hjælp mig, herr Krap. Kom De også, herr Sandstad. Jammerskade at familjen just nu skal være så splittet ad; ganske imod programmet.
(Forhænget drages fra vinduer og dør. Man ser hele gaden illumineret. På huset ligeoverfor er et stort transparent med indskrift: «Leve Karsten Bernick, vort samfunds støtte!».)

Konsul Bernick

(viger sky tilbage).
Bort med alt dette! Jeg vil ikke se det! Sluk. sluk!

Grosserer Rummel

Med respekt at spørge, er du ikke vel bevaret?

Frøken Bernick

Hvad fejler ham, Lona?

Frøken Hessel

Hys!
(taler sagte med hende.)

Konsul Bernick

Væk med denne hånende indskrift, siger jeg! Ser I ikke, at alle disse lys rækker tungen ud efter os?

Grosserer Rummel

Nej, nu må jeg tilstå –

Konsul Bernick

Å, hvad forstår I –! Men jeg, jeg –! Alt dette er lys i en ligstue!

Fuldmægtig Krap

Hm –

Grosserer Rummel

Nej, men véd du hvad, – du tager dig det også altfor nær.

Købmand Sandstad

Gutten får sig en tur over Atlanterhavet, og så har De ham igen.

Købmand Vigeland

Bare tillid til almagtens hånd, herr konsul.

Grosserer Rummel

Og til skuden, Bernick; den er da ikke synkefærdig, véd jeg.

Fuldmægtig Krap

Hm –

Grosserer Rummel

Ja, var det en af disse svømmende ligkister, som man hører om i de store samfund –

Konsul Bernick

Jeg føler, at mit hår gråner i denne stund.
(Fru Bernick, med et stort shawl over hovedet, kommer gennem havedøren.)

Fru Bernick

Karsten, Karsten, véd du –?

Konsul Bernick

Ja, jeg véd –; men du, – du, som intet ser, – du, som ikke har en moders øje for ham –!

Fru Bernick

O hør dog –!

Konsul Bernick

Hvorfor har du ikke våget over ham? Nu har jeg mistet ham. Giv mig ham igen, om du kan!

Fru Bernick

Ja, jeg kan; jeg har ham!

Konsul Bernick

Du har ham!

Herrerne

Ah!

Hilmar Tønnesen

Nå, det tænkte jeg nok.

Frøken Bernick

Du har fåt ham igen, Karsten!

Frøken Hessel

Ja, vind ham nu også.

Konsul Bernick

Du har ham! Er det sandt, hvad du siger? Hvor er han?

Fru Bernick

Det får du ikke vide, før du har tilgivet ham.

Konsul Bernick

Å hvad, tilgivet –! Men hvorledes fik du vide –?

Fru Bernick

Tror du ikke en moder ser? Jeg var i dødsangst for at du skulde erfare noget. Et par ord, som han lod falde igår –; og da hans værelse var tomt, og randsel og klæder borte –

Konsul Bernick

Ja, ja –?

Fru Bernick

Jeg løb; fik fat i Aune; vi kom ud i hans sejlbåd; det amerikanske skib holdt på at sejle. Gud ske lov, vi kom dog tidsnok, – kom ombord, – fik undersøgt i rummet, – fandt ham. – O, Karsten, du må ikke straffe ham!

Konsul Bernick

Betty!

Fru Bernick

Og ikke Aune heller!

Konsul Bernick

Aune? Hvad véd du om ham? Er «Indian Girl» under sejl igen?

Fru Bernick

Nej, det er just sagen –

Konsul Bernick

Tal, tal!

Fru Bernick

Aune var ligeså rystet som jeg; undersøgelsen tog tid; mørket faldt på, så lodsen gjorde vanskeligheder; og så dristed Aune sig til – i dit navn –

Konsul Bernick

Nu?

Fru Bernick

At standse skibet til imorgen.

Fuldmægtig Krap

Hm –

Konsul Bernick

O, hvilken usigelig lykke!

Fru Bernick

Du er ikke vred?

Konsul Bernick

O, hvilket overmål af lykke, Betty!

Grosserer Rummel

Du er da også altfor samvittighedsfuld.

Hilmar Tønnesen

Ja, så snart det gælder en liden kamp med elementerne, så – uf!

Fuldmægtig Krap

(oppe ved vinduerne).
Nu kommer toget gennem haveporten, herr konsul.

Konsul Bernick

Ja, nu kan de komme.

Grosserer Rummel

Hele haven fyldes med mennesker.

Købmand Sandstad

Hele gaden er propfuld.

Grosserer Rummel

Hele byen er på benene, Bernick. Dette er virkelig et ildnende øjeblik.

Købmand Vigeland

Lad os tage det med et ydmygt sind, herr Rummel.

Grosserer Rummel

Alle fanerne er ude. Hvilket tog! Der har vi festkommitteen med adjunkt Rørlund i spidsen.

Konsul Bernick

Lad dem komme, siger jeg!

Grosserer Rummel

Men hør; i den oprørte sindstilstand, du er i –

Konsul Bernick

Hvad så?

Grosserer Rummel

Jeg skal ikke være utilbøjelig til at gribe ordet på dine vegne.

Konsul Bernick

Nej tak; iaften vil jeg tale selv.

Grosserer Rummel

Men véd du også, hvad du bør sige?

Konsul Bernick

Ja, vær tryg, Rummel, – nu véd jeg, hvad jeg bør sige.
(Musiken er imidlertid ophørt. Havedøren slås op. Adjunkt Rørlund i spidsen for festkommitteen træder ind, ledsaget af et par lejetjenere, der bærer en tildækket kurv. Efter dem kommer byens borgere af alle klasser, så mange, salen kan rumme. En uoverskuelig mængde med faner og flag skimtes udenfor i haven og på gaden.)

Adjunkt Rørlund

Højt ærede herr konsul! Jeg ser af den overraskelse, der maler sig i Deres åsyn, at vi her som uventede gæster trænger ind til Dem i Deres lykkelige familjekreds, ved Deres fredelige arne, omringet af hæderlige og virksomme venner og medborgere. Men det har været os en hjertets trang at bringe Dem vor hyldest. Det er ikke første gang, at sådant sker, men dog første gang i en så omfattende målestok. Vi har mangen gang bragt Dem vor tak for det brede moralske grundlag, hvorpå De, så at sige, har bygget vort samfund. Dennegang hylder vi Dem navnlig som den klartskuende, utrættelige, uegennyttige, ja selvopofrende medborger, der har grebet initiativet til et foretagende, som efter alle kyndiges mening vil give et mægtigt fremstød til dette samfunds timelige trivsel og velvære.

Stemmer blandt mængden

Bravo, bravo!

Adjunkt Rørlund

Herr konsul, De har i en række af år foregået vor by med et lysende exempel. Jeg taler ikke her om Deres mønstergyldige familjeliv, ej heller om Deres uplettede moralske vandel overhovedet. Deslige ting være henviste til lønkamret og ikke til festsalen! Men jeg taler om Deres borgerlige virksomhed, således, som den ligger åben for alles øjne. Veludrustede skibe går ud fra Deres værfter og viser flaget på de fjerneste have. En talrig og lykkelig arbejdsstok ser op til Dem, som til en fader. Ved at kalde nye erhvervsgrene tillive har De grundlagt hundreder af familjers velfærd. Med andre ord – De er dette samfunds grundpille i eminent betydning.

Stemmer

Hør, hør, bravo!

Adjunkt Rørlund

Og just dette uegennyttighedens skær, der hviler over al Deres vandel, er det, der virker så usigelig velgørende, besynderligen i disse tider. De står nu i begreb med at skaffe os en – ja, jeg tager ikke i betænkning at nævne ordet prosaisk og ligefrem – en jernbane.

Mange stemmer

Bravo! Bravo!

Adjunkt Rørlund

Men dette foretagende lader til at skulle støde på vanskeligheder, væsentlig dikterede af snevre selviske hensyn.

Stemmer

Hør; hør!

Adjunkt Rørlund

Det er nemlig ikke forbleven ubekendt, at visse individer, der ikke hører til vort samfund, er kommen dette steds stræbsomme borgere i forkøbet, og har sat sig i besiddelse af visse fordele, som retteligen burde være kommen vor egen by tilgode.

Stemmer

Ja, ja! Hør!

Adjunkt Rørlund

Denne beklagelige kendsgerning er naturligvis også kommen til Deres kundskab, herr konsul. Men ikke desto mindre forfølger De urokkelig Deres forehavende, vel vidende at en statsborger ikke blot bør have sin egen kommune for øje.

Forskellige stemmer

Hm! Nej; nej! Jo; jo!

Adjunkt Rørlund

Det er således mennesket som borger i staten, – manden, som han skal og bør være, – hvem vi iaften i Dem bringer vor hyldest. Gid Deres foretagende må vorde til sandt og varigt held for dette samfund! Jernbanen kan visselig blive en vej, hvorpå vi udsætter os for at tilføres fordærvelige elementer udenfra, men også en vej, der hurtigt skaffer os af med dem. Og slette elementer udenfra kan vi jo, selv nu, ikke holde os fri for. Men at vi just på denne festlige aften, efter hvad rygtet siger, heldigen og hurtigere end forventet, er bleven visse sådanne elementer kvit –

Stemmer

Hys! Hys!

Adjunkt Rørlund

– det tager jeg som et lykkeligt varsel for foretagendet. At jeg berører dette punkt her, viser at vi befinder os i et hus, hvor den ethiske fordring stilles højere end familjebåndet.

Stemmer

Hør! Bravo!

Konsul Bernick

(samtidigt).
Tillad mig –

Adjunkt Rørlund

Kun få ord endnu, herr konsul. Hvad De har udrettet for denne kommune, har De visselig ikke udrettet med den bagtanke, at det for Dem skulde drage nogen håndgribelig fordel efter sig. Men et ringe tegn på erkendtlige medborgeres påskønnelse tør De dog ikke tilbagevise, og det allermindst i denne betydningsfulde stund, da vi, efter praktiske mænds forsikring, står foran begyndelsen til en ny tid.

Mange stemmer

Bravo! Hør! Hør!
(Han giver lejetjcnerne et vink; de bringer kurven nærmere; medlemmer af festkommitteen fremtager og præsenterer under det følgende de genstande, hvorom der bliver talt.)

Adjunkt Rørlund

Så har vi da her, herr konsul, at overrække Dem et sølvkaffeservice. Lad det smykke Deres bord, når vi i fremtiden, som så ofte før, har den glæde at samles i dette gæstfrie hus. Og også Dem, mine herrer, der så redebon har ståt vort samfunds første mand bi, beder vi modtage en liden erindringsgave. Denne sølvpokal er til Dem, herr grosserer Rummel. De har så ofte, i veltalende ord, under pokalernes klang forfægtet dette samfunds borgerlige interesser; gid De ofte må finde værdige anledninger til at løfte og tømme denne pokal. – Dem, herr købmand Sandstad, overrækker jeg dette album med fotografier af medborgere. Deres bekendte og anerkendte humanitet har sat Dem i den behagelige stilling at tælle venner indenfor alle partier i samfundet. – Og til Dem, herr købmand Vigeland, har jeg, til pryd for Deres lønkammer, at frembyde denne huspostille på velin og i pragtbind. Under årenes modnende indflydelse har De nået frem til en alvorsfuld livsbetragtning; Deres virksomhed i døgnets gøremål har gennem en årrække været lutret og adlet af tanken på det højere og det hinsidige.
(vender sig til mængden.) Og hermed, mine venner, et leve for konsul Bernick og hans medkæmpere! Et hurra for vort samfunds støtter!

Hele skaren

Leve konsul Bernick! Leve samfundets støtter! Hurra, hurra, hurra!

Frøken Hessel

Til lykke, svoger!
(Forventningsfuld stilhed.)

Konsul Bernick

(begynder alvorligt og langsomt).
Mine medborgere, – gennem Deres ordfører blev det sagt, at vi iaften står foran begyndelsen til en ny tid, – og det håber jeg skal blive tilfældet. Men for at dette kan ske, må vi tilegne os sandheden, – sandheden, som indtil iaften gennemgående og i alle forholde, har været husvild i dette samfund.
(Overraskelse blandt de omstående.)

Konsul Bernick

Jeg må da begynde med at vise tilbage de lovord, som De, herr adjunkt, efter skik og brug ved deslige anledninger, har overøst mig med. Jeg fortjener dem ikke; thi jeg har indtil idag ikke været nogen uegennyttig mand. Har jeg end ikke altid efterstræbt pengefordel, så er jeg mig dog ialfald nu bevidst, at et begær og en higen efter magt, indflydelse, anseelse har været drivkraften i de fleste af mine handlinger.

Grosserer Rummel

(halvhøjt).
Hvad nu?

Konsul Bernick

Lige overfor mine medborgere gør jeg mig ingen bebrejdelse herfor; thi jeg tror endnu, at jeg tør stille mig i første række blandt de dygtige her hos os.

Mange stemmer

Ja, ja, ja!

Konsul Bernick

Men hvad jeg lægger mig selv til last er, at jeg så ofte har været svag nok til at bøje ind på krogveje, fordi jeg kendte og frygted vort samfunds tilbøjelighed til at skimte urene bevæggrunde bagved alt det, en mand her foretager sig. Og nu kommer jeg til et punkt, som vedrører dette.

Grosserer Rummel

(urolig).
Hm – hm!

Konsul Bernick

Her går rygter om store ejendomskøb opover i landet. Disse ejendomme har jeg købt, allesammen, jeg alene.

Dæmpede stemmer

Hvad siger han? Konsulen? Konsul Bernick?

Konsul Bernick

De er foreløbig i min hånd. Naturligvis har jeg betroet mig til mine medarbejdere, de herrer Rummel, Vigeland og Sandstad, og vi er bleven enige om –

Grosserer Rummel

Det er ikke sandt! Bevis – bevis –!

Købmand Vigeland

Vi er ikke bleven enige om nogenting!

Købmand Sandstad

Nej, nu må jeg da sige –

Konsul Bernick

Det er ganske rigtigt; vi er endnu ikke bleven enige om det, jeg vilde nævnt. Men jeg håber sikkert, at de tre herrer samstemmer med mig, når jeg fortæller, at jeg iaften er bleven enig med mig selv om, at disse ejendomme skal udbydes til almindelig aktietegning; enhver, som vil, kan få del i dem.

Mange stemmer

Hurra! Leve konsul Bernick!

Grosserer Rummel

(sagte til konsul Bernick).
Et så nedrigt forræderi –!

Købmand Sandstad

(ligeså).
Altså narret os –!

Købmand Vigeland

Nå, så dævelen rive –! Å kors, hvad er det jeg siger?

Mængden

(udenfor).
Hurra, hurra, hurra!

Konsul Bernick

Stilhed, mine herrer. Jeg har ingen adkomst til denne hyldest; thi hvad jeg nu har besluttet, var ikke fra først af min hensigt. Min hensigt var at beholde det hele selv, og jeg er fremdeles af den mening, at disse ejendomme bedst kan nyttiggøres, om de forbliver samlet på én hånd. Men man kan vælge. Ønsker man det, så er jeg villig til at forvalte dem efter bedste skøn.

Stemmer

Ja! Ja! Ja!

Konsul Bernick

Men først må mine medborgere kende mig tilbunds. Lad så enhver granske sig selv, og lad det så stå fast, at fra iaften begynder vi en ny tid. Den gamle, med sin sminke, med sit hykleri og sin hulhed, med sin løjede skikkelighed og med sine jammerlige hensyn, skal stå for os som et musæum, åbent til belærelse; og til dette musæum skænker vi, – ikke sandt, mine herrer? – både kaffeservicet og pokalen og albumet og huspostillen på velin og i pragtbind.

Grosserer Rummel

Ja naturligvis.

Købmand Vigeland

(mumler).
Har De taget alt det andet, så –

Købmand Sandstad

Vær så god.

Konsul Bernick

Og nu hovedopgøret med mit samfund. Der blev sagt, at slette elementer havde forladt os iaften. Jeg kan tilføje, hvad man ikke véd: den mand, der sigtedes til, er ikke rejst alene; med ham fulgte for at blive hans hustru –

Frøken Hessel

(højt).
Dina Dorf!

Adjunkt Rørlund

Hvad!

Fru Bernick

Hvad siger du!
(Stor bevægelse.)

Adjunkt Rørlund

Flygtet? Løbet bort – med ham! Umuligt!

Konsul Bernick

For at blive hans hustru, herr adjunkt. Og jeg tilføjer mere. (sagte.) Betty, fat dig, og bær, hvad der nu kommer. (højt.) Jeg siger: hatten af for den mand; thi han har højmodig taget en andens brøde på sig. Mine medborgere, jeg vil ud af usandheden; den har været nær ved at forgifte hver eneste trævl i mig. De skal vide alt. Jeg var for femten år siden den skyldige.

Fru Bernick

(sagte og bævende).
Karsten!

Frøken Bernick

(ligeså).
Ah, Johan –!

Frøken Hessel

Der vandt du endelig dig selv!
(Målløs forbavselse blandt de tilstedeværende.)

Konsul Bernick

Ja, mine medborgere, jeg var den skyldige, og han rejste. De onde og usande rygter, som bagefter udbredtes, står det ikke nu i menneskelig magt at modbevise. Men herover tør jeg ikke beklage mig. For femten år siden svang jeg mig ivejret på disse rygter; om jeg nu skal falde på dem, det får enhver overlægge med sig selv.

Adjunkt Rørlund

Hvilket lynslag! Byens første mand –! (dæmpet til fru Bernick.) O, hvor jeg beklager Dem, frue!

Hilmar Tønnesen

En sådan tilståelse! Nå, det må jeg sige –!

Konsul Bernick

Men ingen afgørelse iaften. Jeg beder enhver gå til sit, – at samle sig, – at se ind i sig selv. Når ro er falden over sindene, vil det vise sig, om jeg har tabt eller vundet ved at jeg talte. Farvel! Jeg har endnu meget, meget, at angre; men det vedkommer kun min samvittighed. Godnat! Bort med al festpragt. Det føler vi alle, at sligt er ikke her på sin plads.

Adjunkt Rørlund

Visselig ikke. (dæmpet til fru Bernick.) Løbet bort! Hun var mig altså dog fuldstændig uværdig. (halvhøjt til festkommitteen.) Ja, mine herrer, efter dette tænker jeg det er bedst, at vi fjerner os i al stilhed.

Hilmar Tønnesen

Hvorledes man herefter skal kunne holde ideens fane højt, det –. Uf!
(Meddelelsen er imidlertid gåt hviskende fra mund til mund. Alle deltagerne i fanetoget fjerner sig gennem haven. Rummel, Sandstad og Vigeland går bort under hæftig men dæmpet ordstrid. Hilmar Tønnesen lister sig ud til højre. Under taushed bliver tilbage i salen konsul Bernick, fru Bernick, frøken Bernick, frøken Hessel og fuldmægtig Krap.)

Konsul Bernick

Betty, har du tilgivelse for mig?

Fru Bernick

(ser smilende på ham).
Véd du, Karsten, at nu har du åbnet mig den gladeste udsigt i mange år?

Konsul Bernick

Hvorledes –?

Fru Bernick

I mange år har jeg troet, at jeg engang havde ejet dig og tabt dig igen. Nu véd jeg, at jeg aldrig har ejet dig; men jeg skal vinde dig.

Konsul Bernick

(slår armene om hende).
O, Betty, du har vundet mig! Gennem Lona har jeg først lært dig rigtig at kende. Men lad nu Olaf komme.

Fru Bernick

Ja, nu skal du få ham. – Herr Krap –!
(Hun taler sagte med ham i baggrunden. Han går ud gennem havedøren. Under det følgende slukkes efterhånden alle transparenter og lys i husene.)

Konsul Bernick

(dæmpet).
Tak, Lona, du har reddet det bedste i mig – og for mig.

Frøken Hessel

Var det andet, jeg vilde?

Konsul Bernick

Ja, var det, – eller var det ikke? Jeg kan ikke blive klog på dig.

Frøken Hessel

Hm –

Konsul Bernick

Altså ikke had? Ikke hævn? Hvorfor kom du da herover?

Frøken Hessel

Gammelt venskab ruster ikke.

Konsul Bernick

Lona!

Frøken Hessel

Da Johan fortalte mig dette om løgnen, da svor jeg ved mig selv: min ungdoms helt skal stå fri og sand.

Konsul Bernick

O, hvor lidet har jeg jammerlige menneske fortjent det af dig!

Frøken Hessel

Ja, dersom vi kvinder spurgte efter fortjenesten, Karsten –!
(Skibsbygger Aune kommer med Olaf fra haven.)

Konsul Bernick

(imod ham).
Olaf!

Olaf

Fader, jeg lover dig, jeg skal aldrig mere –

Konsul Bernick

Løbe bort?

Olaf

Ja, ja, det lover jeg dig, fader.

Konsul Bernick

Og jeg lover dig, du skal aldrig få grund til det. Herefter skal du få lov til at vokse op, ikke som arvetager til min livsgerning, men som den, der selv har en livsgerning ivente.

Olaf

Og får jeg også lov til at blive, hvad jeg vil?

Konsul Bernick

Ja, det får du.

Olaf

Tak. Så vil jeg ikke blive samfundets støtte.

Konsul Bernick

Så? Hvorfor ikke det?

Olaf

Nej, for jeg tror, det må være så kedeligt.

Konsul Bernick

Du skal blive dig selv, Olaf; så får resten gå, som det kan. – Og De, Aune –

Skibsbygger Aune

Jeg véd det, herr konsul; jeg har min afsked.

Konsul Bernick

Vi bliver sammen, Aune; og tilgiv mig –

Skibsbygger Aune

Hvorledes? Skibet sejler ikke iaften.

Konsul Bernick

Det sejler heller ikke imorgen. Jeg gav Dem for knap frist. Det må ses grundigere efter.

Skibsbygger Aune

Skal ske, herr konsul – og det med de nye maskiner!

Konsul Bernick

Så skal det være. Men grundigt og ærligt. Her er mangt hos os, som trænger til en grundig og ærlig reparation. Nå, godnat, Aune.

Skibsbygger Aune

Godnat, herr konsul; – og tak, tak, tak!
(han går ud til højre.)

Fru Bernick

Nu er de alle borte.

Konsul Bernick

Og vi er alene. Mit navn lyser ikke i ildskrift længer; alle lys er slukket i vinduerne.

Frøken Hessel

Vilde du ønske dem tændt igen?

Konsul Bernick

Ikke for nogen pris i verden. Hvor har jeg været henne! I vil forfærdes, når I får vide det. Nu er det som jeg var kommen til sans og samling efter en forgiftelse. Men jeg føler det, – jeg kan
blive ung og sund igen. O, kom nærmere, – tættere omkring mig. Kom, Betty! Kom, Olaf, min gut! Og du, Marta; – jeg har ikke set dig i alle disse år, synes jeg.

Frøken Hessel

Nej, det tror jeg gerne; jert samfund er et samfund af pebersvendsjæle; I ser ikke kvinden.

Konsul Bernick

Sandt, sandt; og just derfor, – ja, det står fast, Lona, – du rejser ikke fra Betty og mig.

Fru Bernick

Nej, Lona, det må du ikke!

Frøken Hessel

Nej, hvor kunde jeg forsvare at rejse fra jer unge folk, som skal begynde at sætte bo? Er jeg ikke fostermoder? Jeg og du, Marta, vi to gamle tanter –. Hvad ser du efter?

Frøken Bernick

Hvor himlen klarner. Hvor det lysner over havet. «Palmetræet» har lykken med sig.

Frøken Hessel

Og lykken ombord.

Konsul Bernick

Og vi – vi har en lang alvorlig arbejdsdag ivente; jeg mest. Men lad den komme; slut jer blot tæt om mig, I trofaste sanddru kvinder. Det
har jeg også lært i disse dage: det er I kvinder, som er samfundets støtter.

Frøken Hessel

Da har du lært en skrøbelig visdom, svoger.
(lægger hånden vægtigt på hans skulder.) Nej, du; sandhedens og frihedens ånd, – det er samfundets støtter.

Om denne boken

Teksten er hentet fra http://ibsen.net, og er basert på "Henrik Ibsens samlede værker", utgitt av Gyldendalske Boghandels Forlag i København i ti bind 1898-1902 (populært kalt Folkeutgaven).
Tilrettelagt som e-bok av Lars Næsheim. Den kan fritt benyttes til ikke-kommersielle formål.

Table of Contents

PERSONERNE

FØRSTE AKT

ANDEN AKT

TREDJE AKT

FJERDE AKT