HENRIK IBSEN

En folkefiende

Skuespil i fem akter

PERSONERNE

Doktor Tomas Stockmann, badelæge.
Fru Stockmann, hans hustru.
Petra, deres datter, lærerinde.
Ejlif
Morten deres sønner, 13 og 10 år gamle.
Peter Stockmann, doktorens ældre bror, byfogd og politi-
mester, formand i badebestyrelsen o. s. v.
Morten Kiil, garvermester, fru Stockmanns plejefar.
Hovstad, redaktør af "Folkebudet".
Billing, medarbejder i bladet.
Skibskaptejn Horster.
Bogtrykker Aslaksen.
Deltagere i et borgermøde, mænd af alle stænder, nogle
kvinder og en flok skolegutter.

(Handlingen foregår i en kystby i det sydlige Norge.)

FØRSTE AKT

(Aften i doktorens dagligstue, der er tarveligt men net udstyret og møbleret. På sidevæggen til højre er to døre, hvoraf den fjerneste fører ud til forstuen og den nærmeste ind til doktorens arbejdsværelse. På den modsatte væg, lige over for døren til forstuen, er en dør til familjens øvrige værelser. Midt på samme væg står kakkelovnen, og nærmere mod forgrunden en sofa med spejl over og foran sofaen et ovalt bord med tæppe. På bordet en tændt lampe med skærm. I baggrunden en åben dør til spisestuen. Dækket aftensbord med lampe på derinde.)

(Billing sidder inde ved spisebordet med en serviet under hagen. Fru Stockmann står ved bordet og rækker ham et fad med et stort stykke oksesteg. De øvrige pladse om bordet er forladte, bordtøjet i uorden, som efter et endt måltid.)

Fru Stockmann

Ja, når De kommer en time for sent, herr Billing, så får De ta' tiltakke med kold mad.

Billing

(spisende).
Det smager aldeles fortræffeligt, – ganske udmærket.

Fru Stockmann

De véd jo, hvor nøje Stockmann holder på sin bestemte spisetid –

Billing

Det gør mig slet ingen ting. Jeg synes næsten det smager bedst, når jeg kan sidde og spise sådan ganske alene og uforstyrret.

Fru Stockmann

Jaja, når det bare smager Dem, så – (lytter mod forstuen.) Der kommer visst Hovstad også.

Billing

Kanske det.
(Byfogd Stockmann i overfrakke med uniformshue og stok kommer ind.)

Byfogden

Ærbødigst godaften, svigerinde.

Fru Stockmann

(går ind i dagligstuen).
Nej se, godaften; er det Dem? Det var da snildt De vilde se op til os.

Byfogden

Jeg gik just forbi og så – (med et blik mod spisestuen).
Å, men De har nok selskab, lader det til.

Fru Stockmann

(lidt forlegen).
Nej aldeles ikke; det er rent tilfældigt. (hurtigt.)
Vil De ikke gå ind og ta' en bid med?

Byfogden

Jeg! Nej, mange tak. Gud bevare mig; varm mad om aftenen; det er ikke for min fordøjelse.

Fru Stockmann

Å, men for én gangs skyld –.

Byfogden

Nej nej, Gud velsigne Dem; jeg holder mig til mit thevand og mit smørrebrød. Det er dog sundere i længden, – og også lidt mere økonomisk.

Fru Stockmann

(smiler).
De må nu ikke tro, at Tomas og jeg er nogen rene ødelande heller.

Byfogden

Ikke De, svigerinde; det være langt fra mig.
(peger mod doktorens arbejdsværelse.) Er han kanske ikke hjemme?

Fru Stockmann

Nej, han er gåt en liden tur efter maden, – han og gutterne.

Byfogden

Mon tro, det kan være sundt? (lytter.) Der kommer han nok.

Fru Stockmann

Nej, det er nok ikke ham. (det banker.) Vær så god!
(Redaktør Hovstad kommer fra forstuen.)

Fru Stockmann

Å, er det herr Hovstad, som –?

Hovstad

Ja, De får undskylde; men jeg blev opholdt nede i trykkeriet. Godaften, herr byfogd.

Byfogden

(hilser lidt stivt).
Herr redaktør. Kommer formodentlig i forretninger?

Hovstad

Tildels. Der er noget, som skulde ind i bladet.

Byfogden

Kan tænke mig det. Min bror skal være en særdeles frugtbar forfatter i "Folkebudet", hører jeg.

Hovstad

Ja, han tillader sig at skrive i "Folkebudet", når han har et sandhedens ord at sige om et og andet.

Fru Stockmann

(til Hovstad).
Men vil De ikke –?
(peger mod spisestuen.)

Byfogden

Bevares vel; jeg fortænker ham sletikke i, at han skriver for den læsekreds, hvor han tør vente at finde mest anklang. For øvrigt har jo jeg personlig ingen grund til at nære nogen uvilje imod Deres blad, herr Hovstad.

Hovstad

Nej, det synes jeg også.

Byfogden

I det hele taget råder der en smuk fordragelighedens ånd i vor by; – en rigtig god borgerånd. Og det kommer deraf, at vi har et stort fælles anliggende at samle os om, – et anliggende, som i lige høj grad vedkommer alle retsindige medborgere –

Hovstad

Badeanstalten, ja.

Byfogden

Netop. Vi har vor store, nye, prægtige badeanstalt. Pas på! Badet blir byens fornemste livsbetingelse, herr Hovstad. Utvivlsomt!

Fru Stockmann

Det samme siger Tomas også.

Byfogden

Hvilket ganske overoverdentligt opsving har ikke stedet taget bare i disse par år! Her er kommet penge imellem folk; liv og rørelse. Bygninger og grundejendomme stiger i værdi med hver dag.

Hovstad

Og arbejdsløsheden tar af.

Byfogden

Også det, ja. Fattigbyrden er bleven i en glædelig grad formindsket for de besiddende klasser og vil bli' det endnu mere, hvis vi blot dette år må få en rigtig god sommer; – rigtig talrigt besøg af fremmede, – brav mange syge, som kan bringe anstalten i ry.

Hovstad

Og det er der jo udsigt til, hører jeg.

Byfogden

Det tegner meget lovende. Hver dag indløber der forespørgsler om boliger og sådant noget.

Hovstad

Nå, da kommer jo doktorens opsats netop tilpas.

Byfogden

Har han nu skrevet noget igen?

Hovstad

Dette her er noget, han skrev ivinter; en anbefaling for badet, en fremstilling af de gunstige sundhedsforholde her hos os. Men dengang lod jeg opsatsen ligge.

Byfogden

Aha, der var formodentlig en eller anden hage ved den?

Hovstad

Nej, ikke det; men jeg syntes, det var bedre at bie til nu udover våren; for nu begynder jo folk at ruste sig og tænke på sommerophold –

Byfogden

Meget rigtigt; overmåde rigtigt, herr Hovstad.

Fru Stockmann

Ja, Tomas er såmænd utrættelig, når det gælder badet.

Byfogden

Nå, han står jo også i badets tjeneste.

Hovstad

Ja, og så er det jo også ham, som har skabt det fra først af.

Byfogden

Er det ham? Ja så? Ja, jeg hører jo undertiden, at visse folk er af den mening. Men jeg trode dog rigtignok, at jeg også havde en beskeden andel i dette foretagende.

Fru Stockmann

Ja, det siger Tomas altid.

Hovstad

Ja, hvem nægter det, herr byfogd? De har sat sagen i gang og ført den ud i det praktiske liv; det véd vi jo alle. Men jeg mente bare, at idéen kom fra først af fra doktoren.

Byfogden

Ja, idéer har visselig min bror havt nok af i sin tid – desværre. Men når noget skal sættes iværk, så spørges der om andre slags mænd, herr Hovstad. Og jeg trode rigtignok, at man allermindst her i huset –

Fru Stockmann

Men, kære svoger –

Hovstad

Hvor kan dog byfogden –

Fru Stockmann

Gå så ind og få Dem noget tillivs, herr Hovstad; så kommer visst min mand imens.

Hovstad

Tak; en liden bid kanske.
(han går ind i spisestuen.)

Byfogden

(noget dæmpet).
Det er mærkeligt med de folk, som stammer direkte fra bønder; aldrig kan de lægge taktløsheden af.

Fru Stockmann

Men hvad er nu det værd at bry sig om? Kan ikke De og Tomas dele æren som brødre?

Byfogden

Jo, det skulde jo synes så; men det er nok ikke alle og enhver, som nøjes med at dele, lader det til.

Fru Stockmann

Snak om en ting! De og Tomas kommer jo så udmærket ud af det med hinanden. (lytter.) Der tror jeg vi har ham.
(hun går hen og åbner døren til forstuen.)

Doktor Stockmann

(ler og støjer derude).
Se, her får du en gæst til, Katrine. Er ikke det morsomt; hvad? Vær så god, kaptejn Horster; hæng frakken der på knaggen. Nå så, De går ikke med overfrakke, De? Tænk, du, Katrine, jeg fanged ham på gaden; han vilde næsten ikke gå op med.

Kaptejn Horster

(kommer indenfor og hilser på fruen).

Doktor Stockmann

(i døren).
Ind med jer, gutter. Nu er de skrubsultne igen, du! Kom her, kaptejn Horster; nu skal De få smage en oksesteg –
(han driver Horster ind i spisestuen. Ejlif og Morten går også derind.)

Fru Stockmann

Men, Tomas, ser du da ikke –?

Doktor Stockmann

(vender sig i døren).
Å, er det dig, Peter! (går hen og rækker ham hånden.)
Nej, det var da inderlig morsomt.

Byfogden

Jeg må desværre gå om et øjeblik –

Doktor Stockmann

Sniksnak; nu kommer snart toddyen på bordet. Du glemmer vel ikke toddyen, Katrine?

Fru Stockmann

Nej visst; vandet står og koger.
(hun går ind i spisestuen.)

Byfogden

Toddy også –!

Doktor Stockmann

Ja, slå dig bare ned, så skal vi ha' det hyggeligt.

Byfogden

Tak; jeg deltager aldrig i toddygilder.

Doktor Stockmann

Men dette her er da ikke noget gilde.

Byfogden

Jeg synes dog – (ser mod spisestuen). Det er mærkværdigt, at de kan sætte al den mad tillivs.

Doktor Stockmann

(gnider hænderne.)
Ja, er det ikke velsignet at se unge mennesker spise? Altid madlyst, du! Det er som det skal være. Mad må der til! Kræfter! Det er de folk, som skal rode op i det gærende fremtidsstof, Peter.

Byfogden

Tør jeg spørge, hvad her skulde være at "rode op i", som du udtrykker dig?

Doktor Stockmann

Ja, det får du spørge ungdommen om – når tiden kommer. Vi ser det naturligvis ikke. Selvfølgelig. Slige to gamle stødere, som du og jeg –

Byfogden

Nå nå da! Det er dog en højst påfaldende benævnelse –

Doktor Stockmann

Ja, du må ikke tage det så nøje med mig, Peter. For jeg er så inderlig glad og fornøjet, skal jeg sige dig. Jeg føler mig så ubeskrivelig lykkelig midt i alt dette spirende, sprættende liv. Det er dog en herlig tid vi lever i! Det er som en hel ny verden var i opkomst omkring en.

Byfogden

Finder du virkelig det?

Doktor Stockmann

Ja, du kan naturligvis ikke se det så godt som jeg. Du har jo alle dine dage levet med i dette her; og så sløves indtrykket. Men jeg, som måtte sidde der nordpå i min afkrog i alle disse mange år, næsten aldrig se et fremmed menneske, som havde et vækkende ord at sige mig, – på mig virker det, som om jeg var flyttet midt ind i en mylrende verdensby.

Byfogden

Hm; verdensby –

Doktor Stockmann

Ja, jeg véd jo nok, at forholdene er små i sammenligning med mange andre steder. Men her er liv, – forjættelser, en utallighed af ting at virke for og stride for; og det er hovedsagen. (råber.) Katrine, har ikke postbudet været her?

Fru Stockmann

(i spisestuen).
Nej, her har ingen været.

Doktor Stockmann

Og så det gode udkomme, Peter! Det er noget, en lærer at sætte pris på, når man, som vi, har levet på sulteforing –

Byfogden

Gud bevares –

Doktor Stockmann

Å jo, du kan vel tænke dig, at det var trangt for os mangen gang deroppe. Og nu at kunne leve som en herremand! Idag, for exempel, havde vi oksesteg til middag; ja, vi har havt af den til aftens også. Vil du ikke smage på et stykke? Eller skal jeg ikke vise dig den ialfald? Kom her –

Byfogden

Nej, nej, på ingen måde –

Doktor Stockmann

Nå, så kom her da. Ser du, vi har fåt bordtæppe?

Byfogden

Ja, jeg har bemærket det.

Doktor Stockmann

Og så har vi fåt lampeskærm. Ser du? Alt det har Katrine sparet sammen. Og det gør stuen så hyggelig. Synes du ikke det? Stil dig bare her; – nej, nej, nej; ikke så. Så, ja! Ser du; når lyset falder sådan samlet ned –. Jeg finder virkelig, at det ser elegant ud. Hvad?

Byfogden

Ja, når man kan tillade sig den slags luxus –

Doktor Stockmann

Å jo, nu kan jeg nok tillade mig det. Katrine siger, at jeg tjener næsten lige så meget, som vi bruger.

Byfogden

Næsten, ja –!

Doktor Stockmann

Men en videnskabsmand bør dog leve en smule fornemt. Jeg er viss på, at en almindelig amtmand bruger meget mere om året end jeg.

Byfogden

Ja, det tror jeg nok! En amtmand, en overøvrighedsperson –

Doktor Stockmann

Nå, så en simpel grosserer da! En slig en bruger mange gange så meget –

Byfogden

Ja, det ligger nu i forholdene.

Doktor Stockmann

For resten øder jeg sandelig ikke noget til unytte, Peter. Men jeg synes da ikke jeg kan nægte mig den hjertens glæde at se mennesker hos mig. Jeg trænger til det, ser du. Jeg, som har siddet så længe udestængt, – for mig er det en livsfornødenhed at være sammen med unge, kække, frejdige mennesker, frisindede mennesker, virkelystne –; og det er de, alle de, som sidder og spiser så godt derinde. Jeg vilde ønske, du kendte lidt til Hovstad –

Byfogden

Ja Hovstad, det er sandt, han fortalte mig, at nu vil han trykke en opsats af dig igen.

Doktor Stockmann

En opsats af mig?

Byfogden

Ja, om badet. En opsats, som du havde forfattet ivinter.

Doktor Stockmann

Å den, ja! – Nej, men den vil jeg ikke ha' ind nu for det første.

Byfogden

Ikke det? Da finder jeg dog, at det netop nu vilde være den belejligste tid.

Doktor Stockmann

Ja, det kan du ha' ret i; under almindelige forholde –
(går henover gulvet.)

Byfogden

(ser efter ham).
Hvad ualmindeligt skulde der da være ved forholdene nu?

Doktor Stockmann

(standser).
Ja, Peter, det kan jeg minsæl ikke sige dig for øjeblikket; ialfald ikke iaften. Der kan være mangt og meget ualmindeligt ved forholdene; eller også kanske slet ingenting. Det kan gerne være, at det bare er en indbildning.

Byfogden

Jeg må tilstå, dette klinger højst gådefuldt. Er der noget påfærde? Noget, som jeg skal holdes udenfor? Jeg skulde dog formene, at jeg, som badebestyrelsens formand –

Doktor Stockmann

Og jeg skulde formene, at jeg –; nå, lad os ikke ryge i håret på hinanden, Peter.

Byfogden

Gud bevares vel; det er ikke min vane at ryge i håret, som du siger. Men jeg må på det bestemteste forlange, at alle foranstaltninger træffes og afgøres på forretningsmæssig vej og gennem de dertil lovlig indsatte myndigheder. Jeg kan ikke tillade, at der betrædes krogveje og bagveje.

Doktor Stockmann

Bruger jeg nogensinde at gå krogveje og bagveje!

Byfogden

Du har en indgroet tilbøjelighed til at gå dine egne veje ialfald. Og det er i et vel ordnet samfund omtrent ligeså utilstedeligt, Den enkelte får sandelig finde sig i at indordne sig under det hele, eller, rettere sagt, under de myndigheder, som har at våge over det heles vel.

Doktor Stockmann

Kan gerne være. Man hvad pokker kommer det mig ved?

Byfogden

Jo, for det er dette, min gode Tomas, som du aldrig synes at ville lære. Men pas på; du kommer nok engang til at bøde for det, – sent eller tidligt. Nu har jeg sagt dig det. Farvel.

Doktor Stockmann

Men er du bindegal? Du er rent på vildspor –

Byfogden

Det plejer jeg dog ikke. Forøvrigt må jeg frabede mig – (hilser ind i spisestuen.) Farvel, svigerinde. Farvel, mine herrer.
(han går.)

Fru Stockmann

(kommer ind i dagligstuen).
Gik han?

Doktor Stockmann

Ja, du, og det i fuld arrigskab.

Fru Stockmann

Men, kære Tomas, hvad har du da nu gjort ham igen?

Doktor Stockmann

Ingen verdens ting. Han kan da ikke forlange, at jeg skal gøre ham regnskab, før tiden kommer.

Fru Stockmann

Hvad skulde du gøre ham regnskab for?

Doktor Stockmann

Hm; lad mig om det, Katrine. – Det er da besynderligt, at ikke postbudet kommer.
(Hovstad, Billing og Horster har rejst sig fra spisebordet og kommer ind i dagligstuen. Ejlif og Morten kommer lidt efter.)

Billing

(strækker armene).
Ah, efter et sligt måltid føler man sig, Gud døde mig, som et nyt menneske.

Hovstad

Byfogden var nok ikke i det lyse hjørne ikveld.

Doktor Stockmann

Det kommer fra maven; han har en dårlig fordøjelse.

Hovstad

Det var nok især os i "Folkebudet", han ikke kunde fordøje.

Fru Stockmann

De kom da tålelig godt ud af det med ham, synes jeg.

Hovstad

Å ja; men det er nu ikke andet end en slags våbenstilstand.

Billing

Der er det! Det ord udtømmer situationen.

Doktor Stockmann

Vi må huske på, at Peter er en enslig mand, stakker. Han har ikke noget hjem, hvor han kan hygge sig; bare forretninger, forretninger. Og så alt det fordømte tynde thevand, som han går og tyller i sig. Nå, så sæt dog stole til bordet, gutter! Katrine, får vi så ikke toddyen ind?

Fru Stockmann

,
(som går mod spisestuen).
Nu kommer jeg med den.

Doktor Stockmann

Og sæt Dem så her i sofaen hos mig, kaptejn Horster. En sjelden gæst, som De –. Vær så god; ta' plads, mine venner.
(Herrerne sætter sig om bordet. Fru Stockmann bringer et bræt, hvorpå kogemaskine, glasse, karafler og øvrigt tilbehør.)

Fru Stockmann

Se så; her er arrak, og dette her er rum; og her står kognak. Nu får enhver hjælpe sig selv.

Doktor Stockmann

(tar et glas).
Jo det skal vi nok. (mens toddyen blandes.) Og så cigarerne frem. Ejlif, du véd visst, hvor kassen står. Og du, Morten, kan ta' min pibe. (gutterne går ind i værelset til højre.) Jeg har en mistanke om, at Ejlif kniber en cigar en gang imellem; men jeg lader som ingenting. (råber.) Og så min kalot, Morten! Katrine, kan ikke du sige ham, hvor jeg har lagt den. Nå, han har den jo! (gutterne bringer det forlangte.) Vær så god, mine venner. Jeg holder mig til piben, véd I; denne her har gjort mangen uvejrstur sammen med mig deroppe i Nordland. (klinker.) Skål! Ah, det er rigtignok noget bedre at sidde her trygt og lunt.

Fru Stockmann

(som sidder og strikker).
Skal De snart sejle, kaptejn Horster?

Horster

I næste uge tænker jeg at bli' færdig.

Fru Stockmann

Og så går De jo til Amerika?

Horster

Ja, det er meningen.

Billing

Men så kan De jo ikke ta' del i det nye formandsvalg.

Horster

Skal her være nyt valg?

Billing

Véd De ikke det?

Horster

Nej, jeg blander mig ikke i de sager.

Billing

Men De bryr Dem da vel om de offentlige anliggender?

Horster

Nej, jeg forstår mig ikke på sligt.

Billing

Alligevel; en må være med at stemme ialfald.

Horster

De, som ikke skønner sig på det, også?

Billing

Skønner? Ja, hvad mener De med det? Samfundet er som et skib; alle mand må være med at styre roret.

Horster

Kan hænde det er bra' på landjorden; men ombord vilde ikke det gå godt.

Hovstad

Det er underligt, at de fleste sjøfolk bryr sig så lidet om landets sager.

Billing

Ganske mærkeligt.

Doktor Stockmann

Sjøfolk er som trækfuglene; de føler sig hjemme både i syd og i nord. Men derfor må vi andre være desto virksommere, herr Hovstad. Kommer der noget almengavnligt i "Folkebudet" imorgen?

Hovstad

Ikke noget om byens sager. Men iovermorgen tænkte jeg at ta' ind Deres opsats –

Doktor Stockmann

Ja, død og plage, opsatsen! Nej, hør, den må De vente med.

Hovstad

Så? Nu havde vi netop så god plads, og jeg synes, det var just den belejligste tid –

Doktor Stockmann

Ja ja, det kan De nok ha' ret i; men De må vente alligevel. Jeg skal siden forklare Dem –
(Petra, i hat og kåbe og med en del skrivebøger under armen, kommer ind fra forstuen.)

Petra

Godaften.

Doktor Stockmann

Godaften, Petra; er du der?
(Gensidige hilsener; Petra lægger tøjet og bøgerne fra sig på en stol ved døren.)

Petra

Og her sidder man og gør sig tilgode, mens jeg har været ude og trællet.

Doktor Stockmann

Nå, så gør dig tilgode, du også.

Billing

Skal jeg lave et lidet glas til Dem?

Petra

(kommer hen til bordet).
Tak, jeg vil heller selv; De laver det altid for stærkt. Men det er sandt, far, jeg har et brev til dig.
(går hen til stolen, hvor tøjet ligger.)

Doktor Stockmann

Et brev! Fra hvem?

Petra

(søger i kåbelommen).
Jeg fik det af postbudet just som jeg gik ud –

Doktor Stockmann

(rejser sig og går hen imod hende.)
Og så bringer du det først nu!

Petra

Jeg havde virkelig ikke tid til at løbe op igen. Værs'god, her er det.

Doktor Stockmann

(griber brevet).
Lad mig se; lad mig se, barn. (ser på udskriften.)
Jo, ganske rigtigt –!

Fru Stockmann

Er det det, du har ventet så på, Tomas?

Doktor Stockmann

Ja netop; nu må jeg straks ind –. Hvor skal jeg finde et lys, Katrine? Er der nu ingen lampe i mit værelse igen!

Fru Stockmann

Jo, lampen står og brænder på skrivebordet.

Doktor Stockmann

Godt, godt. Undskyld et øjeblik –
(han går ind i værelset til højre.)

Petra

Hvad kan det være for noget, mor?

Fru Stockmann

Jeg véd ikke; i de sidste dage har han spurgt så tidt efter postbudet.

Billing

Formodentlig en udenbys patient –

Petra

Stakkers far; han får snart altfor meget at bestille. (laver sit glas.) Ah, det skal smage!

Hovstad

Har De læst i aftenskolen idag også?

Petra

(nipper til glasset).
To timer.

Billing

Og i formiddags fire timer i institutet –

Petra

(sætter sig ved døren).
Fem timer.

Fru Stockmann

Og iaften har du stile at rette, ser jeg.

Petra

En hel bunke, ja.

Horster

De har nok også fuldt op at bestille, lader det til.

Petra

Ja; men det er bra'. En blir så dejlig træt bagefter.

Billing

Synes De om det?

Petra

Ja, for så sover en så godt.

Morten

Du må være svært syndig, du, Petra.

Petra

Syndig?

Morten

Ja, når du arbejder så meget. Herr Rørlund siger, at arbejde er en straf for vore synder.

Ejlif

(blæser).
Pyh, hvor dum du er, at du tror på sligt noget.

Fru Stockmann

Nå, nå, Ejlif!

Billing

(ler).
Nej, det er udmærket.

Hovstad

Vil ikke du gerne arbejde så meget, Morten?

Morten

Nej, det vil jeg ikke.

Hovstad

Ja, men hvad vil du da bli' til i verden?

Morten

Jeg vil helst bli' viking, jeg.

Ejlif

Men så måtte du jo være hedning da.

Morten

Ja, så kunde jeg jo bli' hedning da.

Billing

Det holder jeg med dig i, Morten! Jeg siger akkurat det samme.

Fru Stockmann

(gør tegn).
Nej visst gør De ikke, nej, herr Billing.

Billing

Jo, Gud døde mig –! Jeg er en hedning, og det er jeg stolt af. Pas på, snart blir vi hedninger allesammen.

Morten

Og kan vi da få lov at gøre alt det vi vil?

Billing

Ja, ser du, Morten –

Fru Stockmann

Nu skal I gå ind med jer, gutter; I har visst noget at læse over til imorgen.

Ejlif

Jeg kunde da gerne få bli' en stund –

Fru Stockmann

Ikke du heller; gå så begge to.
(Gutterne siger godnat og går ind i værelset til venstre.)

Hovstad

Tror De virkelig, det kan skade gutterne at høre på sligt?

Fru Stockmann

Ja, jeg véd ikke; men jeg synes ikke om det.

Petra

Ja, men, mor, jeg tror det er rent galt af dig.

Fru Stockmann

Ja, det kan gerne være; men jeg synes ikke om det; ikke her hjemme.

Petra

Der er så megen usandhed både i hjemmet og i skolen. I hjemmet skal der ties, og i skolen må vi stå og lyve for børnene.

Horster

Må De lyve?

Petra

Ja, tror De ikke, vi må foredrage mangt og meget, som vi ikke selv tror på?

Billing

Jo, det er nok altfor visst.

Petra

Havde jeg bare midler til det, så skulde jeg selv oprette en skole, og der skulde det gå anderledes til.

Billing

Å hvad, midler –

Horster

Ja, tænker De på det, frøken Stockmann, så skal De gerne få lokale hos mig. Salig fars gamle store hus står jo næsten tomt; der er en svært stor spisesal neden under –

Petra

(ler).
Ja, ja, tak skal De ha'; men det blir der nok ikke noget af.

Hovstad

Å nej, frøken Petra går nok heller over til bladskriverne, tænker jeg. Det er sandt, har De fåt tid til at se lidt på den engelske fortælling, som De lovte at oversætte for os?

Petra

Nej, ikke endnu; men De skal nok få den i rette tid.
(Doktor Stockmann kommer fra sit værelse med det åbne brev i hånden.)

Doktor Stockmann

(svinger brevet).
Jo, nu kan I tro, her skal spørges nyt i byen!

Billing

Nyt?

Fru Stockmann

Hvad er det for noget nyt?

Doktor Stockmann

En stor opdagelse, Katrine!

Hovstad

Så?

Fru Stockmann

Som du har gjort?

Doktor Stockmann

Ja netop jeg. (går frem og tilbage.) Lad dem nu komme, som de plejer, og sige, at det er griller og gal mands påfund. Men de vogter sig nok! Haha, de vogter sig, tænker jeg!

Petra

Men, far, så sig da, hvad det er.

Doktor Stockmann

Ja, ja, giv mig bare tid, så skal I få vide det altsammen. Tænk, om jeg nu havde havt Peter her! Ja, der ser man, hvorledes vi mennesker kan gå omkring og dømme som de blindeste muldvarper –

Hovstad

Hvad mener De med det, herr doktor?

Doktor Stockmann

(standser ved bordet).
Er det ikke den almindelige mening, at vor by er et sundt sted?

Hovstad

Jo, det forstår sig da vel.

Doktor Stockmann

Et ganske overordentlig sundt sted endogså, – et sted, som fortjener at anbefales på det varmeste både for syge og for friske medmennesker –

Fru Stockmann

Ja men, kære Tomas –

Doktor Stockmann

Og anbefalet det og lovprist det har vi da også. Jeg har skrevet og skrevet både i "Folkebudet" og i flyveskrifter –

Hovstad

Nu ja, og så?

Doktor Stockmann

Denne badeanstalt, som kaldes for byens pulsåre, og byens livsnerve og –– og fanden véd, hvad det er for noget altsammen –

Billing

"Byens bankende hjerte" har jeg engang i en festlig stund tilladt mig at –

Doktor Stockmann

Å ja, det også. Men véd De så, hvad det i virkeligheden er, dette store, prægtige, lovpriste badeanlæg, som har kostet så mange penge, – véd De, hvad det er?

Hovstad

Nej, hvad er det da for noget?

Fru Stockmann

Ja, hvad er det da?

Doktor Stockmann

Hele badet er en pesthule.

Petra

Badet, far!

Fru Stockmann

(på samme tid).
Vort bad!

Hovstad

(ligeså).
Men, herr doktor –

Billing

Aldeles utroligt!

Doktor Stockmann

Hele badeanstalten er en kalket forgiftig grav, siger jeg. Sundhedsfarlig i allerhøjeste grad! Alle disse uhumskhederne oppe i Mølledalen, – alt dette her, som lugter så fælt, – det inficerer vandet i spisningsrørene til brøndhuset; og dette samme fordømte giftige smuds siver også ud i stranden –

Horster

Der, hvor sjøbadene ligger?

Doktor Stockmann

Netop der.

Hovstad

Hvoraf véd De nu alt dette så visst, herr doktor?

Doktor Stockmann

Jeg har undersøgt forholdene så samvittighedsfuldt, som tænkes kan. Å, jeg gik længe og havde en mistanke om noget sligt. Ifjor indtraf her en del påfaldende sygdomstilfælder blandt badegæsterne, – både tyføse og gastriske tilfælder –

Fru Stockmann

Ja, det gjorde der jo også.

Doktor Stockmann

Dengang trode vi, at de fremmede havde ført smitten med sig; men siden, – ivinter, – kom jeg på andre tanker; og så gav jeg mig til at undersøge vandet, så godt det lod sig gøre.

Fru Stockmann

Det er altså det, du har havt så travlt med!

Doktor Stockmann

Ja, du kan nok sige jeg har havt travlt, Katrine. Men her mangled jeg jo de fornødne videnskabelige hjælpemidler; og så sendte jeg prøver både af drikkevandet og af sjøvandet ind til universitetet for at få en exakt analyse af en kemiker.

Hovstad

Og den har De nu fåt?

Doktor Stockmann

(viser brevet).
Her har jeg den! Der er påvist tilstedeværelsen af forrådnede organiske stoffer i vandet, – infusorier i mængdevis. Det er absolut skadeligt for sundheden, enten det nu bruges indvortes eller udvortes.

Fru Stockmann

Det var da en Guds lykke, at du kom efter det itide.

Doktor Stockmann

Ja, det må du nok sige.

Hovstad

Og hvad agter De nu at gøre, herr doktor?

Doktor Stockmann

Naturligvis se at få rettet på sagen.

Hovstad

Lar det sig altså gøre?

Doktor Stockmann

Det må la' sig gøre. Ellers er hele badeanstalten ubrugelig, – ødelagt. Men det har ingen nød. Jeg er ganske på det rene med, hvad der må foretages.

Fru Stockmann

Men, snille Tomas, at du har holdt alt dette her så hemmeligt.

Doktor Stockmann

Jo, jeg skulde kanske rendt ud i byen og snakket om det, før jeg havde fuld visshed? Nej tak; så gal er jeg ikke.

Petra

Nå, men til os her hjemme –

Doktor Stockmann

Ikke til nogen levende sjæl. Men imorgen kan du løbe indom til "grævlingen" –

Fru Stockmann

Nej men, Tomas –!

Doktor Stockmann

Nå, nå, til bedstefar da. Jo, nu skal han få noget at forundre sig over, den gamle; han tror jo, jeg er forrykt i hodet; å ja, der er nok flere, som tror det samme, har jeg mærket. Men nu skal de godtfolk få se –; nu skal de bare få se –! (går omkring og gnider hænderne.) Her blir et sligt opstyr i byen, Katrine! Du kan aldrig tænke dig det. Hele vandledningen må lægges om.

Hovstad

(rejser sig).
Hele vandledningen –?

Doktor Stockmann

Ja, det forstår sig. Indtaget ligger for lavt; det må flyttes til et sted meget højere oppe.

Petra

Så fik du altså dog ret alligevel.

Doktor Stockmann

Ja, kan du huske det, Petra? jeg skrev imod dem, da de skulde til at bygge. Men dengang var der ingen, som vilde høre på mig. Nå, I kan tro, jeg gir dem det glatte lag; – ja, for jeg har naturligvis skrevet en fremstilling til badebestyrelsen; den har ligget færdig en hel uge; jeg har bare gåt og ventet på dette her. (viser brevet.) Men nu skal den afsted straks på timen. (går ind i sit værelse og kommer tilbage med en pakke papirer.) Se her! Hele fire tætskrevne ark! Og brevet skal lægges ved. En avis, Katrine! Skaf mig noget til omslag. Godt; se så; giv det til – til –; (stamper.) hvad fanden er det nu hun heder? Nå, giv det til pigen da; sig, hun skal straks bringe det ned til byfogden.
(Fru Stockmann går med pakken ud gennem spisestuen.)

Petra

Hvad tror du onkel Peter vil sige, far?

Doktor Stockmann

Hvad skulde han vel sige? Han må da vel sagtens bli' glad ved, at en så vigtig sandhed kommer for dagen, véd jeg.

Hovstad

Må jeg få lov til at bringe en liden notits om Deres opdagelse i "Folkebudet"?

Doktor Stockmann

Ja, det skal De rigtig ha' tak for.

Hovstad

Det er jo ønskeligt, at almenheden får vide besked jo før jo heller.

Doktor Stockmann

Ja visst er det så.

Fru Stockmann

(kommer tilbage)
Nu gik hun med det.

Billing

De blir, Gud døde mig, byens første mand, herr doktor!

Doktor Stockmann

(går fornøjet omkring).
Å hvad; igrunden har jeg jo ikke gjort andet end min pligt. Jeg har været en heldig skattegraver; det er det hele; men alligevel –

Billing

Hovstad, synes ikke De, at byen burde bringe doktor Stockmann et fanetog?

Hovstad

Det vil jeg ialfald ta' ordet for.

Billing

Og jeg skal snakke med Aslaksen om det.

Doktor Stockmann

Nej, kære venner, lad slig gøgl fare; jeg vil ikke vide af nogen slags tilstelninger. Og hvis badebestyrelsen skulde falde på at bevilge mig gagetillæg, så tar jeg ikke imod det. Katrine, det siger jeg dig, – jeg tar det ikke.

Fru Stockmann

Det gør du ret i, Tomas.

Petra

(løfter sit glas).
Skål, far!

Hovstad og Billing

Skål, skål, herr doktor.

Horster

(klinker med doktoren).
Gid De må få bare glæde af dette her.

Doktor Stockmann

Tak, tak, mine kære venner! Jeg er så hjertelig glad –; å, det er dog velsignet at vide med sig selv, at en har gjort sig fortjent af sin fødeby og af sine medborgere. Hurra, Katrine!
(Han griber hende med begge hænder om halsen og snurrer sig rundt med hende. Fru Stockmann skriger og stritter imod. Latter, håndklap og hurraråb for doktoren. Gutterne stikker hodet ind gennem dørene.)

ANDEN AKT

(Doktorens dagligstue. Døren til spiseværelset er lukket. Formiddag.)

Fru Stockmann

(med et forseglet brev i hånden kommer fra spiseværelset, går hen til den forreste dør til højre og kiger ind).
Er du hjemme, Tomas?

Doktor Stockmann

(indenfor).
Ja, jeg kom nu netop. (kommer ind.) Er der noget?

Fru Stockmann

Brev fra din bror.
(rækker ham det.)

Doktor Stockmann

Aha, lad os se. (åbner omslaget og læser:) "Det oversendte manuskript remitteres herved – " (læser mumlende videre.) Hm –

Fru Stockmann

Hvad siger han så?

Doktor Stockmann

(stikker papirerne i lommen).
Nej, han skriver bare, at han vil selv komme herop henimod middag.

Fru Stockmann

Så må du endelig huske på at holde dig hjemme.

Doktor Stockmann

Ja, det kan jeg godt; for jeg er færdig med mine formiddagsbesøg.

Fru Stockmann

Jeg er svært nysgærrig efter at vide, hvorledes han tar det.

Doktor Stockmann

Da skal se, han vil ikke synes rigtig om, at det er mig og ikke ham selv, som har gjort den opdagelse.

Fru Stockmann

Ja, er ikke du også bange for det?

Doktor Stockmann

Nå, igrunden blir han jo glad, kan du skønne. Men alligevel –; Peter er så forbandet ængstelig for, at andre folk, end han, skal udrette noget til byens bedste.

Fru Stockmann

Men, véd du hvad, Tomas, – så skulde du være snil og dele æren med ham. Kunde det ikke hede sig, at det er ham, som har sat dig på spor –?

Doktor Stockmann

Jo, det kan det gerne for mig. Når jeg bare får rettet på sagen, så –

Gamle Morten Kiil

(stikker hodet ind gennem forstuedøren, ser sig forskende om, ler ind vendig og spørger polidsk).
Er det – er det sandt?

Fru Stockmann

(imod ham).
Far, – er det dig!

Doktor Stockmann

Nej se, svigerfar; godmorgen godmorgen!

Fru Stockmann

Å, men så kom da ind.

Morten Kiil

Ja, hvis det er sandt; for ellers går jeg igen.

Doktor Stockmann

Hvad for noget er sandt?

Morten Kiil

Denne galskaben med vandværket. Er det sandt, det?

Doktor Stockmann

Ja visst er det sandt. Men hvorledes har De
fåt vide det?

Morten Kiil

(kommer ind).
Petra fløj indom, da hun gik til skolen –

Doktor Stockmann

Nej, gjorde hun det?

Morten Kiil

Jaha; og så fortæller hun –. Jeg tænkte hun bare vilde holde mig for nar; men det ligner ikke Petra heller.

Doktor Stockmann

Nej, hvor kunde De tænke sligt!

Morten Kiil

Å, en skal aldrig lide på nogen; en kan bli' gjort til nar, før en véd af det. Men så er det altså sandt alligevel?

Doktor Stockmann

Ja tilforladelig er det så. Sæt Dem nu bare, svigerfar. (nøder ham ned på sofaen.) Og er det ikke en sand lykke for byen –?

Morten Kiil

(kæmper med latteren).
Lykke for byen?

Doktor Stockmann

Ja, at jeg gjorde den opdagelse så betimelig –

Morten Kiil

(som før).
Jo, jo, jo! – Men aldrig havde jeg da tænkt, at De vilde drive abespil med Deres egen kødelige bror.

Doktor Stockmann

Abespil!

Fru Stockmann

Nej men, kære far –

Morten Kiil

(hviler hænderne og hagen på stokkeknappen og blinker polidsk til doktoren).
Hvorledes var det nu? Var det ikke så, at der var kommet nogen dyr ind i vandrørene?

Doktor Stockmann

Å ja, infusionsdyr.

Morten Kiil

Og der skulde jo være kommet mange slige dyr derind, sa' Petra. En rent ustyrtelig mængde.

Doktor Stockmann

Ja vel; de kan være der i hundredetusendvis.

Morten Kiil

Men der er ingen, som kan se dem, – var det ikke så?

Doktor Stockmann

Jo; se dem kan man ikke.

Morten Kiil

(med stille klukkende latter).
Dette her er, fan' flytte mig, det bedste, jeg har hørt af Dem endnu.

Doktor Stockmann

Hvorledes, mener De?

Morten Kiil

Men aldrig i verden får De bildt byfogden sligt noget ind.

Doktor Stockmann

Nå, det skal vi nok få se.

Morten Kiil

Tror De, han kunde være så gal?

Doktor Stockmann

Jeg håber hele byen vil være så gal.

Morten Kiil

Hele byen! Ja, det kan s'gu gerne være, det. Men det er tilpas for dem; det har de godt af. De skulde nu være så meget klogere end vi gamle. De hundsvoterte mig ud af formandskabet. Ja, jeg siger så; for de voterte mig ud som en hund, gjorde de. Men nu får de det igen. Driv bare abespil med dem, Stockmann.

Doktor Stockmann

Ja men, svigerfar –

Morten Kiil

Bare abespil, siger jeg. (rejser sig.) Kan De få det til det, at byfogden og hans venner render med næsen i en klud, så gir jeg straks på timen hundrede kroner til de fattige.

Doktor Stockmann

Se, det var jo snildt af Dem.

Morten Kiil

Ja, jeg har jo ikke stort at rutte med, kan De vide; men får De det til det, så skal jeg betænke de fattige med halvhundrede kroner til juleaften.
(Redaktør Hovstad kommer fra forstuen.)

Hovstad

Godmorgen! (standser.) Å undskyld –

Doktor Stockmann

Nej kom De; kom De.

Morten Kiil

(klukker igen).
Han! Er han også med på det?

Hovstad

Hvad mener De?

Doktor Stockmann

Ja visst er han med.

Morten Kiil

Kunde jeg ikke næsten tænke det! Det skal stå i aviserne. Jo, De er rigtignok den rette, Stockmann. Men læg nu bare over; nu vil jeg gå.

Doktor Stockmann

Å nej, bliv nu lidt, svigerfar.

Morten Kiil

Nej, nu vil jeg gå. Og find så på alt det abespil, De kan; De skal fan' ikke ha' gjort det for ingenting.
(Han går; Fru Stockmann følger ud med ham.)

Doktor Stockmann

(ler).
Tænk Dem bare, De, – den gamle tror ikke et ord af dette her med vandværket.

Hovstad

Nå, var det den sagen –?

Doktor Stockmann

Ja, det var den, vi talte om. Og det er kanske for det samme, De kommer også?

Hovstad

Ja det er det. Har De tid en liden stund, herr doktor?

Doktor Stockmann

Så længe De vil, kære.

Hovstad

Har De hørt noget fra byfogden?

Doktor Stockmann

Endnu ikke. Han kommer herhen siden.

Hovstad

Jeg har tænkt en del på sagen siden igårkveld.

Doktor Stockmann

Nå ja?

Hovstad

For Dem, som er læge, og som er en videnskabsmand, står dette tilfælde med vandværket som noget for sig. Jeg mener, det falder ikke Dem ind, at dette hænger ihob med mange andre ting.

Doktor Stockmann

Ja, hvorledes –? Lad os sætte os, kære. – Nej, der i sofaen.
(Hovstad sætter sig i sofaen, doktoren i en lænestol på den anden side af bordet.)

Doktor Stockmann

Nå? De mener altså –?

Hovstad

De sagde igår, at det fordærvede vand kom af urenligheder i jordbunden.

Doktor Stockmann

Ja, det kommer ganske utvilsomt fra denne forgiftige sump oppe i Mølledalen.

Hovstad

Undskyld, herr doktor, men jeg tror, det kommer fra en ganske anden sump.

Doktor Stockmann

Hvad skulde det være for en sump?

Hovstad

Den sump, som hele vort kommunale liv står og rådner i.

Doktor Stockmann

Nej men for pokker, herr Hovstad, hvad er nu det for snak?

Hovstad

Alle byens sager er lidt efter lidt kommet i hænderne på en flok embedsmænd –

Doktor Stockmann

Nå, embedsmænd er de da ikke allesammen.

Hovstad

Nej, men de, som ikke er embedsmænd, de er ialfald embedsmændenes venner og tilhængere; det er alle de rige, alle dem med de gamle ansete navne i byen; dem er det, som styrer og råder over os.

Doktor Stockmann

Ja, men de folk har da virkelig både dygtighed og indsigt.

Hovstad

Viste de dygtighed og indsigt, da de lagde vandledningen der, hvor den nu ligger?

Doktor Stockmann

Nej, det var naturligvis en stor dumhed af dem. Men det blir der jo nu rettet på.

Hovstad

Tror De, det vil gå så glat?

Doktor Stockmann

Glat eller ikke glat, – gå skal det ialfald.

Hovstad

Ja, dersom pressen får gribe ind.

Doktor Stockmann

Blir aldrig nødvendigt, kære. Jeg er viss på, at min bror –

Hovstad

Undskyld mig, herr doktor, men jeg vil sige Dem, at jeg agter at ta' sagen under behandling.

Doktor Stockmann

I avisen?

Hovstad

Ja. Da jeg overtog "Folkebudet", var det min tanke, at jeg skulde få sprængt denne ring af gamle envise stivstikkere, som sad inde med al magten.

Doktor Stockmann

Men De har jo selv fortalt mig, hvad ende det tog; De havde jo nær ødelagt bladet på det.

Hovstad

Ja, dengang måtte vi stikke piben i sæk, det er ganske sandt. For der var fare for, at badeanstalten ikke skulde komme istand, hvis de mænd faldt. Men nu står den der, og nu kan de høje herrerne undværes.

Doktor Stockmann

Undværes, ja; men vi skylder dem dog stor tak.

Hovstad

Det skal også bli' erkendt, i al pyntelighed. Men en bladskriver af min folkelige retning kan ikke la' en slig lejlighed, som denne her, gå fra sig. Der må rygges ved den fabelen om de styrendes ufejlbarhed. Sligt noget må ryddes ud ligesom al anden slags overtro.

Doktor Stockmann

Det er jeg enig med Dem i af hele mit hjerte, herr Hovstad; er det en overtro, så væk med det!

Hovstad

Byfogden vilde jeg nu så nødig røre ved, siden han er Deres bror. Men De synes da visst som jeg, at sandheden går foran alle andre hensyn.

Doktor Stockmann

Det forstår sig jo af sig selv. – (udbrydende.) Ja men –! Ja men –!

Hovstad

De skal ikke tro ilde om mig. Jeg er hverken mere egennyttig eller mere magtbegærlig end de fleste mennesker.

Doktor Stockmann

Men kære, – hvem falder også på det?

Hovstad

Jeg er kommen af ringe folk, som De véd; og jeg har havt anledning nok til at se, hvad som mest trænges til i de lavere samfundslag. Og det er, at få være med på at styre de almene anliggender, herr doktor. Det er det, som udvikler evnerne og kundskaben og selvfølelsen –

Doktor Stockmann

Det kan jeg så overmåde godt forstå –

Hovstad

Ja, – og så synes jeg, en journalist tar et tungt ansvar på sig, om han forsømmer en gunstig lejlighed til frigørelse for de mange, for de små, for de undertrykte. Jeg véd nok, – i de stores lejr vil de kalde det for opvigleri og sligt noget; men det får de gøre som de lyster. Når jeg bare har min samvittighed fri, så –

Doktor Stockmann

Just det, ja! Just det, kære herr Hovstad. Men alligevel – for fanden –! (det banker.) Kom ind!
(Bogtrykker Aslaksen i forstuedøren. Han er tarveligt men anstændigt klædt, i sort, med et hvidt, noget krøllet halstørklæde, handsker og floshat i hånden.)

Aslaksen

(bukker).
Om forladelse, herr doktor, at jeg er så dristig –

Doktor Stockmann

(rejser sig).
Se, se, – der har vi jo bogtrykker Aslaksen!

Aslaksen

Ja såmænd, herr doktor.

Hovstad

(står op).
Er det mig, De vil ha' fat på, Aslaksen?

Aslaksen

Nej, det er ikke det; jeg vidste ikke vi skulde træffes her. Nej, det var nok doktoren selv –

Doktor Stockmann

Nå, hvad står til tjeneste?

Aslaksen

Er det sandt, som jeg hørte af herr Billing, at doktoren tænker på at skaffe os et bedre vandværk?

Doktor Stockmann

Ja, til badeanstalten.

Aslaksen

Ja vel; det skønner jeg nok. Nå, så kommer jeg for at sige, at den sagen vil jeg støtte af alle mine kræfter.

Hovstad

(til doktoren).
Ser De!

Doktor Stockmann

Det skal De ha' så hjertelig tak for; men –

Aslaksen

For det kunde kanske nok trænges at ha' os småborgere i ryggen. Vi danner nu ligesom en kompakt majoritet her i byen, – når vi rigtig vil da. Og det er altid bra', at ha' majoriteten med sig, herr doktor.

Doktor Stockmann

Det er unægtelig sandt; men jeg kan bare ikke begribe, at nogen særlige anstalter skulde være nødvendige her. Jeg synes da, at en så grej og ligefrem sag –

Aslaksen

Å jo, det kunde nok være bra' alligevel; for jeg kender de lokale myndighederne så godt; magthaverne går ikke gerne godvilligt ind på forslag, som kommer fra andre folk. Og derfor mener jeg, det kunde ikke være afvejen, om vi demonstrerte lidt.

Hovstad

Netop det, ja.

Doktor Stockmann

Demonstrerte, siger De? Ja, hvorledes vilde De da egentlig demonstrere?

Aslaksen

Naturligvis med stort mådehold, herr doktor; jeg beflitter mig altid på mådehold; for mådehold, det er en statsborgers første dyd, – efter min mening da.

Doktor Stockmann

Det er De jo også kendt for, herr Aslaksen.

Aslaksen

Ja, jeg tror nok jeg tør sige det. Og denne sagen med vandværket, den er så svært vigtig for os småborgere. Badet tegner jo til at bli' ligesom en liden guldgrube for byen. Det er badet, vi skal leve af allesammen, og mest da vi husejere. Derfor vil vi jo gerne støtte anstalten alt det vi kan. Og da jeg nu er formand i husejerforeningen –

Doktor Stockmann

Ja –?

Aslaksen

– og da jeg desforuden er agent for mådeholdsselskabet, – ja, doktoren véd vel, at jeg virker for mådeholdssagen?

Doktor Stockmann

Ja, det forstår sig.

Aslaksen

Nå, – så er det jo begribeligt, at jeg kommer sammen med en hel del mennesker. Og da jeg er kendt for at være en sindig og lovlydig statsborger, som doktoren selv sa', så har jeg jo en viss indflydelse i byen, – en liden slags magtstilling, – om jeg selv skal sige det.

Doktor Stockmann

Det véd jeg meget godt, herr Aslaksen.

Aslaksen

Ja se – derfor vilde det være en smal sag for mig at få en adresse istand, om det skulde knibe.

Doktor Stockmann

En adresse, siger De?

Aslaksen

Ja, en slags takadresse fra byens borgere for at De har båret denne samfundsvigtige sag frem. Det siger sig selv, at den måtte være affattet med sømmeligt mådehold, så den ikke støder myndighederne og dem, som har magten forresten. Og passer vi bare nøje på det, så kan da vel ingen ta' os det ilde op, véd jeg?

Hovstad

Nå, selv om de ikke likte det så svært godt, så –

Aslaksen

Nej, nej, nej; ikke nogen nærgåenhed imod øvrigheden, herr Hovstad. Ikke nogen opposition imod folk, som står os så tæt indpå livet. Det har jeg fåt nok af i mine dage; og det kommer der aldrig noget godt ud af heller. Men en statsborgers sindige og frimodige ytringer må ikke være nogen mand forment.

Doktor Stockmann

(ryster hans hånd).
Jeg kan ikke sige Dem, kære herr Aslaksen, hvor inderligt det glæder mig at finde al denne tilslutning blandt mine medborgere. Jeg er så glad, – så glad! Hør; skal det ikke være et lidet glas sherry? Hvad!

Aslaksen

Nej mange tak; jeg nyder aldrig den slags spirituosa.

Doktor Stockmann

Nå, men et glas øl da; hvad siger De til det?

Aslaksen

Tak, ikke det heller, herr doktor; jeg nyder ingenting så tidligt på dagen. Men nu vil jeg gå ud i byen og snakke med en del af husejerne og forberede stemningen.

Doktor Stockmann

Ja, det er så overmåde snildt af Dem, herr Aslaksen; men jeg kan umulig få i mit hode, at alle disse anstalter skulde bli' nødvendige; jeg synes sagen må kunne gå ganske af sig selv.

Aslaksen

Autoriteterne arbejder noget tungvindt, herr doktor. Ja, gudbevar's, jeg siger ikke det for at laste dem –

Hovstad

Imorgen skal vi køre dem ivej i bladet, Aslaksen.

Aslaksen

Men bare ikke voldsomt, herr Hovstad. Far frem med mådehold, ellers får De dem ikke af flækken; De kan lide på mit råd; for jeg har sanket erfaringer i livets skole. – Nu ja, så vil jeg sige doktoren farvel. De véd nu, at vi småborgere ialfald står bag Dem som en mur. De har den kompakte majoritet på Deres side, herr doktor.

Doktor Stockmann

Tak for det, min kære herr Aslaksen. (rækker ham hånden.) Farvel, farvel!

Aslaksen

Går De med indom på trykkeriet, herr Hovstad?

Hovstad

Jeg kommer bagefter; jeg har endnu lidt at afgøre.

Aslaksen

Godt, godt.
(Han hilser og går; Doktor Stockmann følger ham ud i forstuen.)

Hovstad

(idet doktoren kommer ind igen).
Nå, hvad siger De så, herr doktor? Synes De ikke, det er på tiden, at her luftes ud og rystes op i al denne slaphed og halvhed og fejghed?

Doktor Stockmann

Sigter De til bogtrykker Aslaksen?

Hovstad

Ja, jeg gør. Han er en af dem, som står i sumpen – så bra' en mand han end kan være forresten. Og slig er de fleste her hos os; de går og vipper og svingler til begge siderne; af bare hensyn og betænkeligheder tør de aldrig ta' fuldt skridt.

Doktor Stockmann

Ja, men Aslaksen var da så inderlig velsindet, synes jeg.

Hovstad

Der er en ting, som jeg sætter højere; og det er at stå som en tryg, selvsikker mand.

Doktor Stockmann

Det gir jeg Dem så fuldstændig ret i.

Hovstad

Derfor er det jeg nu vil gribe lejligheden og prøve, om jeg ikke skulde kunne få de velsindede til at mande sig op engang. Autoritetsdyrkelsen må
udryddes her i byen. Dette uforsvarlig store fejlgreb med vandværket må gøres indlysende for alle stemmeberettigede borgere.

Doktor Stockmann

Godt; når De mener, det er til almenhedens bedste, så lad så ske; men ikke førend jeg har talt med min bror.

Hovstad

Jeg skriver ialfald en redaktionsartikkel færdig imens. Og hvis byfogden så ikke vil fremme sagen –

Doktor Stockmann

Å, men hvor kan De tænke Dem sligt?

Hovstad

Det kunde nok tænkes. Og da –?

Doktor Stockmann

Ja, da lover jeg Dem –; hør, – da kan De trykke min afhandling, – ta' den ind hel og holden.

Hovstad

Må jeg det? Er det et ord?

Doktor Stockmann

(rækker ham manuskriptet).
Her har De den; ta' den med Dem; det kan jo ikke skade, at De læser den igennem: og så gir De mig den igen siden.

Hovstad

Godt, godt; det skal jeg nok gøre. Og så farvel, herr doktor.

Doktor Stockmann

Farvel, farvel. Ja, for De skal se, det går så glat, herr Hovstad, – så glat!

Hovstad

Hm, – vi får se.
(han hilser og går ud gennem forstuen.)

Doktor Stockmann

(går hen og ser ind i spisestuen).
Katrine –! Nå, er du kommen hjem, Petra?

Petra

(kommer ind).
Ja, nu kom jeg netop fra skolen.

Fru Stockmann

(kommer).
Har han ikke været her endnu?

Doktor Stockmann

Peter? Nej. Men jeg har snakket en hel del med Hovstad. Han er ganske betaget af den opdagelse, jeg har gjort. Ja, for den har en langt større rækkevidde, end jeg tænkte i førstningen, ser du. Og så har han stillet sit blad til min rådighed, hvis det skulde behøves.

Fru Stockmann

Men tror du da det behøves?

Doktor Stockmann

Å sletikke. Men det er ialfald en stolt bevidsthed, at man har den frisindede, uafhængige presse på sin side. Ja, og tænk – så har jeg havt besøg af formanden i husejerforeningen.

Fru Stockmann

Så? Og hvad vilde han?

Doktor Stockmann

Også støtte mig. De vil støtte mig allesammen, ifald det skulde knibe. Katrine, – véd du, hvad jeg har for noget bag mig?

Fru Stockmann

Bag dig? Nej; hvad har du for noget bag dig da?

Doktor Stockmann

Den kompakte majoritet.

Fru Stockmann

Ja så. Er det godt for dig, det, Tomas?

Doktor Stockmann

Ja, det skulde jeg mene, det er godt! (gnider hænderne og går op og ned.) Ja, Herregud, hvor fornøjeligt det er at stå således i broderlig forening sammen med sine medborgere!

Petra

Og så at udrette så meget godt og nyttigt, far!

Doktor Stockmann

Ja, og det ovenikøbet for ens egen fødeby, du!

Fru Stockmann

Nu ringte det.

Doktor Stockmann

Så har vi ham visst. – – (det banker.) Vær så god!

Byfogd Stockmann

(kommer fra forstuen).
Godmorgen.

Doktor Stockmann

Velkommen, Peter!

Fru Stockmann

Godmorgen, svoger. Hvorledes står det til?

Byfogden

Jo tak; såså. (til doktoren.) Jeg modtog igår efter kontortid en afhandling fra dig betræffende vandforholdene ved badeanstalten.

Doktor Stockmann

Ja. Har du læst den?

Byfogden

Jo, jeg har.

Doktor Stockmann

Og hvad siger du så til den sag?

Byfogden

(med et sideblik).
Hm –

Fru Stockmann

Kom, Petra.
(hun og Petra går ind i værelset til venstre.)

Byfogden

(efter et ophold).
Har det været nødvendigt at drive alle disse undersøgelser bag min ryg?

Doktor Stockmann

Ja, så længe jeg ikke havde absolut visshed, så –

Byfogden

Og den, mener du altså, du nu har?

Doktor Stockmann

Ja, det har du da vel selv overbevist dig om.

Byfogden

Er det din hensigt at fremlægge dette aktstykke for badebestyrelsen som et slags officielt dokument?

Doktor Stockmann

Ja vel. Noget må der jo gøres ved sagen; og det fort.

Byfogden

Du bruger, som sædvanligt, stærke talemåder i din afhandling. Du siger blandt andet, at det, vi byder vore badegæster, er en permanent forgiftelse.

Doktor Stockmann

Ja men, Peter, kan det da betegnes anderledes? Tænk dig bare, – forgiftet vand både til indvortes og udvortes! Og det til stakkers sygelige mennesker, som tyr til os i god tro, og som betaler os i dyre domme for at få sin sundhed igen!

Byfogden

Og så kommer du i din deduktion til det resultat, at vi må bygge en kloak, som kan optage de postulerede uhumskheder fra Mølledalen, og at vandledningen må lægges om.

Doktor Stockmann

Ja, véd du da nogen anden udvej? Jeg véd ingen.

Byfogden

Jeg gjorde mig i formiddag et ærend ind til stadsingeniøren. Og så bragte jeg – sådan halvt i spøg – disse foranstaltninger på bane som noget, vi kanske burde tage under overvejelse engang i fremtiden.

Doktor Stockmann

Engang i fremtiden!

Byfogden

Han smilte af min formentlige extravagance – naturligvis. Har du gjort dig den ulejlighed at tænke på, hvad de foreslåede forandringer vilde komme til at koste? Efter de oplysninger, jeg modtog, vilde udgifterne rimeligvis løbe op i flere hundrede tusend kroner.

Doktor Stockmann

Skulde det bli' så dyrt?

Byfogden

Ja. Og så kommer det værste. Arbejdet vilde medtage et tidsrum af mindst to år.

Doktor Stockmann

To år, siger du? To hele år?

Byfogden

Mindst. Og hvad skal vi så gøre med badet imens? Skal vi lukke det? Ja, det vilde vi bli' nødt til. Eller tror du kanske nogen vilde søge hid til os, når det rygte kom ud, at vandet skulde være sundhedsfarligt?

Doktor Stockmann

Ja men, Peter, det er det jo.

Byfogden

Og så alt dette nu, – netop nu, da anstalten er i opkomst. Nabobyerne har også visse betingelser for at kunne bli' søgte som badesteder. Tror du ikke, at de straks vilde sætte sig i aktivitet for at drage hele strømmen af fremmede til sig? Jo, ganske upåtvilelig. Og så stod vi der; vi måtte rimeligvis nedlægge hele den kostbare anstalt; og så havde du ruineret din fødeby.

Doktor Stockmann

Jeg – ruineret –!

Byfogden

Det er blot og bart gennem badet, at byen har nogen nævneværdig fremtid for sig. Det indser du visst lige så godt som jeg.

Doktor Stockmann

Men hvad har du da tænkt, at der skulde gøres?

Byfogden

Jeg har ikke af din afhandling kunnet overbevise mig om, at vandforholdene ved badet er så betænkelige, som du fremstiller dem.

Doktor Stockmann

De er snarere værre, du! Eller de blir det ialfald til sommeren, når varmen kommer i vejret.

Byfogden

Som sagt, jeg tror, du overdriver betydeligt. En duelig læge må vide at træffe sine forholdsregler, – han må forstå at forebygge skadelige indvirkninger og at afhjælpe dem, hvis de aldeles øjensynligt skulde gøre sig gældende.

Doktor Stockmann

Og så –? Hvad videre –?

Byfogden

Den etablerede vandforsyning ved badet er nu engang et faktum og må selvfølgelig behandles som et sådant. Men rimeligvis vil direktionen i sin tid ikke være utilbøjelig til at ta' under overvejelse, hvorvidt det med overkommelige pekuniære offere skulde være muligt at få indført visse forbedringer.

Doktor Stockmann

Og en sådan underfundighed, tror du, jeg nogensinde går ind på!

Byfogden

Underfundighed?

Doktor Stockmann

Ja, det vilde være en underfundighed, – et bedrageri, en løgn, en ligefrem forbrydelse imod almenheden, imod hele samfundet!

Byfogden

Jeg har, som før bemærket, ikke kunnet tilegne mig den overbevisning, at der er nogen egentlig overhængende fare påfærde.

Doktor Stockmann

Jo, du har! Det er umuligt andet. Min fremstilling er så slående sand og rigtig, det véd jeg! Og du skønner det meget godt, Peter; men du vil bare ikke være ved det. Det var dig, som fik drevet igennem, at både badebygningerne og vandværket blev lagt, hvor de nu ligger; og det er det, – det er dette forbandede misgreb, som du ikke vil indrømme. Pyt, – tror du ikke, jeg gennemskuer dig?

Byfogden

Og selv om så var? Dersom jeg måske med en viss ængstelighed våger over min anseelse, så sker det til gavn for byen. Uden moralsk autoritet kan jeg ikke styre og lede sagerne således, som jeg eragter det tjenligst for det heles vel. Derfor, – og af diverse andre grunde, – er det mig magtpåliggende, at din forestilling ikke indleveres til badedirektionen. Den må holdes tilbage for almenvellets skyld. Jeg skal så senere bringe sagen under diskussion og vi skal gøre vort bedste i stilhed; men der må ingenting, – ikke et eneste ord, komme til offentlighedens kundskab i dette fatale anliggende.

Doktor Stockmann

Ja, det vil nu ikke kunne forhindres, min kære Peter.

Byfogden

Det må og det skal forhindres.

Doktor Stockmann

Det går ikke, siger jeg; der er altfor mange, som véd om det.

Byfogden

Véd om det! Hvem? Det er dog vel aldrig disse herrer i "Folkebudet", som –?

Doktor Stockmann

A jo; de også. Den frisindede, uafhængige presse vil nok sørge for, at I gør eders skyldighed.

Byfogden

(efter et kort ophold).
Du er en overmåde ubesindig mand, Tomas. Har du ikke betænkt, hvad følger dette kan drage efter sig for dig selv?

Doktor Stockmann

Følger? Følger for mig?

Byfogden

For dig og dine, ja.

Doktor Stockmann

Hvad fanden skal det sige?

Byfogden

Jeg tror, at jeg al min tid har vist mig som en tjenstvillig og hjælpsom bror imod dig.

Doktor Stockmann

Ja, det har du; og det takker jeg dig for.

Byfogden

Forlanges ikke. Jeg har jo også for en del været nødt til det – for min egen skyld. Det var altid mit håb, at jeg skulde kunne holde dig nogenlunde i ave, når jeg hjalp til at forbedre din økonomiske stilling.

Doktor Stockmann

Hvad for noget? Det var altså bare for din egen skyld –!

Byfogden

Tildels, siger jeg. Det er penibelt for en embedsmand, når hans nærmeste pårørende går hen og kompromitterer sig gang efter gang.

Doktor Stockmann

Og det synes du, at jeg gør?

Byfogden

Ja, desværre, det gør du, uden at du selv véd af det. Du har et uroligt, stridbart, oprørsk sind. Og så din ulyksalige hang til at skrive offentligt om alle mulige og umulige sager. Aldrig så snart får du et indfald, – straks skal du skrive en avisartikel eller en hel brochure om det.

Doktor Stockmann

Ja, men er det da ikke en statsborgers pligt at meddele sig til almenheden, når han har fanget en ny tanke!

Byfogden

Å, almenheden behøver slet ingen nye tanker. Almenheden er bedst tjent med de gamle, gode, anerkendte tanker, den allerede har.

Doktor Stockmann

Og det siger du sådan ligefrem!

Byfogden

Ja, engang må jeg dog tale ligefrem med dig. Hidtil har jeg søgt at undgå det, da jeg véd, hvor irritabel du er; men nu må jeg sige dig sandheden, Tomas. Du gør dig ingen forestilling om, hvormeget du skader dig selv ved din fremfusenhed. Du beklager dig over autoriteterne, ja over selve regeringen, – river ned på den sågar, – påstår, at du er bleven tilsidesat, forfulgt. Men kan du vente dig andet, – en så besværlig mand, som du er.

Doktor Stockmann

Hvad nu, – er jeg besværlig også?

Byfogden

Ja, Tomas, du er en meget besværlig mand at arbejde sammen med. Det har jeg fåt føle. Du sætter dig ud over alle hensyn; du synes rent at glemme, at det er mig, du kan takke for posten her som badelæge –

Doktor Stockmann

Den var jeg selvskreven til! Jeg og ingen anden! Jeg var den første, som så, at byen kunde bli' et blomstrende badested; og jeg var den eneste, som så det dengang, Jeg stod alene og stred for tanken gennem mange år; og jeg skrev og skrev –

Byfogden

Unægtelig. Men dengang var endnu ikke det rette tidspunkt forhånden; nå, det kunde jo du deroppe i din afkrog ikke bedømme. Men da så det betimelige øjeblik kom, da tog jeg – og de andre – sagen i vor hånd –

Doktor Stockmann

Ja, og så forkludred I hele min herlige plan. Å jo, det viser sig rigtignok nu, hvilke kløgtige fyre I var!

Byfogden

Efter min formening viser det sig kun, at du igen trænger til et afløb for din stridslyst. Du vil dine foresatte tillivs; – det er jo din gamle vane. Du kan ikke tåle nogen autoritet over dig; du ser skævt til enhver, der beklæder en overordnet embedsstilling; du betragter ham som en personlig fiende, – og straks er det ene angrebsvåben dig ligeså godt som det andet. Men nu har jeg gjort dig opmærksom på, hvilke interesser der står på spil for hele byen, – og følgelig for mig også. Og derfor siger jeg dig, Tomas, at jeg er ubønhørlig i den fordring, jeg nu agter at stille til dig.

Doktor Stockmann

Hvad er det for en fordring?

Byfogden

Da du har været åbenmundet nok til at omtale dette kildne anliggende for uvedkommende, omendskønt det burde ha' været bevaret som en direktionshemmelighed, så kan sagen naturligvis ikke dysses ned. Allehånde rygter vil sprede sig vidt omkring, og de ildesindede iblandt os vil nære rygterne ved alskens tilsætninger. Det vil derfor være nødvendigt, at du offentlig imødegår deslige rygter.

Doktor Stockmann

Jeg! Hvorledes? Jeg forstår dig ikke.

Byfogden

Det tør forventes, at du ved fornyede undersøgelser kommer til det resultat, at sagen ikke på langt nær er så farlig eller betænkelig, som du i første øjeblik indbildte dig.

Doktor Stockmann

Aha, – så det forventer du!

Byfogden

Endvidere forventer man, at du nærer og offentlig udtaler den tillid til bestyrelsen, at den grundigt og samvittighedsfuldt vil foranstalte det fornødne for at afhjælpe mulige ulæmper.

Doktor Stockmann

Ja men det vil I aldrig i verden kunne gøre, sålænge I farer med fusk og flikværk. Jeg siger dig det, Peter; og det er min fuldeste og rammeste overbevisning –!

Byfogden

Som funktionær har du ikke lov til at nære nogen separat overbevisning.

Doktor Stockmann

(standser).
Ikke lov til at –?

Byfogden

Som funktionær, siger jeg. Som privatperson, – gudbevar's, det er en anden sag. Men som underordnet tjenestemand ved badet har du ikke lov til at udtale nogen overbevisning, som står i strid med dine foresattes.

Doktor Stockmann

Dette går for vidt! Jeg, som læge, som videnskabsmand, skulde ikke ha' lov til –!

Byfogden

Det anliggende, her handles om, er ikke noget rent videnskabeligt; det er et kombineret anliggende; det er både et teknisk og et økonomisk anliggende.

Doktor Stockmann

Å lad det være for mig, hvad fanden det være vil! Jeg vil ha' frihed til at udtale mig om alle mulige anliggender i hele verden!

Byfogden

Vær så god. Men bare ikke om badets – Det forbyder vi dig.

Doktor Stockmann

(skriger).
I forbyder –! I! Slige nogen –!

Byfogden

Jeg forbyder dig det, – jeg, din øverste fore satte; og når jeg forbyder dig det, så har du lystre.

Doktor Stockmann

(betvinger sig).
Peter, – var du såsandt ikke min bror –

Petra

(river døren op).
Far, dette skal du ikke tåle!

Fru Stockmann

(efter hende).
Petra, Petra!

Byfogden

Ah, man har ståt på lur.

Fru Stockmann

Der er så lydt; vi kunde ikke undgå at –

Petra

Jo, jeg stod og hørte efter.

Byfogden

Nå, det er mig igrunden kært –

Doktor Stockmann

(går nærmere).
Du talte til mig om at forbyde og at lystre –?

Byfogden

Du har nødsaget mig til at tale i den tone.

Doktor Stockmann

Og så skal jeg i en offentlig erklæring slå mig selv på munden?

Byfogden

Vi eragter det uomgængelig nødvendigt, at du offentliggør en erklæring, således, som jeg har forlangt den.

Doktor Stockmann

Og hvis jeg nu ikke – lystrer?

Byfogden

Så udsteder vi selv en erklæring til beroligelse for publikum.

Doktor Stockmann

Godt og vel; men så skriver jeg imod jer. Jeg holder på mit; jeg skal bevise, at jeg har ret og at I har uret. Og hvad vil I så gøre?

Byfogden

Da vil jeg ikke kunne forhindre, at du får din afsked.

Doktor Stockmann

Hvad –!

Petra

Far, – afsked!

Fru Stockmann

Afsked!

Byfogden

Afsked som badelæge. Jeg vil se mig foranlediget til at andrage om øjeblikkelig opsigelse, fjerne dig fra enhver befatning med badets anliggender.

Doktor Stockmann

Og det skulde I vove!

Byfogden

Det er dig selv, som her spiller det vovelige spil.

Petra

Onkel, dette er en oprørende fremfærd imod en mand som far!

Fru Stockmann

Vil du bare tie stille, Petra!

Byfogden

(ser på Petra).
Aha, man indlader sig allerede på opinionsytringer. Ja naturligvis. (til fruen.) Svigerinde, De er formentlig den besindigste her i huset. Anvend den indflydelse, De måtte ha' over Deres mand; få ham til at indse, hvad dette vil drage efter sig både for hans familje –

Doktor Stockmann

Min familje kommer ingen anden ved end mig selv!

Byfogden

– både for hans familje, siger jeg, og for den by, han lever i.

Doktor Stockmann

Det er mig, som vil byens sande vel! Jeg vil afsløre de mangler, som sent eller tidligt må komme far dagens lys. Å, det skal nok vise sig, at jeg elsker min fødeby.

Byfogden

Du, som i forblindet trods går hen og afskærer byens vigtigste næringskilde.

Doktor Stockmann

Den kilde er forgiftet, menneske! Er du gal! Vi lever her af at høkre med uhumskhed og råddenskab! Hele vort opblomstrende samfundsliv suger sin næring af en løgn!

Byfogden

Indbildninger – eller noget endnu værre. Den mand, der udslynger så nærgående insinuationer imod sit eget hjemsted, han må være samfundets fiende.

Doktor Stockmann

(imod ham).
Og det vover du –!

Fru Stockmann

(kaster sig imellem).
Tomas!

Petra

(griber sin far om armen).
Bare rolig, far!

Byfogden

Jeg vil ikke udsætte mig for voldsomheder. Du er nu advaret. Betænk så, hvad du skylder dig og dine. Farvel.
(han går.)

Doktor Stockmann

(går op og ned).
Og en sådan behandling må jeg tåle! I mit eget hus, Katrine! Hvad siger du til det!

Fru Stockmann

Ja visst er det både skam og spot, Tomas –

Petra

Kunde jeg såsandt komme onkel tillivs –!

Doktor Stockmann

Det er min egen skyld; jeg skulde ha' rejst børster imod dem for længe siden, – vist tænder, – bidt fra mig! – Og så kalde mig for en samfundsfiende! Mig! Det Iar jeg, min sæl og salighed, ikke sidde på mig!

Fru Stockmann

Men, snille Tomas, din bror har nu engang magten –

Doktor Stockmann

Ja, men jeg har retten, du!

Fru Stockmann

Ak ja, retten, retten; hvad hjælper det, at du har retten, når du ikke har nogen magt?

Petra

Nej men mor da, – hvor kan du snakke slig?

Doktor Stockmann

Så det skulde ikke hjælpe noget i et frit samfund at ha' retten på sin side? Du er løjerlig, Katrine. Og desuden, – har jeg da ikke den frisindede uafhængige presse foran mig, – og den kompakte majoritet bag mig? Det er vel magt god nok, det, skulde jeg mene!

Fru Stockmann

Men Herregud, Tomas, du tænker da vel aldrig på –?

Doktor Stockmann

Hvad for noget tænker jeg ikke på?

Fru Stockmann

– at sætte dig op imod din bror, mener jeg.

Doktor Stockmann

Hvad fanden vilde du, jeg ellers skulde gøre, når jeg ikke skulde holde på det, som ret og sandt er?

Petra

Ja, det spør' jeg rigtignok også om?

Fru Stockmann

Men det nytter dig jo ingen verdens ting; når de ikke vil, så vil de ikke.

Doktor Stockmann

Hoho, Katrine, giv du bare tid, så skal du se, jeg driver nok min krig igennem.

Fru Stockmann

Ja, du driver kanske igennem, at du får din afsked, – det gør du.

Doktor Stockmann

Så har jeg ialfald gjort min pligt imod almenheden, – imod samfundet. Jeg, som kaldes for en samfundsfiende!

Fru Stockmann

Men imod din familje, Tomas? Imod os herhjemme? Synes du, det er at gøre din pligt imod dem, du skal forsørge?

Petra

Å tænk da ikke altid først og fremst på os, mor.

Fru Stockmann

Ja, du har let for at snakke; du kan i nødsfald stå på egne ben. – Men husk på gutterne, Tomas; og tænk lidt på dig selv også, og på mig –

Doktor Stockmann

Men jeg tror du er rent gal, Katrine! Hvis jeg så jammerlig fejgt faldt tilfode for denne Peter og for hans fordømte slæng, – vilde jeg da nogensinde få en lykkelig stund mere i mit liv?

Fru Stockmann

Ja, det véd jeg ikke; men Vorherre bevare os for den lykke, vi vil få, allesammen, hvis du blir ved at trodse. Så står du der igen uden levebrød, uden faste indtægter. Jeg synes, vi har fåt nok af det i gamle dage; husk på det, Tomas; tænk på, hvad det har på sig.

Doktor Stockmann

(vrider sig kæmpende og knytter hænderne).
Og sligt noget kan disse kontortrælle føre ned over en fri ærlig mand! Er det ikke forfærdeligt, Katrine?

Fru Stockmann

Jo, det er syndigt handlet imod dig, det er visst og sandt. Men, Herregud, der er så meget uretfærdigt, en får bøje sig under her i verden. – Der er gutterne, Tomas! Se på dem! Hvad skal der bli' af dem? Å nej, nej, du kan da aldrig nænne –
(Ejlif og Morten, med skolebøger, er imidlertid kommet ind.)

Doktor Stockmann

Gutterne –! (står med engang fast og fattet.) Ikke, om så hele verden faldt ned, bøjer jeg nakken under åget.
(han går imod sit værelse.)

Fru Stockmann

(efter ham).
Tomas, – hvad vil du gøre!

Doktor Stockmann

(ved døren).
Jeg vil ha' ret til at se mine gutter i øjnene, når de engang blir voksne fri mænd.
(han går ind.)

Fru Stockmann

(brister i gråd).
Å Gud hjælpe og trøste os allesammen!

Petra

Far er bra', han! Han gir sig ikke.
(Gutterne spør' forundret, hvad det er for noget; Petra gir dem tegn til at tie.)

TREDJE AKT

("Folkebudet"s redaktionskontor. Til venstre i baggrunden er indgangsdøren; til højre på samme væg er en anden dør med glasruder, hvorigennem man ser ind i trykkeriet. På væggen til højre en dør. Midt på gulvet et stort bord bedækket med papirer, aviser og bøger. Foran til venstre et vindu og ved dette en skrivepult med høj stol. Et par lænestole står ved bordet, nogle andre stole langs væggene. Værelset er skummelt og uhyggeligt, bohavet gammelt, lænestolene smudsige og forrevne. Inde i trykkeriet ses et par sættere i arbejde; længere borte er en håndpresse igang.)

(Redaktør Hovstad sidder ved pulten og skriver. Lidt efter kommer Billing ind fra højre med doktorens manuskript i hånden.)

Billing

Nå, det må jeg sige –!

Hovstad

(skrivende).
Har De læst det igennem?

Billing

(lægger manuskriptet på pulten).
Ja, det har jeg da rigtignok.

Hovstad

Synes De ikke doktoren er bra' hvas?

Billing

Hvas? Han er, Gud døde mig, knusende, er han. Hvert ord falder vægtfuldt, som – jeg vil sige – som slaget af en øksehammer.

Hovstad

Ja, men de folk falder nu ikke for første slaget heller.

Billing

Det er sandt; men så blir vi ved at slå, – slag i slag, indtil hele stormandsvældet ramler sammen. Da jeg sad derinde og læste dette der, var det ligesom jeg øjned revolutionen komme på afstand.

Hovstad

(vender sig).
Hys; sig bare ikke det så Aslaksen hører det.

Billing

(dæmper stemmen).
Aslaksen er en knæhøne, en fejg karl; der er ikke mands mod i ham. Men dennegang sætter De da vel Deres vilje igennem? Hvad? Doktorens opsats kommer da vel ind?

Hovstad

Ja, hvis bare ikke byfogden gir sig med det gode, så –

Billing

Det vilde være fanden så kedeligt.

Hovstad

Nå, vi kan heldigvis gøre os stillingen nyttig, hvad der så sker. Går byfogden ikke ind på doktorens forslag, så får han alle småborgerne på nakken, – hele husejerforeningen og de andre. Og går han ind på det, så lægger han sig ud med en hel hob af de store aktionærer i badet, som hidtildags har været hans bedste støtter –

Billing

Ja, ja vel; for de kommer visst til at punge ud med en svær mængde penge –

Hovstad

Ja, det kan De bande på. Og så er ringen brudt, ser De, og så skal vi i bladet dag ud og dag ind gøre det indlysende for almenheden, at byfogden er ukyndig både i det ene og det andet, og at alle tillidsposterne i byen, hele kommunalstyret, bør lægges over i frisindede folks hænder.

Billing

Det er, Gud døde mig, så slående sandt! Jeg ser det, – jeg ser det; vi står lige ved begyndelsen til en revolution!
(det banker.)

Hovstad

Hys! (råber.) Kom ind!
(Doktor Stockmann kommer gennem døren til venstre i baggrunden.)

Hovstad

(går imod ham).
Å, der har vi doktoren. Nå?

Doktor Stockmann

Tryk væk, herr Hovstad!

Hovstad

Blev det altså til det?

Billing

Hurra!

Doktor Stockmann

Tryk væk, siger jeg. Ja visst blev det til det. Men nu skal de få det, som de vil ha' det. Nu blir her krig i byen, herr Billing!

Billing

Krig på kniven, vil jeg håbe! Kniven på struben, herr doktor!

Doktor Stockmann

Afhandlingen er bare en begyndelse. Jeg går allerede med hodet fuldt af udkast til en firefem andre opsatser. Hvor har De Aslaksen henne?

Billing

(råber ind i trykkeriet).
Aslaksen, å kom her et øjeblik!

Hovstad

Firefem andre opsatser, sa' De? Om den samme sag?

Doktor Stockmann

Nej, – å langtfra, kære. Nej, det blir om ganske andre ting. Men det kommer altsammen fra vandværket og fra kloaken. Det ene drager det andet efter sig, skønner De. Det er som når en begynder at rive på en gammel bygning, – akkurat så.

Billing

Det er, Gud døde mig, sandt; en synes aldrig en blir færdig, før en har revet ned hele skramlet.

Aslaksen

(fra trykkeriet).
Revet ned! Doktoren tænker da vel ikke på at rive ned badehuset?

Hovstad

Langt ifra; vær bare ikke ræd.

Doktor Stockmann

Nej, det gælder ganske andre ting. Nå, hvad siger De så om min afhandling, herr Hovstad?

Hovstad

Jeg synes, den er et rent mesterstykke –

Doktor Stockmann

Ja, ikke sandt –? Nå, det glæder mig; det glæder mig.

Hovstad

Den er så grej og så ligetil; en behøver sletikke at være fagmand for at skønne sammenhængen. Jeg tør sige, De vil få hver eneste oplyst mand på Deres side.

Aslaksen

Og så alle besindige vel?

Billing

Både besindige og ubesindige, – ja, jeg mener næsten hele byen.

Aslaksen

Nå, så tør vi nok trykke den.

Doktor Stockmann

Ja, det skulde jeg mene.

Hovstad

Den skal ind imorgen tidlig.

Doktor Stockmann

Ja, død og plage, der må ikke spildes en eneste dag. Hør, herr Aslaksen, det var det, jeg vilde be' Dem om: De må ta' Dem personlig af manuskriptet.

Aslaksen

Det skal jeg nok.

Doktor Stockmann

Pas på det, som om det var guld. Ingen trykfejl; hvert ord er vigtigt. Og så kommer jeg indom igen siden; kanske jeg kunde få se lidt korrektur. – Ja, jeg kan ikke sige, hvor jeg tørster efter at få den sag på tryk, – slynget ud –

Billing

Slynget, – ja, som et lyn!

Doktor Stockmann

– underkastet alle kyndige medborgeres dom. Å, De kan aldrig forestille Dem, hvad jeg har været udsat for idag. Man har truet mig både med dit og med dat; man har villet ta' ifra mig mine soleklareste menneskerettigheder –

Billing

Hvad! Deres menneskerettigheder!

Doktor Stockmann

– man har villet fornedre mig, gøre mig til en usling, forlangt, at jeg skulde sætte personlig fordel over min inderste, helligste overbevisning –

Billing

Det er, Gud døde mig, for grovt.

Hovstad

Å ja, en kan vente sig noget af hvert fra den kant.

Doktor Stockmann

Men med mig skal de komme tilkort; det skal de få sort på hvidt for. Nu vil jeg hver evig eneste dag lægge mig ligesom for anker i "Folkebudet" og bestryge dem med den ene exploderende opsats efter den anden –

Aslaksen

Ja, men hør nu –

Billing

Hurra; det blir krig, det blir krig!

Doktor Stockmann

– jeg skal slå dem til jorden, jeg skal knuse dem, rasere deres fæstningsværker for hele den retsindige almenheds øjne! Det skal jeg gøre!

Aslaksen

Men gør det endelig moderat, herr doktor; skyd med mådehold –

Billing

Nej da; nej da! Spar ikke på dynamiten!

Doktor Stockmann

(vedbliver uforstyrret).
For nu er det ikke bare dette med vandværket og kloaken alene, ser De. Nej, det er hele samfundet, som skal renskes, desinficeres –

Billing

Der lød det forløsende ord!

Doktor Stockmann

Alle flikværksgubberne må føjses væk, forstår De. Og det på alle mulige områder! Der har åbnet sig så uendelige synsvidder for mig idag. Det står ikke rigtig klart for mig endnu; men jeg skal nok få rede i det. Det er unge friske fanebærere, vi må ud og lede efter, mine venner; vi må ha' nye befalingsmænd på alle forposterne.

Billing

Hør, hør!

Doktor Stockmann

Og lad os bare holde sammen, så går det så glat, så glat! Hele omvæltningen vil løbe af stabelen som et skib. Ja, tror De ikke det?

Hovstad

Jeg for min del tror, at nu har vi al udsigt til at få lagt det kommunale styre der, hvor det rettelig bør ligge.

Aslaksen

Og når vi bare farer frem med mådehold, så kan jeg da aldrig tænke mig, at dette her kunde være farligt.

Doktor Stockmann

Hvem fanden bryr sig om enten det er farligt eller ikke! Det, jeg gør, det gør jeg i sandhedens navn og for min samvittigheds skyld.

Hovstad

De er en mand, som fortjener at støttes, herr doktor.

Aslaksen

Ja, det står fast, doktoren er byens sande ven; en rigtig samfundsven er han.

Billing

Doktor Stockmann er, Gud døde mig, en folkeven, Aslaksen!

Aslaksen

Jeg tænker, husejerforeningen snart gør brug af det udtryk.

Doktor Stockmann

(bevæget, trykker deres hænder).
Tak, tak, mine kære, trofaste venner; – dette her er mig så kvægende at høre; – min herr bror kaldte mig for noget ganske andet. Nå, det skal han min sæl få igen med renter! Men nu må jeg op og se til en stakkers djævel –. Jeg kommer igen, som sagt. Tag endelig godt vare på manuskriptet, herr Aslaksen; – og, for alt i verden, stryg ikke nogen af udråbstegnene! Sæt heller et par stykker til! Godt, godt; farvel sålænge; farvel, farvel!
(Gensidige hilsener idet han følges til døren og går.)

Hovstad

Han kan bli' en ubetalelig nyttig mand for os.

Aslaksen

Ja, så længe han bare vil holde sig til dette her med badeanstalten. Men går han videre, så er det ikke rådeligt at slå følge med ham.

Hovstad

Hm, det kommer nu alt an på –

Billing

De er da også så forbandet ræd, Aslaksen.

Aslaksen

Ræd? Ja, når det gælder de lokale magthavere, så er jeg ræd, herr Billing; det er noget, jeg har lært i erfaringens skole, skal jeg sige Dem. Men sæt mig op i den store politik, ligeover for regeringen selv, og se så, om jeg er ræd.

Billing

Nej visst er De ikke, nej; men det er jo netop modsigelsen hos Dem.

Aslaksen

Jeg er en mand med samvittighed, det er sagen. Ryger en løs på regeringen, så gør en ikke samfundet nogen skade ialfald; for de mænd bryr sig ikke om det, ser De; – de blir stående ligegodt, de. Men de lokale myndighederne, de kan kastes, og så kan en kanske få ukyndigheden ved roret, til ubodelig skade både for husejere og andre.

Hovstad

Men borgeropdragelsen gennem selvstyret da, – tænker De ikke på den?

Aslaksen

Når en mand har fåt noget mellem hænderne, som skal skøttes, så kan en ikke tænke på alting, herr Hovstad.

Hovstad

Da gid jeg aldrig må få noget mellem hænderne!

Billing

Hør, – hør!

Aslaksen

(smiler).
Hm. (peger mod pulten.) På den redaktørkrakken
der har stiftamtmand Stensgård siddet før Dem.

Billing

(spytter).
Tvi! Slig en overløber.

Hovstad

Jeg er ingen slingringsmand – og blir det heller aldrig.

Aslaksen

En politiker skal ikke forsværge nogen ting i verden, herr Hovstad. Og De, herr Billing, skulde også ta' et rev eller to i sejlet nu om dagene, synes jeg; for De søger jo sekretærposten i magistraten.

Billing

Jeg –!

Hovstad

Gør De, Billing!

Billing

Nå ja, – De kan da for fanden skønne, at det bare er for at ærgre de velvise herrerne.

Aslaksen

Ja, mig kommer det jo sletikke ved. Men når jeg sigtes for fejghed og for modsigelser i min holdning, så er det det, jeg vil ha' betonet: bogtrykker Aslaksens politiske fortid ligger åben for alle og enhver. Jeg har ikke undergåt anden forandring, end at jeg er ble't mere mådeholden, ser De. Mit hjerte er fremdeles hos folket; men jeg nægter ikke for, at min forstand hælder noget over til magthaverne, – ja, til de lokale da.
(han går ind i trykkeriet.)

Billing

Skulde vi ikke se at bli' af med ham, Hovstad?

Hovstad

Kender De nogen anden, som vil stå i forskud både for papir og trykningsomkostninger?

Billing

Det er forbandet, at vi ikke skal ha' den fornødne driftskapital.

Hovstad

(sætter sig ved pulten).
Ja, havde vi bare den, så –

Billing

End om De henvendte Dem til doktor Stockmann?

Hovstad

(blader i papirerne).
Å, hvad kan det nytte? Han ejer jo ingenting.

Billing

Nej; men han har en god mand i baghånden, gamle Morten Kiil, – "grævlingen", som de kalder ham.

Hovstad

(skrivende).
Véd De da så sikkert, at han ejer noget?

Billing

Ja, Gud døde mig, gør han da vel det! Og en del af det må da vel tilfalde Stockmanns familje. Han må da vel tænke på at udstyre – børnene ialfald.

Hovstad

(vender sig halvt om).
Bygger De på det?

Billing

Bygger? Jeg bygger naturligvis ikke på nogenting.

Hovstad

Det gør De ret i. Og denne posten i magistraten skulde De nu sletikke bygge på; for jeg kan forsikre Dem, – De får den ikke.

Billing

Nej, tror De ikke jeg véd det meget godt? Men det er mig netop kært, at jeg ikke får den. En sådan tilsidesættelse ildner ens stridsmod; – en får ligesom en tilførsel af frisk galde, og det kan vel behøves i en ravnekrog som her, hvor der så sjelden sker noget rigtig æggende.

Hovstad

(som skriver).
Å ja; å ja.

Billing

Nå, – de skal snart få høre fra mig! – Nu går jeg ind og skriver opråbet til husejerforeningen.
(han går ind i værelset til højre.)

Hovstad

(sidder ved pulten, tygger på penneskaftet og siger langsomt): Hm, – ja så da. – (det banker.) Kom ind!
(Petra kommer gennem døren til venstre i baggrunden.)

Hovstad

(rejser sig).
Nej, er det Dem? Kommer De her?

Petra

Ja, De må undskylde –

Hovstad

(rykker en lænestol frem).
Vil De ikke sætte Dem ned?

Petra

Nej tak; jeg går straks igen.

Hovstad

Er det kanske noget fra Deres far, som –?

Petra

Nej, det er fra mig selv. (tar en bog op af kåbelommen.) Her er den engelske fortælling.

Hovstad

Hvorfor gir De den tilbage?

Petra

Jo, for jeg vil ikke oversætte den.

Hovstad

Men De lovte mig da så visst –

Petra

Ja, dengang havde jeg ikke læst den. Og De har da visst heller ikke læst den?

Hovstad

Nej; De véd jo, jeg forstår ikke engelsk; men –

Petra

Nej vel; derfor vilde jeg sige Dem, at De må se Dem om efter noget andet. (lægger bogen på bordet.)
Denne her kan sletikke bruges i "Folkebudet".

Hovstad

Hvorfor ikke det?

Petra

Fordi den står aldeles i strid med Deres egne meninger.

Hovstad

Nå, for den sags skyld –

Petra

De forstår mig nok ikke. Den handler om, hvorledes en overnaturlig styrelse tar sig af de såkaldte gode mennesker her i verden og leder alting til det bedste for dem til slut, – og at alle de såkaldte onde mennesker får sin straf.

Hovstad

Ja men det er jo bare bra', det. Det er jo netop sligt noget, folk vil ha'.

Petra

Vil da De være den, som gir folk sligt noget? Selv tror De jo ikke et ord af det. De véd jo meget godt, at det ikke går så til i virkeligheden.

Hovstad

De har så fuldkommen ret; men en redaktør kan ikke altid handle, som han helst vilde. En får ofte bøje sig for folks mening i det mindre vigtige. Politiken er jo dog hovedsagen i livet – eller for et blad ialfald; og vil jeg få folk med mig på frigørelse og fremskridt, så må jeg ikke skræmme dem ifra mig. Når de finder en slig moralsk fortælling nedenunder i bladkælderen, så går de villigere med på det, vi trykker ovenfor; – de blir ligesom mere trygge.

Petra

Fy; så lumsk går ikke De og stiller snarer for Deres læsere; De er ikke nogen ædderkop.

Hovstad

(smiler).
Tak, fordi De tror så godt om mig. Nej, det er jo rigtignok også bare Billings tankegang og ikke min.

Petra

Billings!

Hovstad

Ja, ialfald snakked han så her en af dagene. Det er jo Billing, som er så hidsig på at få den fortællingen ind; jeg kender jo ikke bogen.

Petra

Men hvor kan da Billing med sine frigjorte anskuelser –!

Hovstad

Å, Billing er mangfoldig, han. Nu søger han sekretærposten i magistraten også, hører jeg.

Petra

Det tror jeg ikke, Hovstad. Hvor skulde han kunne bekvemme sig til sligt?

Hovstad

Ja, det må De spørge ham om.

Petra

Aldrig havde jeg da tænkt det om Billing.

Hovstad

(ser fastere på hende).
Ikke? Kommer det Dem så rent uventet?

Petra

Ja. Eller kanske nej alligevel. Å, jeg véd igrunden ikke –.

Hovstad

Vi avisskrivere duer ikke stort, frøken.

Petra

Siger De virkelig det?

Hovstad

En gang imellem tænker jeg det.

Petra

Ja, under det vanlige hverdagskævl; det kan jeg nok forstå. Men nu, da De har taget hånd i en stor sag –.

Hovstad

Dette her med Deres far, mener De?

Petra

Netop det, ja. Nu synes jeg, De må føle Dem som en mand, der duer fremfor de fleste.

Hovstad

Ja, idag føler jeg noget sligt.

Petra

Ja, ikke sandt; gør De ikke det? Å, det er et herligt livskald, De har valgt. Således at bane vejen for miskendte sandheder og for nye modige synsmåder –; ja bare det, at stå frygtløst frem og ta' ordet for en forurettet mand –

Hovstad

Allerhelst når denne forurettede mand er –, hm, – jeg véd ikke rigtig, hvorledes jeg skal –

Petra

Når han er så retskaffen og så grundærlig, mener De?

Hovstad

(sagtere).
Allerhelst når han er Deres far, mente jeg.

Petra

(pludselig slået).
Det?

Hovstad

Ja, Petra, – frøken Petra.

Petra

Er det det, som står for Dem, som det første og fremste? Ikke sagen selv? Ikke sandheden; ikke fars store varme hjertelag?

Hovstad

Jo, – jo begribeligvis, det også.

Petra

Nej tak; nu forsnakked De Dem, Hovstad; og nu tror jeg aldrig mere på Dem i nogen ting.

Hovstad

Kan De da ta' mig så ilde op, at det mest er for Deres skyld –?

Petra

Det, jeg er vred på Dem for, det er, at De ikke har været ærlig imod far. De har talt til ham, som om sandheden og samfundets vel lå Dem nærmest på sinde; De har narret både far og mig; De er ikke den mand, De gav Dem ud for. Og det tilgir jeg Dem aldrig – aldrig!

Hovstad

Det skulde De ikke sige så hvast, frøken Petra; og allermindst nu.

Petra

Hvorfor ikke ligeså godt nu?

Hovstad

Fordi Deres far ikke kan undvære min hjælp.

Petra

(ser nedad ham).
Er De en slig en også? Fy da!

Hovstad

Nej, nej, jeg er ikke; det kom bare så uforvarendes over mig; De skal ikke tro det.

Petra

Jeg véd, hvad jeg skal tro. Farvel.

Aslaksen

(fra trykkeriet, hurtigt og hemmelighedsfuldt).
Død og plage, herr Hovstad – (ser Petra). Au, det var slemt –

Petra

Der ligger altså bogen; De får gi' den til en anden.
(går mod udgangsdøren.)

Hovstad

(følger efter).
Men, frøken –

Petra

Farvel.
(hun går.)

Aslaksen

Herr Hovstad, hør her!

Hovstad

Nå, nå da; hvad er det så?

Aslaksen

Byfogden står ude i trykkeriet.

Hovstad

Byfogden, siger De?

Aslaksen

Ja, han vil tale med Dem; han kom ind bagvejen, – vilde ikke ses, kan De skønne.

Hovstad

Hvad kan det være for noget? Nej vent, jeg skal selv –
(han går til trykkeridøren, åbner, hilser og byder byfogden komme ind.)

Hovstad

Hold udkig, Aslaksen, så at ingen –

Aslaksen

Forstår –
(går ud i trykkeriet.)

Byfogden

Herr Hovstad havde nok ikke ventet at se mig her.

Hovstad

Nej, jeg havde egentlig ikke det.

Byfogden

(ser sig om).
Her har De jo indrettet Dem ganske hyggeligt; virkelig net.

Hovstad

Å –

Byfogden

Og nu kommer jeg sådan uden videre og lægger beslag på Deres tid.

Hovstad

Vær så god, herr byfogd; jeg er til tjeneste. Men må jeg ikke skille Dem af med –? (lægger byfogdens hue og stok hen på en stol.) Og vil så ikke byfogden sidde ned?

Byfogden

(sætter sig ved bordet).
Tak.
(Hovstad sætter sig ligeledes ved bordet.)

Byfogden

Jeg har havt en – rigtig en stor fortrædelighed idag, herr Hovstad.

Hovstad

Så? Å ja; så mange gøremål, som byfogden har, så –

Byfogden

Dette her idag hidrører fra badelægen.

Hovstad

Ja så; fra doktoren?

Byfogden

Han har forfattet en slags forestilling til badebestyrelsen angående en del formentlige mangler ved badet.

Hovstad

Nej, har han det?

Byfogden

Ja, har han ikke sagt Dem –? Jeg syntes, han fortalte –

Hovstad

Å jo, det er sandt, han lod nogen ord falde –

Aslaksen

(fra trykkeriet).
Jeg skulde nok ha' manuskriftet –

Hovstad

(ærgerlig).
Hm; det ligger jo der på pulten.

Aslaksen

(finder det).
Godt.

Byfogden

Men se, der er jo netop –

Aslaksen

Ja, det er doktorens opsats, herr byfogd.

Hovstad

Nå, det er den, De taler om?

Byfogden

Den selvsamme. Hvad synes De om den?

Hovstad

Jeg er jo ikke fagmand, og jeg har bare læst den så flygtigt.

Byfogden

Men De lar den dog trykke?

Hovstad

En navngiven mand kan jeg ikke godt nægte –

Aslaksen

Jeg har ingenting at sige i bladet, herr byfogd –

Byfogden

Forstår sig.

Aslaksen

Jeg bare trykker, hvad jeg får i hænderne.

Byfogden

Ganske i sin orden.

Aslaksen

Og derfor så må jeg –
(går mod trykkeriet.)

Byfogden

Nej bliv et øjeblik, herr Aslaksen. Med Deres tilladelse, herr Hovstad –

Hovstad

Jeg ber, herr byfogd –

Byfogden

De er en besindig og tænksom mand, herr Aslaksen.

Aslaksen

Det glæder mig, at byfogden synes det.

Byfogden

Og en mand med indflydelse i vide kredse.

Aslaksen

Det er nu mest iblandt småfolk, det.

Byfogden

De små skatteydere er de talrigste – her som andetsteds.

Aslaksen

Det er de rigtignok.

Byfogden

Og jeg tviler ikke på, at De kender stemningen blandt de fleste af dem. Gør De ikke det?

Aslaksen

Jo, det tør jeg nok sige, jeg gør, herr byfogd.

Byfogden

Ja, – når der altså råder en så prisværdig offervillighed hos byens mindre bemidlede borgere, så –

Aslaksen

Hvorledes det?

Hovstad

Offervillighed?

Byfogden

Det er et smukt tegn på samfundsånd; et overmåde smukt tegn. Jeg havde nær sagt, jeg havde ikke ventet det. Men De kender jo stemningen grundigere end jeg.

Aslaksen

Ja men, herr byfogd –

Byfogden

Og det blir sandelig ikke noget ringe offer, byen kommer til at bringe.

Hovstad

Byen?

Aslaksen

Men jeg skønner ikke –. Det er jo badet –!

Byfogden

Efter et foreløbigt overslag vil de forandringer, badelægen formener ønskelige, løbe op til et par hundrede tusend kroner.

Aslaksen

Det er jo svære penge; men –

Byfogden

Naturligvis blir det nødvendigt, at vi optar et kommunallån.

Hovstad

(rejser sig).
Det er da vel aldrig meningen, at byen –?

Aslaksen

Skulde det gå af bykassen! Af småborgernes fattige lommer!

Byfogden

Ja, ærede herr Aslaksen, hvor skulde midlerne ellers komme fra?

Aslaksen

Det får de herrer sørge for, som ejer badet,

Byfogden

Badeejerne ser sig ikke istand til at strække sig videre end sket er.

Aslaksen

Er det ganske sikkert, det, herr byfogd?

Byfogden

Jeg har forvisset mig om det. Ønsker man altså disse omfattende forandringer, så får byen selv bekoste dem.

Aslaksen

Men Guds død og pine – om forladelse! – men dette her er jo en ganske anden sag, herr Hovstad!

Hovstad

Ja, det er det rigtignok.

Byfogden

Det fataleste er, at vi blir nødt til at lukke badet et par års tid.

Hovstad

Lukke? Helt lukke!

Aslaksen

I to år!

Byfogden

Ja, så længe vil arbejdet vare – mindst.

Aslaksen

Nej men død og plage, det står vi aldrig ud, herr byfogd! Hvad skal da vi husejere leve af imens?

Byfogden

Det er desværre overmåde vanskeligt at svare på, herr Aslaksen. Men hvad vil De, vi skal gøre? Tror De vi får en eneste badegæst hid, når man går hen og bilder dem ind, at vandet er bedærvet, at vi lever på en pestgrund, at hele byen –

Aslaksen

Og det er alt ihob bare en indbildning?

Byfogden

Jeg har med min bedste vilje ikke kunnet overbevise mig om andet.

Aslaksen

Ja men så er det da også rent uforsvarligt af doktor Stockmann –; ber om forladelse, herr byfogd, men –

Byfogden

Det er en beklagelig sandhed, De der udtaler, herr Aslaksen. Min bror har desværre altid været en fremfusende mand.

Aslaksen

Og endda så vil De støtte ham i sligt noget, herr Hovstad!

Hovstad

Men hvem kunde da også tænke sig, at –?

Byfogden

Jeg har affattet en kort redegørelse for sagforholdet, således, som det fra et nøkternt synspunkt bør opfattes; og derhos har jeg antydet, hvorledes de mulige ulemper bør kunne forventes afhjulpne på en for badekassen overkommelig måde.

Hovstad

Har De den opsats hos Dem, herr byfogd?

Byfogden

(famler i lommen).
Ja; jeg tog den med for det tilfælde, at De –

Aslaksen

(hurtigt).
Død og plage, der er han!

Byfogden

Hvem? Min bror?

Hovstad

Hvor, – hvor!

Aslaksen

Han går gennem trykkeriet.

Byfogden

Fatalt. Jeg vilde nødig støde sammen med ham her, og jeg havde endnu adskilligt at tale med Dem om.

Hovstad

(peger mod døren til højre).
Gå derind sålænge.

Byfogden

Men –?

Hovstad

De træffer bare Billing.

Aslaksen

Fort, fort, herr byfogd; nu kommer han.

Byfogden

Ja, ja da; men se at få ham snart afsted igen.
(han går ud gennem døren til højre, som Aslaksen åbner og lukker for ham.)

Hovstad

Giv Dem noget at bestille, Aslaksen.
(han sætter sig og skriver. Aslaksen roder i en bunke aviser på en stol til højre.)

Doktor Stockmann

(kommer fra trykkeriet).
Her har De mig igen.
(sætter hat og stok fra sig.)

Hovstad

(skrivende).
Allerede, herr doktor? Skynd Dem med det, vi talte om, Aslaksen. Tiden er svært knap for os idag.

Doktor Stockmann

(til Aslaksen).
Ingen korrektur at få endnu, hører jeg.

Aslaksen

(uden at vende sig).
Nej, hvor kunde da doktoren tænke det?

Doktor Stockmann

Nej, nej; men jeg er utålmodig, kan De vel begribe. Jeg har ikke rist eller ro, før jeg ser det på tryk.

Hovstad

Hm; det vil visst vare en god stund endnu. Tror De ikke det, Aslaksen?

Aslaksen

Jo, jeg er næsten ræd for det.

Doktor Stockmann

Godt, godt, mine kære venner; så kommer jeg igen; jeg kommer gerne to gange, om det behøves. En så stor sag, – hele byens velfærd –; det er minsæl ikke tid at lægge sig på ladsiden. (vil gå, men standser og kommer tilbage.) Nej hør, – der er endnu en ting, jeg må tale med Dem om.

Hovstad

Undskyld; men kunde vi ikke en anden gang –?

Doktor Stockmann

Det er sagt i to ord. Det var bare det, ser De, – når man nu imorgen læser min opsats i bladet og altså får vide, at jeg har gåt her hele vinteren i stilhed og virket for byens bedste –

Hovstad

Ja men, herr doktor –

Doktor Stockmann

Jeg véd, hvad De vil sige. De synes ikke, det var mere end min forbandede skyldighed, – simpel borgerpligt. Nej, naturligvis; det véd jeg lige så godt som De. Men mine medborgere, ser De –; Herregud, de velsignede mennesker, de holder jo så meget af mig –

Aslaksen

Ja, borgerne har holdt svært af Dem til denne dag, herr doktor.

Doktor Stockmann

Ja, og just derfor er det jeg frygter, at –; det er det, jeg vilde sige: når nu dette kommer til dem – nærmest til de ubemidlede klasser – som et manende opråb om for fremtiden at ta' byens sager i egen hånd –

Hovstad

(rejser sig).
Hm, herr doktor, jeg vil ikke dølge for Dem –

Doktor Stockmann

Aha, – kunde jeg ikke tænke der var noget igære! Men det vil jeg ikke vide af. Hvis man går og forbereder sig på noget sligt –

Hovstad

Hvilket da?

Doktor Stockmann

Nå, på det ene eller det andet, – et fanetog eller en festmiddag eller en subskription til en hædersgave – eller hvad det nu kan være, så skal De love mig helligt og dyrt at få det forpurret. Og De også, herr Aslaksen; hører De det!

Hovstad

Om forladelse, herr doktor; vi kan lige så godt først som sidst sige Dem rene sandheden –
(Fru Stockmann, i hat og kåbe, kommer ind gennem døren til venstre i baggrunden.)

Fru Stockmann

(ser doktoren).
Jo, ganske rigtig!

Hovstad

(går hende imøde).
Nej se, kommer fruen også?

Doktor Stockmann

Hvad fanden vil du her, Katrine?

Fru Stockmann

Det kan du da vel tænke dig, hvad jeg vil.

Hovstad

Skal De ikke sætte Dem? Eller kanske –

Fru Stockmann

Tak; bry' Dem ikke. Og De må ikke fortryde på, at jeg kommer og henter Stockmann; for jeg er mor til tre børn, skal jeg sige Dem.

Doktor Stockmann

Snak, snak; det véd vi jo så godt.

Fru Stockmann

Nå, det lader såmænd ikke til, at du tænker stort på kone og børn idag; for ellers gik du vel ikke således hen og styrted os allesammen i ulykke.

Doktor Stockmann

Men er du da rent gal, Katrine! Skal en mand med kone og børn ikke få lov til at forkynde sandheden, – ikke få lov til at være en nyttig og virksom statsborger, – ikke få lov til at tjene den by, han lever i!

Fru Stockmann

Alting med måde, Tomas!

Aslaksen

Det siger jeg også. Mådehold i alting.

Fru Stockmann

Og derfor gør De synd imod os, herr Hovstad, når De lokker min mand bort fra hus og hjem og narrer ham ind i alt dette her.

Hovstad

Jeg narrer såvisst ingen ind –

Doktor Stockmann

Narrer! Tror du, jeg Iar mig narre!

Fru Stockmann

Ja, det gør du. Jeg véd nok, du er den klogeste mand i byen; men du er så svært let at narre, Tomas. (til Hovstad.) Og tænk bare på, at han mister sin post ved badet, dersom De trykker det, han har skrevet –

Aslaksen

Hvad for noget!

Hovstad

Ja men véd De hvad, herr doktor –

Doktor Stockmann

(ler).
Haha, lad dem bare prøve –! Å nej, du, – de varer sig nok. For jeg har den kompakte majoritet bag mig, ser du!

Fru Stockmann

Ja, det er just ulykken, at du har sådant noget fælt bag dig.

Doktor Stockmann

Sniksnak, Katrine; – gå hjem og tag dig af dit hus og lad mig ta' mig af samfundet. Hvor kan du være så ræd, når jeg er så tryg og glad? (gnider hænderne og går op og ned.) Sandheden og folket skal vinde slaget, det kan du bande på. Å, jeg ser hele den frisindede borgerstand fylke sig til en sejrende hær –! (standser ved en stol.) Hvad – hvad fanden er
det der for noget?

Aslaksen

(ser derhen).
Au da!

Hovstad

(ligeså).
Hm –

Doktor Stockmann

Her ligger jo autoritetens toppunkt.
(han tar byfogdens hue varligt i fingerspidsene og holder den ivejret.)

Fru Stockmann

Byfogdens hue!

Doktor Stockmann

Og her er kommandostaven også. Hvordan i pokkers skind og ben –?

Hovstad

Nu vel da –

Doktor Stockmann

Ah, jeg forstår! Han har været her for at besnakke Dem. Haha, der kom han til den rette! Og da han så fik øje på mig i trykkeriet –. (brister i latter.) Løb han, herr Aslaksen?

Aslaksen

(hurtigt).
Jagu' løb han, herr doktor.

Doktor Stockmann

Løb ifra både stokken og –. Sliddersladder; Peter løber ikke ifra nogenting. Men hvor fanden har I gjort af ham? Ah, – derinde naturligvis. Nu skal du få se, Katrine!

Fru Stockmann

Tomas, – jeg ber dig –!

Aslaksen

Tag Dem ivare, herr doktor!

Doktor Stockmann

(har sat byfogdens hue på hodet og taget hans stok; derpå går han hen, slår døren op og hilser med hånden til hueskyggen).
(Byfogden kommer ind, rød af vrede. Bag ham kommer Billing.)

Byfogden

Hvad skal de optøjer betyde?

Doktor Stockmann

Respekt, min gode Peter. Nu er det mig, som er autoriteten i byen.
(han spadserer frem og tilbage.)

Fru Stockmann

(næsten grædende).
Nej men Tomas da!

Byfogden

(følger efter ham).
Giv mig min hue og min stok!

Doktor Stockmann

(som før).
Er du politimester, så er jeg borgermester, – jeg er mester for hele byen, jeg, ser du!

Byfogden

Læg huen fra dig, siger jeg. Husk på, det er en reglementeret uniformshue!

Doktor Stockmann

Pyt; tror du den vågnende folkeløve Iar sig skræmme af uniformshuer? Ja, for vi gør revolution i byen imorgen, skal du vide. Du trued med at afsætte mig; men nu afsætter jeg dig, – afsætter dig fra alle dine tillidsposter –. Tror du ikke jeg kan det? Jo, du; jeg har de sejrende samfundsmagter med mig. Hovstad og Billing vil tordne i "Folkebudet", og bogtrykker Aslaksen rykker ud i spidsen for hele husejerforeningen –

Aslaksen

Det gør jeg ikke, herr doktor.

Doktor Stockmann

Jo visst gør De så –

Byfogden

Aha; herr Hovstad vælger kanske alligevel at slutte sig til agitationen?

Hovstad

Nej, herr byfogd.

Aslaksen

Nej, herr Hovstad er ikke så gal, at han skulde gå hen og ødelægge både sig selv og bladet for en indbildnings skyld.

Doktor Stockmann

(ser sig om).
Hvad skal dette her sige?

Hovstad

De har fremstillet Deres sag i et falskt lys, herr doktor; og derfor så kan jeg ikke støtte den.

Billing

Nej, efter det, herr byfogden var så artig at fortælle mig derinde, så –

Doktor Stockmann

Falskt! Lad De mig om det. Bare tryk De min opsats; jeg skal nok være mand for at forsvare den.

Hovstad

Jeg trykker den ikke. Jeg kan ikke og vil ikke og tør ikke trykke den.

Doktor Stockmann

Tør De ikke? Hvad er det for snak? De er jo redaktør; og det er da vel redaktørerne, som regerer pressen, skulde jeg tro!

Aslaksen

Nej, det er abonnenterne, herr doktor.

Byfogden

Heldigvis, ja.

Aslaksen

Det er den offentlige mening, den oplyste almenhed, husejerne og alle de andre; dem er det, som regerer bladene.

Doktor Stockmann

(fattet).
Og alle disse magter har jeg imod mig?

Aslaksen

Ja, det har De. Det vilde være borgerskabets rene ruin, om Deres opsats blev trykt.

Doktor Stockmann

Ja så. –

Byfogden

Min hue og min stok!

Doktor Stockmann

(tar huen af og lægger den på bordet tilligemed stokken).

Byfogden

(tar begge dele til sig).
Din borgermesterværdighed fik en brat ende.

Doktor Stockmann

Enden er ikke endnu. (til Hovstad.) Det er altså aldeles umuligt at få min opsats ind i "Folkebudet"?

Hovstad

Aldeles umuligt; også af hensyn til Deres familje.

Fru Stockmann

Å, De skal såmænd sletikke bry' Dem om familjen, herr Hovstad.

Byfogden

(tar et papir op af lommen).
Til vejledning for publikum vil det være tilstrækkeligt, når dette kommer ind; det er en autentisk forklaring. Vær så god.

Hovstad

(tar papiret).
Godt; det skal bli' besørget indrykket.

Doktor Stockmann

Men mit ikke. Man bilder sig ind, man kan tie mig og sandheden ihjæl! Men det går ikke så glat som I tror. Herr Aslaksen, vil De straks ta' mit manuskript og trykke det som flyveblad – på min egen bekostning, – på mit forlag. Jeg vil ha' fire hundrede exemplarer; nej, femsex hundrede vil jeg ha'.

Aslaksen

Ikke, om De så bød mig guld for det, tør jeg låne mit officin til sligt noget, herr doktor. Jeg tør det ikke for den offentlige menings skyld. De får det ikke trykt noget steds i hele byen.

Doktor Stockmann

Så giv mig det igen.

Hovstad

(rækker ham manuskriptet).
Vær så god.

Doktor Stockmann

(henter hat og stok).
Ud skal det nu alligevel. Jeg vil læse det op i en stor folkeforsamling; alle mine medborgere skal få høre sandhedens røst!

Byfogden

Ingen forening i hele byen låner dig lokale til sådant brug.

Aslaksen

Ikke en eneste en; det véd jeg så visst.

Billing

Nej, Gud døde mig, om de gør!

Fru Stockmann

Det vilde dog være altfor skammeligt! Men hvorfor står de da således imod dig, alle mand?

Doktor Stockmann

(arrig).
Jo, det skal jeg sige dig. Det er fordi at her i byen er alle mand kærringer – ligesom du; alle tænker de bare på familjen og ikke på samfundet.

Fru Stockmann

(griber ham i armen).
Så skal jeg vise dem en – en kærring, som kan være mand – for en gangs skyld. For nu holder jeg med dig, Tomas!

Doktor Stockmann

Det var bra' sagt, Katrine. Og ud skal det, min sæl og salighed! Kan jeg ikke få lejet noget lokale, så hyrer jeg en tambur til at gå igennem byen med mig, og så læser jeg det op på alle gadehjørnerne.

Byfogden

Så topmålt gal er du da vel ikke!

Doktor Stockmann

Jo, jeg er!

Aslaksen

De får ikke en eneste mand i hele byen til at gå med Dem.

Billing

Nej, Gud døde mig, om De får!

Fru Stockmann

Bare ikke gi' dig, Tomas. Jeg skal be' gutterne gå med dig.

Doktor Stockmann

Det er et ypperligt indfald!

Fru Stockmann

Morten gør det så gerne; og Ejlif, han går nok med, han også.

Doktor Stockmann

Ja, og så Petra da! Og du selv, Katrine!

Fru Stockmann

Nej, nej, ikke jeg selv; men jeg skal stå i vinduet og se på dig; det skal jeg gøre.

Doktor Stockmann

(slår armene om hende og kysser hende).
Tak for det! Jo, nu skal vi prøve en dyst, I gode herrer! Jeg vil dog se, om usseldommen har magt til at binde munden på den patriot, som vil renske samfundet!
(han og fruen går ud gennem døren til venstre i baggrunden.)

Byfogden

(ryster betænkelig på hodet).
Nu har han gjort hende gal også.

FJERDE AKT

(En stor gammeldags sal i skibskaptejn Horsters hus. En åben fløjdør i baggrunden fører til et forværelse. På den venstre langvæg er tre vinduer; midt på den modsatte væg er hensat en forhøjning og på den et lidet bord med to lys, vandkaraffel, et glas og en klokke. Salen er forøvrigt oplyst med lampetter mellem vinduerne. Til venstre i forgrunden står et bord med lys på og en stol. Forrest til højre er en dør og ved denne et par stole.)

(Stor forsamling af byens borgere af alle stænder. Enkelte kvinder og nogle skolegutter ses blandt mængden. Flere og flere mennesker strømmer efterhånden ind fra baggrunden, så at salen fyldes.)

En borger

(til en anden, som han støder på).
Er du også her ikveld, Lamstad?

Den tiltalte

Jeg er med ved alle folkemøder, jeg.

En hosstående

De har da vel ta't pibe med, véd jeg?

Den anden borger

Jagu' har jeg da det. Har ikke De?

Den tredje

Jo da. Og skipper Evensen vilde ta' med sig en svær diger lur, sa' han.

Den anden borger

Han er god, Evensen.
(Latter i klyngen.)

En fjerde borger

(kommer til).
Hør, sig mig, hvad er det for noget, som skal gå for sig her ikveld?

Den anden borger

Det er jo doktor Stockmann, som vil holde et foredrag imod byfogden.

Den nykomne

Men byfogden er jo hans bror.

Den første borger

Det er det samme; doktor Stockmann er ikke ræd, han.

Den tredje borger

Men han har jo uret; det stod i "Folkebudet".

Den anden borger

Ja, han må visst ha' uret dennegang; for de vilde ikke låne ham sal hverken i husejerforeningen eller i borgerklubben.

Den første borger

Ikke engang badesalen kunde han få overladt.

Den anden

Nej, det kan du vel vide.

En mand

(i en anden klynge).
Hvem skal en nu holde med i denne her sagen, De?

En anden mand

(sammesteds).
Bare pas på bogtrykker Aslaksen, og gør, som
han gør.

Billing

(med en mappe under armen, baner sig vej gennem mængden).
Om forladelse, mine herrer! Måtte jeg kanske få slippe frem? Jeg skal referere for "Folkebudet". Tusend tak!
(han sætter sig ved bordet til venstre.)

En arbejder

Hvem var han der?

En anden arbejder

Kender du ikke han da? Det er jo den Billingen, som går for Aslaksens avis.
(Skibskaptejn Horster fører fru Stockmann og Petra ind gennem døren til højre i forgrunden. Ejlif og Morten følger med dem.)

Horster

Her havde jeg tænkt familjen kunde sidde; en slipper så nemt ud her, om der skulde komme noget på.

Fru Stockmann

Tror De da her blir allarm?

Horster

En kan aldrig vide –; mellem så mange mennesker –. Men sæt De Dem ganske rolig.

Fru Stockmann

(sætter sig).
Hvor det var snildt af Dem, at De tilbød Stockmann salen.

Horster

Når ingen anden vilde, så –

Petra

(som også har sat sig).
Og modigt var det også, Horster.

Horster

Å, der skulde nu ikke så stort mod til det, synes jeg.
(Redaktør Hovstad og bogtrykker Aslaksen kommer samtidigt men hver for sig fremover gennem mængden.)

Aslaksen

(går hen til Horster).
Er ikke doktoren kommet endnu?

Horster

Han venter derinde.
(Bevægelse oppe ved døren i baggrunden.)

Hovstad

(til Billing).
Der har vi byfogden. Ser De!

Billing

Ja, Gud døde mig, møder han ikke frem alligevel!
(Byfogd Stockmann baner sig med lempe vej mellem de forsamlede, hilser høfligt og stiller sig ved væggen til venstre. Lidt efter kommer doktor Stockmann ind gennem døren til højre i forgrunden. Han er sortklædt, i frakke, med hvidt halstørklæde. Enkelte klapper usikkert, men mødes af en dæmpet hyssen. Det blir stille.)

Doktor Stockmann

(halvhøjt).
Hvorledes har du det, Katrine?

Fru Stockmann

Jo, jeg har det godt. (sagtere.) Bliv nu endelig ikke hidsig, Tomas.

Doktor Stockmann

Å, jeg véd nok at styre mig, du. (ser på sit ur, stiger op på forhøjningen og bukker.) Klokken er et kvarter over, – og så vil jeg da begynde –
(tar sit manuskript frem.)

Aslaksen

Først må der vel vælges en ordstyrer.

Doktor Stockmann

Nej; det er sletikke nødvendigt.

Nogle herrer

(råber).
Jo, jo!

Byfogden

Jeg skulde også formene, at der bør vælges en dirigent.

Doktor Stockmann

Men jeg har tillyst dette møde for at holde et foredrag, Peter!

Byfogden

Badelægens foredrag turde muligens gi' anledning til divergerende opinionsytringer.

Flere stemmer

(fra mængden).
En ordstyrer! En dirigent!

Hovstad

Den almene borgervilje synes at kræve en ordstyrer.

Doktor Stockmann

(behersket).
Nu godt og vel; lad borgerviljen få sin vilje da.

Aslaksen

Skulde ikke herr byfogden ville påtage sig det hverv?

Tre herrer

(klapper).
Bravo! Bravo!

Byfogden

Af flere letforstålige grunde må jeg undslå mig. Men heldigvis har vi i vor midte en mand, som jeg tror alle kan akceptere. Jeg sigter til formanden i husejerforeningen, herr bogtrykker Aslaksen.

Mange stemmer

Ja, ja! Aslaksen leve! Hurra for Aslaksen!

Doktor Stockmann

(tar sit manuskript og går ned fra forhøjningen).

Aslaksen

Når mine medborgeres tillid kalder mig, så skal jeg ikke være uvillig –
(Håndklap og bifaldsråb. Aslaksen stiger op på forhøjningen.)

Billing

(skriver).
Altså – "herr bogtrykker Aslaksen valgt med akklamation –"

Aslaksen

Og da jeg nu står på denne plads, må jeg få lov til at sige et par kortfattede ord. Jeg er en stilfærdig og fredsommelig mand, som holder på besindig moderation og på – og på moderat besindighed; det véd hver og en, som kender mig.

Mange røster

Ja! Ja da, Aslaksen!

Aslaksen

Jeg har i livets og erfaringens skole lært, at mådehold er den dyd, som båder en statsborger bedst –

Byfogden

Hør!

Aslaksen

– og at sindighed og mådehold er det, som samfundet er bedst tjent med også. Jeg skulde derfor henstille til den agtede medborger, som har kaldt mødet sammen, at han beflitter sig på at holde sig indenfor mådeholdets grænser.

En mand

(oppe ved døren).
Mådeholdsforeningens skål!

En stemme

Fy for fan' da!

Mange

Hys, hys!

Aslaksen

Ingen afbrydelser, mine herrer! – Er der nogen, som forlanger ordet?

Byfogden

Herr dirigent!

Aslaksen

Herr byfogd Stockmann har ordet.

Byfogden

I betragtning af det nære slægtskabsforhold, jeg, som formentlig bekendt, står i til den fungerende badelæge, skulde jeg helst ønsket, ikke at ytre mig her iaften. Men min stilling til badeanstalten og hensynet til byens allervigtigste interesser tvinger mig til at fremsætte et forslag. Jeg tør vel supponere, at ikke en eneste af de her tilstedeværende borgere finder det ønskeligt, at upålidelige og overdrevne fremstillinger af badets og byens sanitære forholde spredes ud i videre kredse.

Mange stemmer

Nej, nej, nej! Ikke det! Vi protesterer!

Byfogden

Jeg vil derfor foreslå, at forsamlingen ikke tilsteder badelægen at oplæse eller foredrage sin fremstilling af sagen.

Doktor Stockmann

(opbrusende).
Ikke tilsteder –! Hvad for noget!

Fru Stockmann

(hoster).
Hm – hm!

Doktor Stockmann

(fatter sig).
Nå; ikke tilsteder altså.

Byfogden

Jeg har i min redegørelse i "Folkebudet" gjort almenheden bekendt med de væsentligste fakta, så alle velsindede borgere med lethed kan opgøre sin dom. Man vil deraf se, at badelægens forslag, – foruden et mistillidsvotum imod stedets ledende mænd, – i grunden går ud på at påbyrde byens skattepligtige indvånere en ufornøden udgift af mindst hundrede tusend kroner.
(Uvilje og nogle piber.)

Aslaksen

(ringer med klokken).
Silentium, mine herrer! Jeg må få lov at støtte byfogdens forslag. Det er også min mening, at doktorens agitation har en bagtanke. Han taler om badet; men det er en revolution, han efterstræber; han vil lægge styrelsen over i andre hænder. Ingen tviler om doktorens redelige hensigter; Gud bevares, dem kan der ikke være to meninger om. Jeg er også en ven af folkeligt selvstyre, når det bare ikke falder for dyrt for skatteborgerne. Men det vilde bli' tilfældet her; og derfor så –; nej Guds død – med forlov – om jeg kan være med doktor Stockmann dennegang. En kan også købe guld for dyrt; det er nu min mening.
(Livlig tilslutning fra alle sider.)

Hovstad

Også jeg føler mig opfordret til at gøre rede for min stilling. Doktor Stockmanns agitation lod til at vinde adskillig stemning for sig i førstningen, og jeg støtted den så upartisk jeg kunde. Men så kom vi undervejr med, at vi havde ladt os vildlede af en falsk fremstilling –

Doktor Stockmann

Falsk –!

Hovstad

En mindre pålidelig fremstilling da. Byfogdens redegørelse har påvist det. Jeg håber, ingen her på stedet mistænker mit liberale sindelag; "Folkebudets" holdning i de store politiske spørsmål er vel kendt af enhver. Men jeg har af erfarne og sindige mænd lært, at i rent lokale sager bør et blad gå frem med en viss varsomhed.

Aslaksen

Fuldkommen enig med taleren.

Hovstad

Og i den foreliggende sag er det nu aldeles utvilsomt, at doktor Stockmann har den almene vilje imod sig. Men hvad er en redaktørs første og fornemste skyldighed, mine herrer? Er det ikke at virke i overensstemmelse med sine læsere? Har han ikke fåt ligesom et stiltiende mandat til ihærdigt og ufortrødent at fremme sine meningsfællers velfærd? Eller skulde jeg kanske ta' fejl i dette?

Mange stemmer

Nej, nej, nej! Redaktør Hovstad har ret!

Hovstad

Det har kostet mig en tung kamp at bryde med en mand, i hvis hus jeg i den senere tid har været en hyppig gæst, – en mand, som indtil denne dag har kunnet glæde sig ved sine medborgeres udelte velvilje, – en mand, hvis eneste – eller ialfald væsentligste fejl er, at han mere spør' sit hjerte end sit hode tilråds.

Nogle spredte røster

Det er sandt! Hurra for doktor Stockmann!

Hovstad

Men min pligt imod samfundet bød mig at bryde med ham. Og så er der et hensyn til, som driver mig til at bekæmpe ham og, om muligt, standse ham på den skæbnesvangre vej, han er slåt ind på; det er hensynet til hans familje –

Doktor Stockmann

Hold Dem til vandledningen og kloaken!

Hovstad

– hensynet til hans ægtefælle og hans uforsørgede børn.

Morten

Er det os, det, mor?

Fru Stockmann

Hys!

Aslaksen

Jeg vil altså sætte herr byfogdens forslag under afstemning.

Doktor Stockmann

Behøves ikke! Ikveld agter jeg ikke at tale om alt det svineriet nede i badehuset. Nej; I skal få noget ganske andet at høre.

Byfogden

(halvhøjt).
Hvad er nu det for noget igen?

En drukken mand

(oppe ved udgangsdøren).
Jeg er skatteberettiget! Og derfor så er jeg meningsberettiget også! Og jeg har den fulde – faste – ubegribelige mening, at –

Flere stemmer

Vær stille derborte!

Andre

Han er drukken! Kast ham ud!
(den drukne mand sættes udenfor.)

Doktor Stockmann

Har jeg ordet?

Aslaksen

(ringer med klokken).
Herr doktor Stockmann har ordet!

Doktor Stockmann

Det skulde bare ha' været for nogen få dage siden, at man havde vovet et sligt forsøg, som her ikveld, på at målbinde mig! Som en løve skulde jeg da ha' værget om mine hellige menneskerettigheder! Men nu kan det være mig det samme; for nu har jeg større ting at udtale mig om.
(Mængden trænger sig tættere sammen om ham. Morten Kiil kommer tilsyne mellem de omstående.)

Doktor Stockmann

(fortsætter).
Jeg har tænkt og jeg har grublet meget i disse sidste dage, – grublet så mangfoldigt, så det tilslut begyndte ligesom at løbe surr i mit hode –

Byfogden

(hoster).
Hm –!

Doktor Stockmann

– men så fik jeg rede i tingene; da øjned jeg sammenhængen så grangiveligt. Og derfor står jeg her iaften. Jeg vil gøre store afsløringer, mine medborgere! Jeg vil meddele eder en opdagelse af ganske anden rækkevidde, end den småting, at vor vandledning er forgiftet og at vort sundhedsbad ligger på en pestsvanger grund.

Mange stemmer

(skrigende).
Ikke tal om badet! Vi vil ikke høre det. Ingenting om det.

Doktor Stockmann

Jeg har sagt, jeg vilde tale om den store opdagelse, jeg har gjort i disse sidste dage, – den opdagelse, at alle vore åndelige livskilder ere forgiftede og at hele vort borgersamfund hviler på løgnens pestsvangre grund.

Forbløffede røster

(halvhøjt).
Hvad er det han siger?

Byfogden

En sådan insinuation –!

Aslaksen

(med hånden på klokken).
Taleren opfordres til at moderere sig.

Doktor Stockmann

Jeg har elsket min fødeby så højt, som nogen mand kan elske sine unge års hjemstavn. Jeg var ikke gammel, da jeg rejste herfra, og afstanden, savnet og erindringen kasted ligesom en øget glans både over stedet og over menneskene.
(Nogle håndklap og bifaldsråb høres.)

Doktor Stockmann

Så sad jeg i mange år inde i en forskrækkelig afkrog langt der nordpå. Når jeg kom sammen med nogen af de folk, som leved hist og her mellem stenrøsene, så syntes jeg mangen gang, det havde været tjenligere for de stakkers forkomne skabninger, om de havde fåt en dyrlæge derop istedetfor en mand som jeg.
(Mumlen i salen.)

Billing

(lægger pennen).
Nu har jeg da Gud døde mig aldrig hørt –!

Hovstad

Dette er forhånelser imod en agtværdig almue!

Doktor Stockmann

Bi bare lidt! – jeg tror ikke nogen skal kunne sige mig på, at jeg glemte min fødeby deroppe. Jeg lå på æg ligesom en ærfugl; og det, jeg ruged ud, – det var planen til badeanstalten her.
(Håndklap og indsigelser.)

Doktor Stockmann

Og da så skæbnen endelig langt om længe føjed det så godt og velsignet for mig, at jeg kunde komme hjem igen, – ja, mine medborgere, da syntes jeg ikke jeg havde flere ønsker i verden. Jo, jeg havde det ønske, ivrigt, utrættelig, brændende at være virksom til hjemmets og til almenhedens bedste.

Byfogden

(ser hen i luften).
Måden er noget underlig – hm.

Doktor Stockmann

Og så gik jeg her og svælged i forblindelsens lykke. Men igår formiddag, – nej, det var egentlig iforgårs aftes – da åbned sig mine åndelige øjne på vid væg, og det første, jeg fik syn på, det var autoriteternes umådelige dumhed –
(Larm, råb og latter. Fru Stockmann hoster ivrigt.)

Byfogden

Herr dirigent!

Aslaksen

(ringer).
I kraft af min myndighed –!

Doktor Stockmann

Det er småligt at hænge sig i et ord, herr Aslaksen! Jeg mener bare, at jeg kom undervejr med det umådelige svineri, som de ledende mænd havde gjort sig skyldige i dernede i badet. Ledende mænd kan jeg ikke udstå for min død; – jeg har fåt nok af den slags folk i mine dage. De er som gedebukker i en ung træplantning; de gør ugagn overalt; de står en fri mand ivejen, hvor han så snor og vender sig, – og jeg skulde helst se, vi kunde få dem udryddet ligesom andre skadedyr –
(Uro i salen.)

Byfogden

Herr dirigent, kan sådanne ytringer passere?

Aslaksen

(med hånden på klokken).
Herr doktor –!

Doktor Stockmann

Jeg begriber ikke, at jeg først nu har fåt et rigtig årvågent syn på de herrer; for jeg har dog næsten dagstøt havt et så ypperligt exemplar for øje her i byen, – min bror Peter, – sen i vendingen og sejg i fordomme –
(Latter, larm og piber. Fru Stockmann sidder og hoster.)

Aslaksen

(ringer voldsomt).

Den drukne mand

(som er kommen ind igen).
Er det mig De sigter til? Ja, for rigtignok heder jeg Pettersen; men nej så fan' hente mig –

Vrede stemmer

Ud med den drukne mand! På døren med ham!
(Manden kastes atter ud.)

Byfogden

Hvem var den person?

En nærstående

Kendte ham ikke, herr byfogd.

En anden

Han er ikke her fra byen.

En tredje

Det skal nok være en lasthandler borte fra –
resten uhørligt.)

Aslaksen

Manden var øjensynlig beruset af bajerøl. – Bliv ved, herr doktor; men beflit Dem endelig på mådehold.

Doktor Stockmann

Nu vel da, mine medborgere; jeg skal ikke nærmere udtale mig om vore ledende mænd. Dersom nogen, af det, jeg nys har sagt, skulde indbilde sig, at jeg vil disse herrer tillivs her iaften, så tar han fejl, – ganske betydeligt fejl. For jeg nærer den velgørende fortrøstning, at efterliggerne, alle disse gamlinger fra en hendøende tankeverden, de besørger så ypperligt sig selv taget afdage; der behøves ingen doktors hjælp til at påskynde deres dødelige afgang. Og det er heller ikke den slags folk, som er samfundets overhændigste fare; det er ikke dem, som er de virksomste til at forgifte vore åndelige livskilder og til at forpeste grunden under os; det er ikke dem, som er sandhedens og frihedens farligste fiender i vort samfund.

Råb fra alle kanter

Hvem da? Hvem er det? Nævn dem?

Doktor Stockmann

Ja, I kan lide på, at jeg skal nævne dem! For
det er netop den store opdagelse, jeg har gjort igår.
(hæver stemmen.) Sandhedens og frihedens farligste fiender iblandt os, det er den kompakte majoritet. Ja, den forbandede, kompakte, liberale majoritet, – den er det! Nu véd I det.
(Umådelig larm i salen. De fleste skriger, tramper og piber. Nogle ældre herrer veksler stjålne øjekast og lader til at gotte sig. Fru Stockmann rejser sig ængstelig; Ejlif og Morten går truende hen til skolegutterne, der gør optøjer. Aslaksen ringer med klokken og formaner til ro. Hovstad og Billing taler begge, men kan ikke høres. Endelig blir der stilhed.)

Aslaksen

Ordstyreren forventer, at taleren kalder sine ubesindige ytringer tilbage.

Doktor Stockmann

Aldrig i verden, herr Aslaksen. Det er det store flertal i vort samfund, som berøver mig min frihed og som vil forbyde mig at udtale sandheden.

Hovstad

Flertallet har altid retten på sin side.

Billing

Og det har sandheden også; Gud døde mig!

Doktor Stockmann

Flertallet har aldrig retten på sin side. Aldrig, siger jeg! Det er en af disse samfundsløgne, som en fri, tænkende mand må gøre oprør imod. Hvem er det, som udgør flertallet af beboerne i et land? Er det de kloge folk, eller er det de dumme? Jeg tænker, vi får være enige om, at dumme mennesker er tilstede i en ganske forskrækkelig overvældende majoritet rundt omkring på den hele vide jord. Men det kan da vel, for fanden, aldrig i evighed være ret, at de dumme skal herske over de kloge!
(Larm og skrig.)

Doktor Stockmann

Ja, ja; I kan nok overskrige mig; men I kan ikke modsige mig. Flertallet har magten – desværre –; men retten har det ikke. Retten har jeg og de andre få, de enkelte. Minoriteten har altid retten.
(Stor larm igen.)

Hovstad

Haha; doktor Stockmann er altså ble't aristokrat siden iforgårs!

Doktor Stockmann

Jeg har sagt, at jeg ikke gider spilde et ord på den lille, trangbrystede, stakåndede flok, som ligger agterud. Med dem har det pulserende liv ikke længer noget at bestille. Men jeg tænker på de få, de enkelte iblandt os, som har tilegnet sig alle de unge, fremspirende sandheder. Disse mænd står ligesom ude mellem forposterne, så langt fremskudt, at den kompakte majoritet endnu ikke har rukket did, – og der kæmper de for sandheder, som endnu er for nybårne i bevidsthedens verden til at ha' fåt noget flertal for sig.

Hovstad

Nå, så er doktoren ble't revolutionsmand da!

Doktor Stockmann

Ja, så pine død er jeg så, herr Hovstad! Jeg agter at gøre revolution imod den løgn, at flertallet sidder inde med sandheden. Hvad er det for sandheder, som flertallet plejer flokke sig om? Det er de sandheder, som er så vidt tilårs, at de er på vejen til at bli' affældige. Men når en sandhed er ble't så gammel, så er den også på gode veje til at bli' en løgn, mine herrer.
(Latter og udtryk af hån.)

Doktor Stockmann

Ja ja, De kan tro mig, om De vil; men sandhederne er sletikke nogen sådanne sejglivede Metusalemmer, som folk bilder sig ind. En normalt bygget sandhed lever – lad mig sige – i regelen en 1718, højst 20 år; sjelden længer. Men slige alderstegne sandheder er altid forskrækkelig skindmagre. Og alligevel er det først da, at flertallet gir sig ifærd med dem og anbefaler dem til samfundet som sund åndelig føde. Men der er ikke stor næringsværdi i den slags kost, kan jeg forsikre jer; og det må jeg som læge forstå. Alle disse flertalssandheder er at sammenligne med fjorgammel spegemad; de er ligesom harske, ulne, grønsaltede skinker. Og deraf kommer al den moralske skørbug, som grasserer rundt om i samfundene.

Aslaksen

Det forekommer mig, at den ærede taler skejer vel langt ud fra teksten.

Byfogden

Jeg må i det væsentlige tiltræde dirigentens mening.

Doktor Stockmann

Nej, men jeg tror du er rent gal, Peter! Jeg holder mig jo så tæt ind til teksten, som jeg kan. For det, jeg vil tale om, det er jo netop det, at massen, flertallet, denne fandens kompakte majoritet, – at det er den, siger jeg, som forgifter vore åndelige livskilder og forpester grunden under os.

Hovstad

Og det gør folkets store frisindede flertal, fordi det er sindigt nok til bare at hylde de sikre og godkendte sandheder?

Doktor Stockmann

Ak, min snille herr Hovstad, snak ikke om sikre sandheder! De sandheder, som massen og mængden godkender, det er de sandheder, som forpostfægterne holdt for sikre i vore bedstefædres dage. Vi forpostfægtere, som lever nutildags, vi godkender dem ikke længer; og jeg tror sletikke, der er nogen anden sikker sandhed til, end den, at intet samfund kan leve et sundt liv på slige gamle margløse sandheder.

Hovstad

Men istedetfor at stå her og tale sådan hen i det blå, så kunde det være morsomt at få høre, hvad det er for nogen gamle margløse sandheder, vi lever på.
(Tilslutning fra flere kanter.)

Doktor Stockmann

Å, jeg kunde regne op en hel hob af sligt noget styggetøj; men for det første vil jeg holde mig til én godkendt sandhed, som igrunden er en fæl løgn, men som alligevel både herr Hovstad og "Folkebudet" og alle "Folkebudet"s tilhængere lever på.

Hovstad

Og det er –?

Doktor Stockmann

Det er den lære, som I har taget i arv fra forfædrene og som I tankeløst forkynder både vidt og bredt, – den lære, at almuen, hoben, massen, er folkets kerne, – at den er folket selv, – at menigmand, at disse ukyndige og ufærdige i samfundet, har den samme ret til at fordømme og godkende, til at styre og råde, som de enkelte åndeligt fornemme personligheder.

Billing

Nu har jeg da, Gud døde mig –

Hovstad

(samtidigt, råber).
Borgere, læg mærke til dette her!

Forbittrede stemmer

Hoho, er ikke vi folket? Er det bare de fornemme, som skal styre!

En arbejder

Ud med den manden, som står og snakker så!

Andre

Hiv ham på porten!

En borger

(skriger).
Tud i luren, Evensen!
(Vældige lurtoner høres; piber og rasende larm i salen.)

Doktor Stockmann

(når støjen har lagt sig noget).
Men så vær da rimelige! Kan I da ikke tåle at høre sandhedens røst for én gangs skyld? Jeg forlanger jo sletikke, at I allesammen straks på timen skal være enige med mig. Men jeg havde jo rigtignok ventet, at herr Hovstad vilde gi' mig ret, når han bare fik summet sig lidt. Herr Hovstad gør jo fordring på at være fritænker –

Studsende spørsmål

(dæmpet).
Fritænker, sa' han? Hvad? Er redaktør Hovstad fritænker?

Hovstad

(råber).
Bevis det, doktor Stockmann! Når har jeg sagt det på tryk?

Doktor Stockmann

(tænker sig om).
Nej, det har De død og plage ret i; – den frimodighed har De aldrig havt. Nå, jeg vil såmænd ikke sætte Dem i kattepine, herr Hovstad. Lad det være mig selv, som er fritænkeren da. For nu vil jeg af naturvidenskaben gøre det indlysende for jer allesammen, at "Folkebudet" trækker jer skammelig efter næsen, når det fortæller jer, at I, at almuen, at massen og mængden er folkets rette kerne. Det er bare en avisløgn, ser I! Almuen er ikke andet end det råstof, som folket skal gøre folk af.
(Knurren, latter og uro i salen.)

Doktor Stockmann

Ja, er det da ikke så det går til i hele den øvrige levende verden? Hvilken forskel er der ikke mellem en kultiveret og en ukultiveret dyrefamilje? Se bare på en gemen bondehøne. Hvad kødværdi har slig en forkrøblet hønseskrot? Det er ikke stort, det! Og hvad er det for slags æg den lægger? En nogenlunde ordentlig kråke eller korp kan værpe omtrent ligeså gode æg. Men tag så for jer en kultiveret spansk eller japanesisk høne, eller tag en fornem fasan eller kalkun; – jo, da ser I nok forskellen! Og så vil jeg nævne hundene, som vi mennesker er så overmåde nær i slægt med. Tænk jer nu først en simpel almuehund, – jeg vil sige, slig en ækkel, ragget, pøbelagtig køter, som bare render gadelangs og sviner husvæggene til. Og stil så køteren sammen med en puddelhund, som gennem flere slægtsled stammer fra et fornemt hus, hvor den har fåt fin føde og havt anledning til at høre harmoniske stemmer og musik. Tror I ikke, at kraniet hos puddelen er ganske anderledes udviklet end hos køteren? Jo, det kan I lide på! Det er slige kultiverte puddelhvalpe, som gøglerne afretter til at gøre de allerutroligste kunststykker. Sligt noget kan en gemen bondekøter aldrig lære, om den så stod på sit hode.
(Larm og løjer høres rundt omkring.)

En borger

(råber).
Vil De nu gøre os til hunde også?

En anden mand

Vi er ikke dyr, herr doktor!

Doktor Stockmann

Jo så min sæl og salighed er vi dyr, far! Vi er så gode dyr, allesammen, som nogen mand vil forlange. Men fornemme dyr findes der rigtignok ikke mange af iblandt os. Å, der er en ganske forskrækkelig afstand mellem puddelmennesker og køtermennesker. Og det er det løjerlige ved tingen, at redaktør Hovstad er ganske enig med mig, sålænge talen er om de firbenede dyr –

Hovstad

Ja, lad dem gå for dem de er.

Doktor Stockmann

Ja vel; men såsnart jeg udvider loven til de tobenede, så stopper herr Hovstad op; så tør han ikke mene sine egne meninger længer, ikke tænke sine egne tanker tilende; så stiller han hele læren på hodet og forkynder i "Folkebudet", at bondehanen og gadekøteren – det er just de rigtige pragtexemplarer i menageriet. Men slig går det altid, så længe det almueagtige sidder i kroppen på en, og så længe en ikke har arbejdet sig ud til åndelig fornemhed.

Hovstad

Jeg gør ikke fordring på nogen slags fornemhed. Jeg stammer fra simple bønder; og jeg er stolt af, at jeg har min rod dybt nede i den almue, som her forhånes.

Mange arbejdere

Hurra for Hovstad! Hurra, hurra!

Doktor Stockmann

Den slags almue, som jeg taler om, den findes ikke dybt nede alene; den kryr og mylrer rundt omkring os, – lige op til samfundshøjderne. Se bare på jeres egen, pene, pyntelige byfogd! Min bror Peter er såmænd så god en almuesmand, som nogen, der går i to sko –
(Latter og hyssen.)

Byfogden

Jeg protesterer mod deslige personlige henvisninger.

Doktor Stockmann

(uforstyrret).
– og det er han ikke, fordi han, ligesom jeg, stammer ned fra en gammel, fæl sjørøver nede fra Pommern eller deromkring, – ja, for det gør vi –

Byfogden

Absurde traditioner. Benægtes!

Doktor Stockmann

– men han er det, fordi han tænker sine foresattes tanker og fordi han mener sine foresattes meninger. De folk, som det gør, de er åndelige almuesmænd; se, derfor er min stadselige bror Peter så forskrækkelig lidet fornem igrunden, – og følgelig også så lidet frisindet.

Byfogden

Herr dirigent –!

Hovstad

Så det er de fornemme, som er frisindede hertillands? Det var en ganske ny oplysning.
(Latter i forsamlingen.)

Doktor Stockmann

Ja, det hører også med til min nye opdagelse. Og der hører også det med, at frisind er omtrent præcist det samme som moralitet. Og derfor så siger jeg, at det er rent uforsvarligt af "Folkebudet", når det dag ud og dag ind forkynder den vranglære, at det er massen og mængden, den kompakte majoritet, som sidder inde med frisindet og moralen, – og at laster og fordærvelse og alskens åndeligt svineri, det er noget, som siver ud af kulturen, ligesom alle uhumskhederne siver ned til badet fra garverierne oppe i Mølledalen!
(Larm og afbrydelser.)

Doktor Stockmann

(uforstyrret, ler i sin ivrighed).
Og endda så kan dette samme "Folkebudet" præke om, at massen og mængden skal løftes op til højere livsvilkår! Men, i pokkers skind og ben, – dersom "Folkebudet"s lære holdt stik, så vilde jo
det, at løfte massen, være akkurat det samme, som at vippe den lige lukt ind i fordærvelsen! Men heldigvis så er det bare en gammel arvtagen folkeløgn, dette, at kulturen demoraliserer. Nej, det er fordummelsen, fattigdommen, styghed over livsvilkårene, som forretter den fandens gerning! I et hus, hvor der ikke luftes og fejes gulv hver dag –; min hustru Katrine påstår, at gulvet bør skylles også; men det kan der nu disputeres om; – nå, – i et sligt hus, siger jeg, dér mister folk inden en 23 år evnen til at tænke og handle moralsk. Mangel på surstof afkræfter samvittigheden. Og det er nok svare knapt med surstoffet i mange, mange huse her i byen, lader det til, siden hele den kompakte majoritet kan være samvittighedsløs nok til at ville bygge byens opkomst på et hængedynd af løgn og bedrag.

Aslaksen

En så grov beskyldning må ikke udslynges mod et helt borgersamfund.

En herre

Jeg henstiller til dirigenten at ta' ordet fra taleren.

Ivrige røster

Ja, ja! Det er rigtigt! Ta' ordet fra ham!

Doktor Stockmann

(opbrusende).
Så skriger jeg sandheden ud på alle gadehjørner! Jeg skriver i udenbys aviser! Hele landet skal få vide, hvorledes det her er fat!

Hovstad

Det lader næsten til, at doktoren har til hensigt at ødelægge byen.

Doktor Stockmann

Ja, så meget holder jeg af min fødeby, at jeg heller vil ødelægge den end se den blomstre op på en løgn.

Aslaksex

Det er stærkt sagt.
(Larm og piber. Fru Stockmann hoster forgæves; doktoren hører det ikke længer.)

Hovstad

(råber under larmen).
Den mand må være en borgerfiende, som kan ville ødelægge et helt samfund!

Doktor Stockmann

(i stigende ophidselse).
Der ligger ingen magt på, at et løgnagtigt samfund ødelægges! Det bør jævnes med jorden, siger jeg! Udryddes som skadedyr bør de, alle de, som lever i løgnen! I forpester hele landet tilslut; I bringer det derhen, at hele landet fortjener at lægges øde. Og kommer det så vidt, da siger jeg af mit fulde inderste hjerte: lad hele landet lægges øde; lad hele dette folk udryddes!

En mand

(i mængden).
Det er at snakke som en ren folkefiende!

Billing

Der lød, Gud døde mig, folkets røst!

Hele mængden

(skriger).
Ja, ja, ja! Han er en folkefiende! Han hader sit land! Han hader hele folket!

Aslaksen

Jeg er både som statsborger og som menneske dybt rystet ved hvad jeg her har måttet høre på. Doktor Stockmann har afsløret sig på en måde, som jeg aldrig havde drømt om. Jeg må desværre tiltræde den mening, som nys blev udtalt af agtværdige borgere; og jeg holder for, at vi bør gi' denne mening udtryk i en resolution. Jeg foreslår følgende: "Forsamlingen udtaler, at den anser badelægen, doktor Tomas Stockmann for en folkefiende".
(Stormende hurraråb og bifald. Mange slår kreds om doktoren og piber imod ham. Fru Stockmann og Petra har rejst sig. Morten og Ejlif slås med de andre skolegutter, som også har pebet. Nogle voksne skiller dem ad.)

Doktor Stockmann

(til piberne).
Å, I dårer, som I er, – jeg siger jer, at –

Aslaksen

(ringer).
Doktoren har ikke ordet længer. En formelig afstemning bør finde sted; men for at skåne personlige følelser bør det ske skriftligt og uden navn. Har De noget rent papir, herr Billing?

Billing

Her er både blåt og hvidt papir –

Aslaksen

(stiger ned).
Det er bra'; på den vis går det fortere. Klip istykker –; se så, ja. (til forsamlingen.) Blåt betyder nej; hvidt betyder ja. Jeg vil selv gå omkring og samle stemmerne.
(Byfogden forlader salen. Aslaksen og et par andre borgere går med papirstykkerne i hatte omkring i forsamlingen.)

En herre

(til Hovstad).
Hvorledes er det fat med doktoren, De? Hvad skal en tænke om sligt?

Hovstad

De véd jo, hvor fremfusende han er.

En anden herre

(til Billing).
Hør; De vanker jo der i huset. Har De mærket om manden drikker?

Billing

Jeg véd, Gud døde mig, ikke hvad jeg skal sige. Toddyen er altid på bordet, når der kommer nogen.

En tredje herre

Nej, jeg tror heller, han er forrykt iblandt.

Den første herre

Ja, mon der ikke er nogen arvelig galskab i familjen?

Billing

Det kan s'gu gerne være, det.

En fjerde herre

Nej, det er bare pure ondskaben, er det; det er hævn over et eller andet.

Billing

Han talte rigtignok en af dagene om gagetillæg; men det fik han da ikke.

Alle herrerne

(istemmer).
Aha; da er det jo let at forstå!

Den drukne mand

(inde i mængden).
Jeg vil ha' en blå en, jeg! Og så vil jeg ha' en hvid en også!

Råb

Der er den drukne mand igen! Ud med ham!

Morten Kiil

(nærmer sig doktoren).
Nå, Stockmann, ser De nu, hvad der kommer ud af sligt noget abespil?

Doktor Stockmann

Jeg har gjort min skyldighed.

Morten Kiil

Hvad var det, De sa' om garverierne i Mølledalen?

Doktor Stockmann

Det hørte De jo; jeg sa', at det var fra dem alt griseriet kom.

Morten Kiil

Fra mit garveri også?

Doktor Stockmann

Desværre, Deres garveri er nok det allerværste.

Morten Kiil

Vil De sætte det på tryk i aviserne?

Doktor Stockmann

Jeg stikker ingenting under stol.

Morten Kiil

Det kan bli' Dem dyrt, det, Stockmann.
(han går.)

En fed herre

(går hen til Horster, hilser ikke på damerne).
Nå, kaptejn, De låner altså Deres hus ud til foIkefiender?

Horster

Jeg tænker, jeg kan gøre med min ejendom, hvad jeg vil, herr grosserer.

Grossereren

Så har De vel ikke noget imod, at jeg gør det samme med min.

Horster

Hvad mener grossereren?

Grossereren

Imorgen skal De høre fra mig.
(han vender sig og går.)

Petra

Var ikke det Deres reder, Horster?

Horster

Jo, det var grosserer Vik.

Aslaksen

(med stemmesedlerne i hånden, stiger op på forhøjningen og ringer).
Mine herrer, må jeg gøre Dem bekendt med udfaldet. Med alle stemmer imod én –

En yngre herre

Den ene er den drukne mands!

Aslaksen

Med alle stemmer imod en beskænket mands har denne borgerforsamling erklæret badelægen, doktor Tomas Stockmann for en folkefiende. (råb og bifaldstegn.) Leve vort gamle hæderlige borgersamfund! (atter bifaldsråb.) Leve vor dygtige og virksomme byfogd, som så lojalt har undertrykt blodets røst! (hurra.)
Mødet er hævet.
(han stiger ned.)

Billing

Leve dirigenten!

Hele mængden

Hurra for bogtrykker Aslaksen!

Doktor Stockmann

Min hat og min frakke, Petra! Kaptejn, har De plads for passagerer til den nye verden?

Horster

For Dem og Deres skal der skaffes plads, herr doktor.

Doktor Stockmann

(mens Petra hjælper ham frakken på).
Godt. Kom, Katrine! Kom, gutter!
(han tar sin hustru under armen.)

Fru Stockmann

(sagte).
Snille Tomas, lad os gå bagvejen.

Doktor Stockmann

Ingen bagveje, Katrine. (med hævet røst.) I skal få høre fra folkefienden, før han ryster støvet af sine fødder! Jeg er ikke så godslig som en viss person; jeg siger ikke: jeg tilgiver eder; thi I véd ikke, hvad I gør.

Aslaksen

(råber).
Det er en bespottelig sammenligning, doktor Stockmann!

Billing

Det er, Gud dø – –. Sligt er drøjt at høre på for en alvorlig mand.

En grov stemme

Og så truer han også!

Ophidsende råb

Lad os slå ruderne ind hos ham! Dyp ham i fjorden!

En mand

(i mængden).
Blæs i luren, Evensen! Tud, tud!
(Lurtoner, piber og vilde skrig. Doktoren går med sine mod udgangen. Horster baner vej for dem.)

Hele mængden

(hyler efter de bortgående).
Folkefiende! Folkefiende! Folkefiende!

Billing

,
(idet han ordner sine notitser).
Nej Gud døde mig, om jeg vil drikke toddy hos Stockmanns ikveld!
(De forsamlede stimler mod udgangen; larmen forplanter sig udenfor; fra gaden høres råbet: "Folkefiende! Folkefiende!")

FEMTE AKT

(Doktor Stockmanns arbejdsværelse. Boghylder og skabe med forskellige præparater langs væggene. I baggrunden er udgang til forstuen; i forgrunden til venstre dør til dagligstuen. På væggen til højre er to vinduer, hvori alle ruderne er knuste. Midt i værelset står doktorens skrivebord, bedækket med bøger og papirer. Værelset er i uorden. Det er formiddag.)

(Doktor Stockmann, i slåbrok og tøfler og med kalot, står krumbøjet og rager med en paraply under et af skabene; tilsidst haler han en sten frem.)

Doktor Stockmann

(taler gennem den åbne dagligstuedør).
Katrine, her fandt jeg en til.

Fru Stockmann

(inde i dagligstuen).
Å, du finder visst en hel del endnu.

Doktor Stockmann

(lægger stenen hen til en hob andre på bordet).
De stenene skal jeg gemme som en helligdom. Ejlif og Morten skal få se på dem hver dag, og når de er ble't voksne, skal de få dem i arv efter mig.
(rager under en boghylde.) Har ikke – hvad fanden heder hun nu, – hun, tøsen, – har hun ikke været efter glasmesteren endnu?

Fru Stockmann

(kommer ind).
Jo, men han svarte, han vidste ikke, om han kunde komme idag.

Doktor Stockmann

Du skal gerne se, han tør ikke.

Fru Stockmann

Nej, Randine trode også, han tør ikke for naboerne. (taler ind i dagligstuen.) Hvad er det du vil, Randine? Nå så. (går ind og kommer straks tilbage.) Her er et brev til dig, Tomas.

Doktor Stockmann

Lad mig se. (åbner det og læser.) Ja så.

Fru Stockmann

Hvem er det fra?

Doktor Stockmann

Fra husværten. Han siger os op.

Fru Stockmann

Er det virkelig sandt? Han, som er så skikkelig en mand –

Doktor Stockmann

(ser i brevet).
Han tør ikke andet, siger han. Han gør det så nødig; men han tør ikke andet – for sine medborgeres skyld – af hensyn til den offentlige mening – er afhængig – tør ikke støde visse formående mænd for hodet –

Fru Stockmann

Der kan du bare se, Tomas.

Doktor Stockmann

Ja, ja, jeg ser det nok; de er fejge, allesammen, her i byen; intet menneske tør noget af hensyn til alle de andre mennesker. (slænger brevet på bordet.)
Men det kan jo være os det samme, Katrine. Nu rejser vi til den nye verden, og så –

Fru Stockmann

Ja men, Tomas, er det rigtig vel betænkt, dette med at rejse?

Doktor Stockmann

Skulde jeg kanske bli' her, hvor de har sat mig i gabestokken som en folkefiende, brændemærket mig, slåt mine vinduer istykker! Og vil du se her, Katrine; de har revet en flænge i mine sorte buxer også.

Fru Stockmann

Å nej da; og det er de bedste du har!

Doktor Stockmann

En skulde aldrig ha' sine bedste buxer på, når en er ude og strider for frihed og sandhed. Ja, jeg bryder mig ikke så stort om buxerne, skønner du; for de kan du altid snurpe sammen for mig. Men det er det, at mobben og massen vover at gå mig ind på livet, som om de var mine ligemænd, – det er det, som jeg ikke kan fordøje for min død!

Fru Stockmann

Ja, de har været svært grove imod dig her i byen, Tomas; men behøver vi da at rejse helt ud af landet for det?

Doktor Stockmann

Tror du kanske ikke plebejerne er ligeså næsevise i de andre byer som her? Å jo, du, det blir nok omtrent hip som hap. Nå, skidt; lad køterne glæfse; det er ikke det værste; det værste er, at alle mennesker er partitrælle hele landet udover. Ikke for det, – det er kanske ikke ligere i det fri vesten heller; der grasserer jo også den kompakte majoritet og den liberale offentlige mening og alt det andet djævelskab. Men forholdene er storslagne der, ser du; de kan dræbe, men de sejgpiner ikke; de klyper ikke en fri sjæl med skruestikker ligesom herhjemme. Og i nødsfald så kan en jo holde sig undaf. (går henad gulvet.) Dersom jeg bare vidste, hvor der var en urskog eller en liden sydhavsø at få købt for en billig pris –

Fru Stockmann

Ja men gutterne da, Tomas?

Doktor Stockmann

(standser).
Hvor du er underlig, Katrine! Vilde du heller, at gutterne skulde vokse op i et sligt samfund som vort? Du så jo selv igåraftes, at halvparten af befolkningen er bindegal; og når den anden halvpart ikke har mistet forstanden, så er det, fordi de er fæhunde, som ikke har nogen forstand at miste.

Fru Stockmann

Nej men, snille Tomas, du er da også så uforsigtig i din mund.

Doktor Stockmann

Nå! Er det kanske ikke sandt, hvad jeg siger? vender de ikke op og ned på alle begreber? Rører de ikke ret og uret sammen i én vælling? Kalder de ikke alt det for løgn, som jeg véd er sandhed? Men det aller ravgaleste er, at her går voksne liberale mennesker omkring i hobetal og indbilder både sig selv og andre, at de er frisindede! Skulde du ha' hørt sligt, Katrine!

Fru Stockmann

Ja, ja, det er visst rent galt, men –
(Petra kommer ind fra dagligstuen.)

Fru Stockmann

Er du alt kommen fra skolen nu?

Petra

Ja; jeg er ble't opsagt.

Fru Stockmann

Opsagt!

Doktor Stockmann

Du også!

Petra

Fru Busk sa' mig op; og så syntes jeg, det var bedst, jeg gik straks.

Doktor Stockmann

Det gjorde du, min sæl, ret i!

Fru Stockmann

Hvem skulde da tænkt, at fru Busk var et så slet menneske!

Petra

Å, mor, fru Busk er såmænd ikke slet; jeg så tydeligt, hvor ondt det gjorde hende. Men hun turde ikke andet, sa' hun; og så blev jeg opsagt.

Doktor Stockmann

(ler og gnider hænderne).
Hun turde ikke andet, hun, heller! Å, det er dejligt.

Fru Stockmann

Å nej, efter de fæle spektakler igåraftes, så –

Petra

Det var ikke det alene. Nu skal du bare høre, far!

Doktor Stockmann

Nå da?

Petra

Fru Busk viste mig ikke mindre end tre breve, som hun havde fåt imorges –

Doktor Stockmann

Uden navn vel?

Petra

Ja.

Doktor Stockmann

Ja, for de tør ikke vove navnet, Katrine!

Petra

Og i to af dem stod der, at en herre, som vanker her i huset, havde fortalt i klubben inat, at jeg havde sådanne overmåde frie meninger om forskellige ting –

Doktor Stockmann

Og det nægted du da vel ikke for?

Petra

Nej, det kan du jo vide. Fru Busk har selv så temmelig fri meninger, når vi er på tomandshånd; men da nu dette var kommet ud om mig, så turde hun ikke beholde mig.

Fru Stockmann

Og tænk, – det er en, som vanker her i huset! Der ser du, hvad du har for din gæstfrihed, Tomas.

Doktor Stockmann

Sligt griseri vil vi ikke leve i længer. Pak ind så fort du kan, Katrine; lad os komme væk jo før jo heller.

Fru Stockmann

Vær stille; jeg synes, der er nogen ude i gangen. Se efter, Petra.

Petra

(åbner døren).
Å, er det Dem, kaptejn Horster? Vær så god og kom ind.

Kaptejn Horster

(fra forstuen).
Goddag. Jeg syntes, jeg måtte indom og høre hvorledes det står til.

Doktor Stockmann

(ryster hans hånd).
Tak; det var rigtig snildt af Dem.

Fru Stockmann

Og tak, fordi De hjalp os igennem, kaptejn Horster.

Petra

Men hvorledes slap De så hjem igen?

Horster

Å jo, det gik; jeg har jo så temmelige kræfter; og de folk er nu mest for at bruge munden.

Doktor Stockmann

Ja, er det ikke mærkeligt, De, med denne svinagtige fejgheden? Kom, her skal jeg vise Dem noget! Se, her ligger alle stenene, som de hev ind til os. Se bare på dem! Der er, min sæl, ikke mere end to ordentlige, digre kampestene i hele haugen; resten er ikke andet end puksten, – rent småpluk. Og endda så stod de derude og skråled og svor på, at de vilde slå mig fordærvet; men handling – handling – nej, det ser en ikke stort til her i byen!

Horster

Det var nu også det bedste for Dem denne gang, herr doktor.

Doktor Stockmann

Visst var det så. Men det er ærgerligt alligevel; for kommer det engang til et alvorligt, landsvigtigt håndgemæng, så skal De se, den offentlige mening vil være for at ta' benene på nakken, og så sætter den kompakte majoritet tilskogs som en saueflok, kaptejn Horster. Det er det, som er så sørgeligt at tænke på; det gør mig så inderlig ondt –. Nej, men for fanden, – igrunden så er det jo bare dumheder, dette her. Har de sagt, at jeg er en folkefiende, så lad mig være en folkefiende da.

Fru Stockmann

Det blir du såmænd aldrig, Tomas.

Doktor Stockmann

Det skal du sletikke bande på, Katrine. Et stygt ord kan virke som et knappenålsrisp i lungen. Og dette fordømte ord –; jeg kan ikke bli' det kvit; det har sat sig fast her under hjertekulen; det ligger og graver og suger ligesom sure safter. Og det hjælper der ingen magnesia imod.

Petra

Pyt; du skal bare le af dem, far.

Horster

Folk kommer nok engang på andre tanker, herr doktor.

Fru Stockmann

Ja, Tomas, det kan du være så sikker på, som du står her.

Doktor Stockmann

Ja, kanske når det er forsent. Men så kan de
ha' det så godt! Så kan de gå her i sit griseri og angre på, at de har drevet en patriot i landflygtighed. Når sejler De, kaptejn Horster.

Horster

Hm, – det var egentlig det, jeg kom for at tale med Dem om –

Doktor Stockmann

Nå, er der kommet noget ivejen med skibet?

Horster

Nej; men det blir nok så, at jeg ikke går med.

Petra

De er da vel ikke ble't opsagt?

Horster

(smiler).
Jo, jeg er rigtignok det.

Petra

De også.

Fru Stockmann

Der ser du bare, Tomas.

Doktor Stockmann

Og det for sandhedens skyld! Å, dersom jeg havde kunnet tænkt mig noget sligt –

Horster

Det skal De ikke ta' Dem videre nær af; jeg finder nok en post hos et eller andet udenbys rederi.

Doktor Stockmann

Og det er denne grosserer Vik, – en formuende mand, uberoende af alle og enhver –! Tvi, for fanden!

Horster

Han er ellers ganske retsindig; og han sa' selv, han vilde gerne ha' beholdt mig, hvis han bare turde –

Doktor Stockmann

Men han turde ikke? Nej, det forstår sig!

Horster

Det er ikke så grejt, sa' han, når en hører til et parti –

Doktor Stockmann

Det var et sandt ord af den hædersmand. Et parti, der er ligesom en kødkværn, det; det maler alle hoderne sammen til en grød; og derfor så blir de også grødhoder og kødhoder, alle ihob!

Fru Stockmann

Nej, men Tomas da!

Petra

(til Horster).
Havde De bare ikke fulgt os hjem, så kanske ikke det var kommet så vidt.

Horster

Jeg angrer ikke på det,

Petra

(rækker ham hånden).
Tak for det!

Horster

(til doktoren).
Og så var det det, jeg vilde sige, at når De endelig vil rejse, så har jeg tænkt på et andet råd –

Doktor Stockmann

Det var bra'; bare vi kan komme fort afsted –

Fru Stockmann

Hys; banked det ikke?

Petra

Det er visst onkel.

Doktor Stockmann

Aha! (råber.) Kom ind!

Fru Stockmann

Snille Tomas, lov mig nu endelig –
(Byfogd Stockmann kommer fra forstuen.)

Byfogden

(i døren).
Å, du er optaget. Ja, så vil jeg heller –

Doktor Stockmann

Nej, nej; kom du bare.

Byfogden

Men jeg ønsked at tale med dig under fire øjne.

Fru Stockmann

Vi skal gå ind i dagligstuen sålænge.

Horster

Og jeg vil komme igen siden.

Doktor Stockmann

Nej, gå De ind med, kaptejn Horster; jeg må få vide nærmere besked –

Horster

Ja, ja, så venter jeg da.
(Han følger fru Stockmann og Petra ind i dagligstuen.)

Byfogden

(siger intet men skotter mod vinduerne).

Doktor Stockmann

Du finder kanske, her er vel luftigt idag? Sæt huen på.

Byfogden

Tak, hvis jeg måtte det. (gør så.) Jeg tror, jeg har forkølet mig igår; jeg stod og frøs –

Doktor Stockmann

Så? Da syntes jeg s'gu det var varmt nok.

Byfogden

Jeg beklager, at det ikke stod i min magt at forhindre disse natlige excesser.

Doktor Stockmann

Har du ellers noget særdeles at sige mig?

Byfogden

(tager et stort brev frem).
Jeg har dette aktstykke til dig fra badedirektionen.

Doktor Stockmann

Er jeg opsagt?

Byfogden

Ja, fra dags dato. (lægger brevet på bordet.) Det gør os ondt; men – rent ud sagt – vi turde ikke andet for den almene opinions skyld.

Doktor Stockmann

(smiler).
Turde ikke? Det ord har jeg hørt før idag.

Byfogden

Jeg be'r, du vil gøre dig din stilling klar. Du må ikke for fremtiden regne på nogensomhelst praxis her i byen.

Doktor Stockmann

Fanden ivold med praxisen! Men hvoraf véd du det så visst?

Byfogden

Husejerforeningen har sat igang en liste, som bæres fra hus til hus. Alle velsindede borgere opfordres til ikke at benytte dig; og jeg tør indestå for, at ikke en eneste husfader vover at nægte sin underskrift; man tør det ikke, simpelt hen.

Doktor Stockmann

Nej, nej; det tviler jeg ikke på. Men hvad så?

Byfogden

Hvis jeg måtte gi' dig et råd, så skulde det være det, at du fraflytted stedet for nogen tid –

Doktor Stockmann

Ja, jeg tænker netop så småt på at fraflytte stedet.

Byfogden

Vel. Og når du så havde fåt sådan et halvt års tid til at betænke dig i, og du da efter moden overvejelse kunde bekvemme dig til i et par beklagende ord at erkende din vildfarelse –

Doktor Stockmann

Så kunde jeg kanske få min post igen, mener du?

Byfogden

Kanske; sletikke ganske umuligt.

Doktor Stockmann

Ja, men den offentlige mening da? I tør jo ikke for den offentlige menings skyld.

Byfogden

Opinionen er en overmåde variabel ting. Og, oprigtig talt, det er os af særdeles vigtighed at få en sådan indrømmelse fra din hånd.

Doktor Stockmann

Ja, den slikker I jer nok om næsen efter! Men du husker da vel, for fanden, hvad jeg før har sagt dig om den slags rævekunster!

Byfogden

Dengang var din position ganske anderledes favorabel; dengang turde du supponere, at du havde hele byen i ryggen –

Doktor Stockmann

Ja, og nu får jeg føle, at jeg har hele byen på nakken –. (bruser op.) Men ikke, om jeg så havde selve fanden og hans oldemor på nakken –! Aldrig, – aldrig, siger jeg!

Byfogden

En familieforsørger tør ikke handle således, som du gør. Du tør det ikke, Tomas.

Doktor Stockmann

Tør jeg ikke! Der er bare en eneste ting i verden, som en fri mand ikke tør; og véd du, hvad det er?

Byfogden

Nej.

Doktor Stockmann

Naturligvis; men jeg skal fortælle dig det. En fri mand tør ikke svine sig til som en lurv; han tør ikke bære sig ad slig, at han måtte spytte sig selv i øjnene.

Byfogden

Dette her klinger jo overmåde plausibelt; og dersom der ikke forelå en anden forklaringsgrund for din halstarrighed –; men det gør der jo rigtignok –

Doktor Stockmann

Hvad mener du med det?

Byfogden

Det forstår du visst meget godt. Men som din bror og som en besindig mand råder jeg dig til, ikke at bygge altfor trygt på forhåbninger og udsigter, som kanske så såre let kunde slå fejl.

Doktor Stockmann

Men hvad i alverden skal det sigte til?

Byfogden

Vil du virkelig bilde mig ind, at du skulde være uvidende om de testamentariske dispositioner, som garvermester Kiil har truffet?

Doktor Stockmann

Jeg véd, at den smule, han ejer, skal gå til en stiftelse for gamle trængende håndværksfolk. Men hvad kommer det mig ved?

Byfogden

For det første er det nu ikke smuler, her er tale om. Garvermester Kiil er en temmelig formuende mand.

Doktor Stockmann

Det har jeg aldrig havt en anelse om –!

Byfogden

Hm, – virkelig ikke? Du har altså heller ikke en anelse om, at en ikke ubetydelig del af hans formue skal tilfalde dine børn, således at du og din hustru skal nyde renterne for livstid. Har han ikke sagt dig det?

Doktor Stockmann

Nej så min sæl om han har! Tvert imod; han har støt og stadig gåt og raset over, at han var så urimelig højt skatlagt. Men véd du da også dette her så ganske visst, Peter?

Byfogden

Jeg har det fra en aldeles pålidelig kilde.

Doktor Stockmann

Nej, Herregud, så blir jo Katrine sikret, – og børnene også! Det må jeg da rigtignok fortælle –
(råber.) Katrine, Katrine!

Byfogden

(holder ham tilbage).
Hys, sig ikke et ord endnu!

Fru Stockmann

(åbner døren).
Hvad er der påfærde?

Doktor Stockmann

Ingen ting, du; gå bare ind igen.
(Fru Stockmann lukker.)

Doktor Stockmann

(driver om på gulvet).
Sikret! Nej, tænk, – de er sikret allesammen! Og det for livstid! Det er dog en velsignet følelse at vide sig sikret!

Byfogden

Ja, men det er netop det, du ikke er. Garvermester Kiil kan annullere testamentet hvad dag og time han vil.

Doktor Stockmann

Men det gør han ikke, min gode Peter. Grævlingen er altfor kisteglad over, at jeg tar fat på dig og dine velvise venner.

Byfogden

(studser og ser forskende på ham).
Aha, dette kaster lys over adskilligt.

Doktor Stockmann

Hvilket adskilligt?

Byfogden

Det hele har altså været en kombineret manøvre. Disse voldsomme, hensynsløse attentater, som du – i sandhedens navn – har rettet mod stedets ledende mænd –

Doktor Stockmann

Hvad de; hvad de?

Byfogden

De var altså ikke andet, end et aftalt vederlag for denne gamle hævnsyge Morten Kiils testamente.

Doktor Stockmann

(næsten målløs).
Peter, – du er da den fæleste plebejer, jeg har kendt alle mine levedage.

Byfogden

Mellem os er det forbi. Din afsked er uigenkaldelig; – for nu har vi våben imod dig.
(han går.)

Doktor Stockmann

Tvi, tvi, tvi! (råber.) Katrine! Gulvet skal skylles efter ham! Lad hende komme ind med en balje, hun, – hun – hvad fanden –, hun, som altid er sodet om næsen –

Fru Stockmann

(i dagligstuedøren).
Hys, hys da, Tomas!

Petra

(også i døren).
Far, bedstefar er her og spør, om han kan få tale med dig alene.

Doktor Stockmann

Ja, visst kan han så. (ved døren.) Kom De, svigerfar.
(Morten Kiil kommer ind. Doktoren lukker døren efter ham.)

Doktor Stockmann

Nå, hvad er det så? Sæt Dem ned.

Morten Kiil

Ikke sidde. (ser sig om.) Her ser pent ud hos Dem idag, Stockmann.

Doktor Stockmann

Ja, synes De ikke det?

Morten Kiil

Rigtig pent ser her ud; og frisk luft er her også; idag har De da nok af det sure stoffet, som De snakked om igår. De må ha' en svært fin samvittighed idag, kan jeg tænke.

Doktor Stockmann

Ja, det har jeg.

Morten Kiil

Kan tænke mig det. (banker sig på brystet.) Men véd De, hvad det er for noget, jeg har her?

Doktor Stockmann

Det er vel også en fin samvittighed, håber jeg.

Morten Kiil

Pyt! Nej, det er noget, som er bedre end som så.
(han tar en tyk tegnebog frem, åbner den og viser en del papirer.)

Doktor Stockmann

(ser forundret på ham).
Aktier i badeanstalten?

Morten Kiil

De var ikke vanskelige at få idag.

Doktor Stockmann

Og De har været ude og købt –?

Morten Kiil

Så mange, jeg havde penge til.

Doktor Stockmann

Men, kære svigerfar, – så fortvilet, som det står til med badet nu!

Morten Kiil

Hvis De bær' Dem ad som et fornuftigt menneske, så får De nok badet på fode igen.

Doktor Stockmann

Ja, De ser jo selv, jeg gør alt, hvad jeg kan; men –. Folk er jo gale her i byen!

Morten Kiil

De sa' igår, at det værste griseriet kom fra mit garveri. Men hvis om det var sandt, så måtte jo min bedstefar, og min far før mig, og jeg selv i mangfoldige år ha' gåt og griset byen til, ligesom tre morderengler. Tror De, jeg Iar den skam sidde på mig?

Doktor Stockmann

Desværre, det blir De s'gu nok nødt til.

Morten Kiil

Nej tak. Jeg holder på mit gode navn og rygte. Folk kalder mig for "grævlingen", har jeg hørt sige. En grævling, det er jo en slags gris, det; men det skal de aldrig i verden få ret i. Jeg vil leve og dø som et rensligt menneske.

Doktor Stockmann

Og hvorledes vil De bære Dem ad med det?

Morten Kiil

De skal gøre mig ren, Stockmann.

Doktor Stockmann

Jeg!

Morten Kiil

Véd De, hvad det er for penge, jeg har købt disse her aktierne for? Nej, det kan De ikke vide; men nu skal jeg sige Dem det. Det er de penge, som Katrine og Petra og smågutterne skal ha' efter mig. Ja, for jeg har nu lagt mig lidt tilbedste alligevel, ser De.

Doktor Stockmann

(bruser op).
Og så går De hen og tar Katrines penge til sligt!

Morten Kiil

Ja, de pengene står nu i badet allesammen. Og nu vil jeg rigtig se, om De er så binde – pine – gal alligevel, Stockmann. Lar De endnu komme dyr og sligt stygt noget fra mit garveri, så er det akkurat det samme, som at skære brede remmer af Katrines hud, og af Petras også, og af smågutternes; men det gør ingen skikkelig husfar, – hvis han ikke er en gal mand da.

Doktor Stockmann

(som går op og ned).
Ja, men jeg er en gal mand; jeg er en gal mand!

Morten Kiil

Så rent ravruskende gal er De vel ikke, når det gælder kone og børn.

Doktor Stockmann

(standser foran ham).
Hvorfor kunde De ikke talt med mig, før De gik hen og købte alt det kram!

Morten Kiil

Det, som er gjort, det har bedst klem, det.

Doktor Stockmann

(driver urolig omkring).
Dersom jeg endda ikke var så viss i min sag –! Men jeg er så inderlig overtydet om, at jeg har ret.

Morten Kiil

(vejrer tegnebogen i hånden).
Holder De på med den galskaben, så er de ikke stort værd, disse her.
(han stikker tegnebogen i lommen.)

Doktor Stockmann

Men, for fanden, videnskaben måtte da vel også kunne finde på forebyggelsesmidler, synes jeg; et eller andet præservativ –

Morten Kiil

Mener De noget til at dræbe dyrene med?

Doktor Stockmann

Ja, eller til at gøre dem uskadelige.

Morten Kiil

Kunde De ikke probere med noget rottekrudt?

Doktor Stockmann

Å, snak, snak! – Men alle folk siger jo, at det bare er en indbildning. Kan det så ikke være en indbildning da! Lad dem ha' det så godt! Har ikke de uvidende tranghjertede køtere skældt mig ud for en folkefiende; – og så var de færdig at rive klæ'rne af kroppen på mig også!

Morten Kiil

Og så alle ruderne, som de har slåt istykker for Dem da!

Doktor Stockmann

Ja, og så dette her med pligter imod familjen! Det må jeg snakke med Katrine om; hun er så nøje inde i de sager.

Morten Kiil

Det er bra'; lyd De bare en fornuftig kones råd.

Doktor Stockmann

(farer imod ham).
At De også kunde bære Dem så bagvendt ad! Sætte Katrines penge på spil; sætte mig i denne græsselige pinefulde vånde! Når jeg ser på Dem, så er det, som jeg så fanden selv –!

Morten Kiil

Så er det bedst jeg går da. Men inden klokken to vil jeg ha' besked fra Dem. Ja eller nej. Blir det nej, så går aktierne til stiftelsen, – og det den dag idag.

Doktor Stockmann

Og hvad får så Katrine?

Morten Kiil

Ikke en snus.
(Døren til forstuen blir åbnet. Redaktør Hovstad og bogtrykker Aslaksen kommer tilsyne derude.)

Morten Kiil

Nej se de to dér?

Doktor Stockmann

(stirrer på dem).
Hvad for noget! Vover De endnu at komme her ind til mig!

Hovstad

Ja såmænd gør vi så.

Aslaksen

Vi har noget at snakke med Dem om, ser De.

Morten Kiil

(hvisker).
Ja eller nej – inden klokken to.

Aslaksen

(med et øjekast til Hovstad).
Aha!
(Morten Kiil går.)

Doktor Stockmann

Nå, hvad er det så De vil mig? Gør det kort.

Hovstad

Jeg kan godt begribe, at De har imod os for vor holdning under mødet igår –

Doktor Stockmann

Og det kalder De holdning? Jo, det var en dejlig holdning! Jeg kalder det holdningsløst, kærringagtigt –. Fy for fanden!

Hovstad

Kald det for hvad det så skal være; men vi
kunde ikke andet.

Doktor Stockmann

De turde vel ikke andet? Er det ikke så?

Hovstad

Ja, om De så vil.

Aslaksen

Men hvorfor lod De ikke et lidet ord falde i forvejen? Bare sligt et lidet vink til herr Hovstad eller mig.

Doktor Stockmann

Et vink? Om hvad?

Aslaksen

Om det, som stak bagved.

Doktor Stockmann

Jeg forstår Dem aldeles ikke.

Aklaksen

(nikker fortrolig).
Å jo så gu' gør De så, doktor Stockmann.

Hovstad

Det er da ikke noget at lægge dølgsmål på længer nu.

Doktor Stockmann

(ser afvekslende på dem).
Ja, men i pokkers skind og ben –!

Aslaksen

Må jeg spørge, – går ikke Deres svigerfar omkring i byen og køber op alle badeaktierne?

Doktor Stockmann

Jo, han har været ude og købt badeaktier idag; men –?

Aslaksen

Det havde været klogere, om De havde fåt en anden til at gøre det, – en, som ikke stod Dem fuldt så nær.

Hovstad

Og så skulde De ikke ha' trådt op under navn. Der behøvte jo ingen at vide, at angrebet på badeanstalten kom fra Dem. De skulde ha' ta't mig med på råd, doktor Stockmann.

Doktor Stockmann

(ser frem for sig; et lys synes at gå op for ham og han siger som himmelfalden): Kan sligt være tænkeligt? Kan sligt noget gøres?

Aslaksen

(smiler).
Det viser sig jo, at det kan gøres. Men det bør helst gøres fint, skønner De.

Hovstad

Og så bør der helst være flere med om det; for det er jo altid så, at ansvaret mindsker for den enkelte, når han har andre med sig.

Doktor Stockmann

(fattet).
Kort og godt, mine herrer, – hvad er det, De vil?

Aslaksen

Det kan herr Hovstad bedst –

Hovstad

Nej, sig De det, Aslaksen.

Aslaksen

Nå ja, det er det, at nu, da vi véd, hvorledes det hele hænger sammen, så tror vi nok, at vi tør stille "Folkebudet" til Deres rådighed.

Doktor Stockmann

Nu tør De det? Men den offentlige mening da? Frygter De ikke for, at der vil rejse sig en storm imod os?

Hovstad

Vi får se at ride stormen af.

Aslaksen

Og så får doktoren se at være kvik i vendingen. Så fort Deres angreb har gjort sin nytte –

Doktor Stockmann

Så fort min svigerfar og jeg har fåt aktierne ihænde for en billig pris, mener De –?

Hovstad

Det er vel nærmest videnskabelige hensyn, som driver Dem til at bli' den styrende ved badet.

Doktor Stockmann

Forstår sig; det var af videnskabelige hensyn, at jeg fik han gamle grævlingen til at gå med på dette her. Og så flikker vi lidt på vandledningen og roder lidt op i stranden uden at det koster bykassen en halv krone. Tror De ikke, det går? Hvad?

Hovstad

Jeg tænker det, – når De har "Folkebudet" med Dem.

Aslaksen

I et frit samfund er pressen en magt, herr doktor.

Doktor Stockmann

Ja vel; og det er jo den offentlige mening også; og De, herr Aslaksen, De tar da vel husejerforeningen på Deres samvittighed?

Aslaksen

Både husejerforeningen og mådeholdsvennerne. Vær tryg for det.

Doktor Stockmann

Men, mine herrer –; ja, jeg skammer mig ved at spørge om det; men, hvad vederlag –?

Hovstad

Helst vilde vi jo hjælpe Dem for rent ingenting, kan De skønne. Men "Folkebudet" står på svage fødder; det vil ikke rigtig gå; og at standse bladet nu, da her er så mangt at virke for i den store politik, det vilde jeg så inderlig nødig.

Doktor Stockmann

Forstår sig; det måtte jo falde svært hårdt for en folkeven som De. (bruser ud.) Men jeg er en folkefiende, jeg! (farer om i værelset.) Hvor har jeg kæppen henne? Hvor fanden har jeg kæppen?

Hovstad

Hvad skal det sige?

Aslaksen

De vil da vel aldrig –?

Doktor Stockmann

(standser).
Og hvis jeg nu ikke gav Dem en eneste øre af alle mine aktier? Mynten sidder ikke løs hos os rige folk, må De huske på.

Hovstad

Og De må huske på, at den sag med aktierne kan fremstilles på to måder.

Doktor Stockmann

Ja, det er De nok mand for; hvis jeg ikke kommer "Folkebudet" til hjælp, så får De visst et fælt syn på den sagen; De gør vel jagt på mig, kan jeg tænke, – sætter efter mig, – prøver på at kværke mig, som hunden kværker haren!

Hovstad

Det er efter naturens lov; ethvert dyr vil livnære sig.

Aslaksen

En får ta' føden, hvor en kan finde den, skønner De.

Doktor Stockmann

Så se I kan finde jer noget ude i rendestenen;
(farer om i værelset.) for nu skal det, pine død, vise sig, hvem der er det stærkeste dyr af os tre. (finder paraplyen og svinger den.) Hej, se her –!

Hovstad

De vil da ikke forgribe Dem på os!

Aslaksen

Tag Dem ivare med den paraplyen!

Doktor Stockmann

Ud af vinduet med Dem, herr Hovstad!

Hovstad

(ved forstuedøren).
Er De rent forrykt!

Doktor Stockmann

Ud af vinduet, herr Aslaksen! Spring, siger jeg! Ligeså godt først som sidst.

Aslaksen

(løber rundt om skrivebordet).
Mådehold, herr doktor; jeg er en svagelig mand; jeg tåler så lidet – (skriger.) Hjælp, hjælp!
(Fru Stockmann, Petra og Horster kommer fra dagligstuen.)

Fru Stockmann

Men Gud bevare mig, Tomas, hvad er her på færde!

Doktor Stockmann

(svinger paraplyen).
Hop ud, siger jeg! Ned i rendestenen!

Hovstad

Overfald på sagesløs mand! Jeg skyder Dem til vidne, kaptejn Horster.
(han skynder sig ud gennem forstuen.)

Aslaksen

(rådvild).
Den, som bare kendte de lokale forholde –
(smutter ud gennem dagligstuen.)

Fru Stockmann

(holder på doktoren).
Men så styr dig da, Tomas!

Doktor Stockmann

(kaster paraplyen).
Ja så min sæl slap de fra det alligevel.

Fru Stockmann

Men hvad var det da, de vilde dig?

Doktor Stockmann

Det skal du få vide siden; nu har jeg andre ting at tænke på. (går til bordet og skriver på et visitkort.)
Se her, Katrine; hvad står her?

Fru Stockmann

Tre store Nej; hvad er det?

Doktor Stockmann

Det skal du også få vide siden. (rækker kortet.)
Der, Petra; lad den sodede løbe op til grævlingen med det, så fort hun kan. Skynd dig!
(Petra går med kortet ud gennem forstuen.)

Doktor Stockmann

Ja, har ikke jeg idag havt besøg af alle fandens sendebud, så véd jeg ikke. Men nu skal jeg også spidse min pen imod dem, så den blir som en syl; jeg skal dyppe den i ædder og galde; jeg skal kyle mit blækhorn lige i skallen på dem!

Fru Stockmann

Ja, men vi rejser jo, Tomas.
(Petra kommer tilbage.)

Doktor Stockmann

Nå?

Petra

Besørget.

Doktor Stockmann

Godt. – Rejser, siger du? Nej så pine død om vi gør; vi blir, hvor vi er, Katrine!

Petra

Blir vi!

Fru Stockmann

Her i byen?

Doktor Stockmann

Ja netop her; her er valpladsen; her skal slaget stå; her vil jeg sejre! Når jeg nu bare har fåt mine buxer sy'd sammen, så går jeg ud i byen og søger efter hus; vi må jo ha' tag over hodet til vinteren.

Horster

Det skal De få hos mig.

Doktor Stockmann

Kan jeg det?

Horster

Ja, det kan De så godt; jeg har rum nok, og jeg er jo næsten aldrig hjemme.

Fru Stockmann

Å hvor det er snildt af Dem, Horster.

Petra

Tak!

Doktor Stockmann

(ryster hans hånd).
Tak, tak! Så er altså den sorg slukt. Og så tar jeg fat for alvor endnu i denne dag. Å, her blir en uendelighed at rode op i, Katrine! Men det er bra', at jeg nu får tiden så ganske til min rådighed; ja, for se her; jeg er opsagt fra badet, skal du vide –

Fru Stockmann

(sukker).
Ak ja, det vented jeg jo.

Doktor Stockmann

– og så vil de ta' min praxis fra mig også. Men lad dem det! Fattigfolk beholder jeg ialfald – de, som ingenting betaler; og Herregud, det er jo dem, som mest trænger til mig også. Men høre på mig skal de, pine død, få lov til; jeg skal præke for dem både i tide og i utide, som der står skrevet etsteds.

Fru Stockmann

Men, snille Tomas, jeg synes, du har set, hvad det nytter at præke.

Doktor Stockmann

Du er virkelig løjerlig, Katrine. Skulde jeg kanske la' mig slå af marken af den offentlige mening og den kompakte majoritet og sligt noget djævelskab? Nej tak, du! Og det, jeg vil, det er jo så simpelt og grejt og ligetil. Jeg vil bare få banket ind i hodet på køterne, at de liberale er de fri mænds lumskeste fiender, – at partiprogrammerne vri'er halsen om på alle unge levedygtige sandheder, – at hensigtsmæssighedshensynene vender op og ned på moral og retfærdighed, så at det blir rent grueligt at leve her tilslut. Ja, synes ikke De, kaptejn Horster, at jeg måtte kunne få folk til at begribe
det?

Horster

Kan gerne være; jeg skønner mig ikke rigtig på sligt.

Doktor Stockmann

Jo, ser De, – nu skal De høre! Det er partihøvdingerne, som må udryddes. For en partihøvding er ligesom en ulv, ser De, – han er ligesom en forslugen gråbén; – han behøver så og så mange stykker småfæ om året, hvis han skal bestå. Se nu bare Hovstad og Aslaksen! Hvor mange småfæ gør ikke de ende på; eller de skamferer dem og river dem fordærvet, så de aldrig blir til andet end husejere og abonnenter på "Folkebudet"! (sætter sig halvt op på bordet.) Nej, kom her, du Katrine, – se, hvor vakkert solen falder ind idag. Og så den velsignede friske vårluft, som jeg har fåt ind til mig.

Fru Stockmann

Ja, når vi bare kunde leve af solskin og vårluft, Tomas.

Doktor Stockmann

Nå, du må spinke og spare ved siden af, – så går det nok. Det er min mindste bekymring. Nej, det, som værre er, det er det, at jeg ikke véd nogen så fri og fornem mand, at han tør ta' min gerning op efter mig.

Petra

Å, tænk ikke på det, far; du har tiden for dig. – Nej se, der er alt gutterne.
(Ejlif og Morten kommer ind fra dagligstuen.)

Fru Stockmann

Har I fåt lov idag?

Morten

Nej; men vi slo's med de andre i frikvarteret –

Ejlif

Det er ikke sandt; det var de andre, som slo's med os.

Morten

Ja, og så sa' herr Rørlund, at det var bedst vi blev hjemme i nogen dage.

Doktor Stockmann

(knipser med fingrene og springer ned fra bordet).
Nu har jeg det! Nu har jeg det, min sæl! I skal aldrig sætte jer fod i skolen mere!

Gutterne

Ikke i skolen!

Fru Stockmann

Nej men, Tomas –

Doktor Stockmann

Aldrig, siger jeg! Jeg vil selv lære jer op; – ja, det vil sige, I skal ikke lære nogen Guds skabte ting –

Morten

Hurra!

Doktor Stockmann

– men jeg vil få jer til at bli' fri, fornemme mænd. – Hør, det må du hjælpe mig med, Petra.

Petra

Ja, far, det kan du lide på.

Doktor Stockmann

Og skolen, den skal holdes i salen, hvor de skældte mig ud for en folkefiende. Men vi må være flere; jeg må ha' mindst tolv gutter til at begynde med.

Fru Stockmann

Dem får du såmænd ikke her i byen.

Doktor Stockmann

Det skal vi få se. (til gutterne.) Kender I ikke nogen gadelømler, – nogen rigtige lurver –?

Morten

Jo, far, dem kender jeg mange af!

Doktor Stockmann

Så er det bra'; få fat på nogen stykker til mig. Jeg vil experimentere med køterne for én gangs skyld; der kan sidde mærkværdige hoder på dem iblandt.

Morten

Men hvad skal vi gøre, når vi er ble't fri og fornemme mænder da?

Doktor Stockmann

Da skal I jage alle gråbenene over til det fjerne vesten, gutter!
(Ejlif ser noget betænkelig ud; Morten hopper og råber hurra.)

Fru Stockmann

Ak, bare det ikke blir disse her gråbenene, som jager dig, Tomas.

Doktor Stockmann

Er du rent gal, Katrine! Jage mig! Nu, da jeg er byens stærkeste mand!

Fru Stockmann

Den stærkeste – nu?

Doktor Stockmann

Ja, jeg tør sige så stort et ord, at nu er jeg en af de stærkeste mænd i hele verden.

Morten

Å nej da!

Doktor Stockmann

(sænker stemmen).
Hys; I skal ikke tale om det endnu; men jeg har gjort en stor opdagelse.

Fru Stockmann

Nu igen?

Doktor Stockmann

Ja visst, ja visst! (samler dem om sig og siger fortrolig.)
Sagen er den, ser I, at den stærkeste mand i verden, det er han, som står mest alene.

Fru Stockmann

(smiler og ryster på hodet).
Å du Tomas –!

Petra

(trøstig, griber hans hænder).
Far!

Om denne boken

Teksten er hentet fra http://ibsen.net. Den er basert på "folkeutgaven" utgitt 1898-1902
Tilrettelagt som e-bok av Lars Næsheim. Den kan fritt benyttes til ikke-kommersielle formål.

Table of Contents

PERSONERNE

FØRSTE AKT

ANDEN AKT

TREDJE AKT

FJERDE AKT

FEMTE AKT