הערפילאים 1 - האימפריה האחרונה Tahoma RTL
Date: 2016-12-09 22:00:00+00:00
Description: לפני שנים רבות קם גיבור שמטרתו הייתה להציל את העולם. אדם צעיר בעל מורשת מסתורית קרא תיגר נגד האיום העומד להחריב את העולם ולכסות אותו בחשכה. הוא נכשל. באלף השנים שחלפו לאחר מכן, העולם הוא שממה של אפר וערפילים, ובראשו עומד המנהיג בן האלמוות הידוע רק בכינוי "השליט הגדול". כל מהפכה שנעשתה מולו נידונה לכישלון. אבל באופן כלשהו, התקווה ממשיכה לחיות. תקווה שמעזה לחלום על קץ האימפריה ואפילו על מותו של השליט הגדול. מהפכה חדשה מתוכננת בחדרי חדרים על ידי אחד הפושעים המבריקים ביותר שחיו אי פעם, וגיבורה בעל כורחה, נערת רחובות שחייבת ללמוד להשתמש בכוח האלומנטיקה האצור בה, כוח הערפילאים. זהו הספר הראשון בטריל
Publisher: אופוס

הערפילאים

כרך א'

האימפריה האחרונה

ברנדון סנדרסון

Mistborn: The Final Empire

Brandon Sanderson

Copyright © 2006
by Brandon Sanderson

Maps by Isaac Stewart

ISBN: 978-0-7653-5038-1

Hebrew Language Copyrights

© 2011 Opus Press Ltd.

P.O.B. 65101 Tel-Aviv 61650 Israel

© 2011 כל הזכויות שמורות

ל-אופוס הוצאה לאור בע"מ

טל': 03-6814231 , פקס: 03-6814230

ת.ד. 65101 , ת"א 61650
info@opus.co.il
www.opus.co.il

15-14-13-12 * * * מהדורה 2-3-4-5

מאנגלית: צפריר גרוסמן

אין להעתיק, לצלם, לשכפל, לסרוק, לאחסן במאגרי מידע או להפיץ ספר זה או חלקים ממנו, בשום צורה ואופן, ובשום אמצעי אלקטרוני, אופטי או מכני כלשהו, הקיים כיום או יהיה בעתיד, כמו כן, אין לעשות בספר זה כל שימוש מסחרי, לרבות צילום והקלטה, ללא אישור בכתב מהוצאת אופוס.

עריכה: נעמי גליק-עוזרד

עורכי הסדרה: צפריר גרוסמן

ואייל גורן

הגהה: ירון נבו

עיצוב עטיפה: יפה נוימן

עימוד: ש.ס.ק - שרותי סדר וקלדנות

לוחות: דפוס האוזר

הדפסה: דפוס א.י.ל. בע"מ

כריכייה: כריכיית אהרון בע"מ

הפצה: אופוס הפצת ספרים

Printed in Israel נדפס בישראל 2011

מוקדש לבת' סנדרסון

שקראה ספרי פנטזיה במשך זמן רב יותר מכפי שאני חי,

ואין עוררין על כך שמגיע לה נכד מטורלל בדיוק כמותה.

שלמי תודה

אני מוצא את עצמי מודה שוב לסוכני הנהדר, ג'ושוע בילמס, ולעורכי המוכשר לא פחות, משה פדר. הם עשו עבודה נפלאה עם הספר הזה, וכולי גאווה על שהייתה לי ההזדמנות לעבוד איתם.

כמו תמיד, חברי קבוצות הכתיבה שלי סיפקו לי משוב ועידוד ללא לאות: אלן לייטון, ג'נט לייטון, קאילין זובל, נייט הטפילד, ברייס קונדיק, קינבל לרסן ואמילי סקורופ. קוראי האלפא שלי, שראו גרסה דומה לספר זה בטיוטה גולמית ועזרו לי לשפר אותה לספר שאתם מחזיקים בידיכם, כוללים את קריסטה אולסון, בנג'מין ר' אולסון, מיקה דמו, אריק אלרס, איזי ויטינג, סטייסי ויטמן, כריסטינה קוגלר, מייגן קאופמן, שרה ביילונד, סי. לי פלייר, אית'ן סקרסט, ג'ילנה או'בריאן, ריאן חוארדו ופיטר אלסטרום היקר מכול.

יש עוד כמה אנשים שהייתי רוצה להודות להם במיוחד. אייזק סטיוארט, שצייר את המפות עבור הספר הזה, ושימש מקור חשוב בנוגע לרעיונות ולעיצוב הגרפי. להת'ר קירבי היו עצות מצוינות שעזרו לי להבין כיצד פועל מוחה המסתורי והמרתק של נערה צעירה. ההגהה שנעשתה על ידי צ'רסטי סטייפלי וקאילינה ריצ'ינס לא תסולא בפז.

נוסף על כך, אני רוצה לציין כמה אנשים חשובים שעובדים מאחורי הקלעים על הספרים שאתם קונים. איירין גאלו, המנהלת האמנותית בהוצאות Tor, עושה עבודה נהדרת - רק בגללה לספרים יש כריכות כאלו מפוארות. כמו כן, דיוויד מונץ' ממחלקת יחסי הציבור של Tor, שפעל מעל ומעבר כדי להפוך את הספר להצלחה גדולה. אני מודה לשניכם.

לבסוף, כמו תמיד, אני מודה למשפחתי על התמיכה ועל ההתלהבות הבלתי פוסקות.

אני רוצה להודות במיוחד לאחי, ג'ורדן, על התלהבותו, תמיכתו ונאמנותו. אתם יכולים לראות את העבודות שלו באתר שלי: www.brandonsanderson.com

לפעמים אני חושש שאני לא הגיבור שכולם מצפים ממני להיות.

הפילוסופים הבטיחו לי שהגיע הזמן, שכל האותות והסימנים אכן התקיימו. אבל אני עדיין חושב שהם מצאו את האדם הלא נכון. כל כך הרבה אנשים סומכים עליי. הם אומרים שאני מחזיק את עתיד העולם בידיי.

מה היו חושבים עליי אילו ידעו כי האלוף שלהם - גיבור העידנים, המושיע – מפקפק בעצמו? אולי הם לא היו מופתעים. במובן מסוים, זה הדבר שמדאיג אותי יותר מכול. אולי, עמוק בתוך לבם, גם הם מפקפקים בי - ממש כמוני.

האם כאשר הם מביטים בי הם רואים שקרן?

ראשית דבר

אפר ירד מהשמים.

לורד טְרֵסטִינְג הזדעף והביט מעלה אל השמים האדמדמים, בעוד משרתיו אצים לעברו ופותחים שמשייה מעליו ומעל אורחו המכובד. ממטרי אפר לא היו מאורע נדיר באימפריה האחרונה, אבל טרסטינג לא רצה להכתים את מעיל חליפתו החדש ואת המקטורן האדום, שבדיוק הגיעו בסירת התעלה, כל הדרך מלוּתָ'אדֵל עצמה. למרבה המזל, הרוח הייתה קלה; השמשייה תגן עליו היטב.

טרסטינג עמד יחד עם אורחו במרפסת המוצבת על גבעה נמוכה המשקיפה על השדות. מאות אנשים בסרבלים חומים עבדו תחת ממטרי האפר ודאגו לגידולים. היה ניתן לראות כי הם לא השקיעו מרץ רב בעבודתם – אבל זאת הייתה דרכם של הסְקָאא. האיכרים היו אוסף אנשים חצופים וחסרי תועלת.

כמובן שהם לא התלוננו. הם ידעו היטב שלא כדאי להם. הם פשוט עמלו בראשים מורכנים וביצעו את משימותיהם באדישות שקטה. השוט המצליף של הנוגש הצליח לסחוט מהם עוד כמה מאמצי השתדלות חסרי השראה, אבל לאחר עזיבת הנוגש, הם חזרו לאדישותם.

טרסטינג פנה אל האדם העומד לצדו על הגבעה. "היית מאמין", ציין, "שאלף שנים של עבודה בשדות ירגילו אותם לעבודה יעילה יותר".

המחייב פנה אליו והרים גבה - התנועה הדגישה את הקעקועים המפורטים שהקיפו את עיניו. הם היו רבים והגיעו עד מצחו ושני צדי אפו. הוא היה פְּרֵלַן נעלה - מחייב מדרג גבוה ביותר. לטרסטינג היו את המחייבים האישיים שלו באחוזה, אבל הם היו רק פקידים זוטרים עם מעט סימנים סביב עיניהם. האיש הזה הגיע מלות'אדל, באותה סירת תעלה שהביאה את החליפה החדשה של טרסטינג.

"אתה צריך לראות את הסקאא העירוניים, טרסטינג", אמר המחייב ופנה להביט בסקאא הפועלים. "אלה הרבה יותר חרוצים מהסקאא בלות'אדל. כאן יש לך... שליטה ישירה על הסקאא שלך. כמה אתה אומר שאתה מאבד בכל חודש?"

"שישה, פחות או יותר", אמר טרסטינג. "כמה מתים מהצלפות, כמה מתשישות".

"ומה בנוגע לנמלטים?"

"מעולם לא!" אמר טרסטינג. "כשירשתי את האדמה מאבי, כמה הצליחו להימלט - אבל הוצאתי להורג את משפחותיהם. האחרים הבינו מהר מאוד כי אין בכך תועלת. מעולם לא הבנתי אנשים שנתקלים בבעיות עם הסקאא שלהם - אני חושב שקל מאוד לשלוט בהם, כל עוד אתה משתמש ביד חזקה".

המחייב הנהן, בעודו עומד שקט בגלימותיו האפורות. הוא נראה מרוצה – דבר טוב מאוד. הסקאא לא היו הרכוש של טרסטינג. כמו כל הסקאא, הם היו שייכים לשליט הגדול; טרסטינג רק שכר את הפועלים מהאל שלו, בדיוק כפי ששילם עבור השירותים של המחייבים שלו.

המחייב הביט מטה, בחן את שעון הכיס, ולאחר מכן הביט בשמש. למרות ממטרי האפר, השמש האירה בחוזקה באותו יום וזרחה באור ארגמן בוהק מאחורי האפלה האפרורית של השמים. טרסטינג הסיר מטפחת וניגב את מצחו, ושמח על צל השמשייה שהגן עליו מפני חום הצהריים.

"בסדר גמור, טרסטינג", אמר המחייב. "אעביר את הצעתך אל לורד וֵנטוּר, כפי שביקשת. הוא יקבל ממני דיווח חיובי בנוגע לפעילותך כאן".

טרסטינג החניק אנחת רווחה. מחייב נדרש לשמש כעד בכל עסקה בין אצילים. אמנם גם מחייב נמוך דרג כדוגמת אחד השכירים באחוזתו שלו היה מסוגל לשמש כעד - אבל המטרה הייתה להרשים את המחייב האישי של סְטרָאף ונטור.

המחייב פנה אליו. "אעזוב עם סירת התעלה היוצאת אחר הצהריים".

"כה מוקדם?" שאל טרסטינג. "האם לא תרצה להישאר לארוחת הערב?"

"לא", השיב המחייב. "אף שיש נושא נוסף שהייתי רוצה לדבר איתך עליו. לא באתי לכאן רק כדי לטפל בעסקיו של לורד ונטור, אלא גם כדי... לברר כמה דברים עבור קנטון האינקוויזיציה. ישנן שמועות כי אתה מתרועע עם נשות הסקאא שלך".

צמרמורת חלפה בגופו של טרסטינג.

המחייב חייך; הוא התכוון ככל הנראה להרגיע את טרסטינג, אבל חזות הפנים החדה רק הפחידה אותו יותר. "אל חשש, טרסטינג", אמר המחייב. "אילו היו לנו חשדות אמיתיים בנוגע למעשיך, היה זה אינקוויזיטור פלדה שנשלח לכאן ולא אני".

טרסטינג הנהן באטיות. אינקוויזיטור. הוא מעולם לא ראה את היצורים הלא אנושיים הללו, אבל הוא שמע... סיפורים.

"אני מרוצה מאוד מן הפעילות שלך בקרב נשות הסקאא", אמר המחייב ושב להביט לעבר השדות. "ממה שראיתי ושמעתי כאן, אתה תמיד מנקה אחריך. אדם כמוך - יעיל, פורה - יכול להגיע רחוק בלות'אדל. עוד כמה שנות עבודה, כמה עסקאות מוצלחות, ומי יודע?"

המחייב פנה משם, וטרסטינג גילה לפתע כי הוא מחייך. זאת לא הייתה הבטחה או אפילו תמיכה - המחייבים היו פקידים ועדים יותר מאשר כוהנים – אבל לשמוע תשבחות כאלו מפיו של אחד ממשרתי השליט הגדול... טרסטינג ידע שהיו אצילים שנרתעו מהמחייבים - חלקם אפילו ראו אותם כטורח - אבל ברגע זה, טרסטינג היה יכול לנשק את אורחו המכובד.

טרסטינג הפנה את גבו לעבר הסקאא שעמלו בדממה תחת השמש המדממת ופתיתי האפר העצלים. הוא תמיד היה אציל כפרי שחי במטע של משפחתו אבל חלם ללא הרף לעבור ללות'אדל עצמה. הוא שמע על המסיבות והנשפים שנערכים שם, על ההדר והתככים הרוחשים בה, והמחשבות הסעירו אותו עד אין קץ.

אצטרך לחגוג הלילה, הוא חשב. כבר זמן מה שהוא בוחן את הנערה הצעירה מצריף ארבע-עשרה...

הוא חייך שוב. עוד כמה שנות עבודה, אמר לו המחייב. אבל אולי טרסטינג יוכל להאיץ את המעבר אם יעבוד קשה יותר? אוכלוסיית הסקאא שלו גדלה לאחרונה. אולי אם ילחץ אותם עוד קצת, יצליח לקצור תבואה רבה יותר הקיץ, לקיים את החוזה שלו עם לורד ונטור ולהוסיף לו מענק נחמד.

טרסטינג הנהן כשהביט בסקאא העצלנים. כמה חפרו במעדרים, אחרים כרעו על ידיהם וברכיהם וסילקו את האפר מהנבטים הרכים. הם לא התלוננו. לא הייתה להם תקווה. הם כמעט לא העזו לחשוב. זאת הדרך שבה היו החיים צריכים להתנהל, מכיוון שהם סקאא. הם -

טרסטינג קפא כשאחד מהסקאא הרים ראשו. האיש הביט בעיניו של טרסטינג והוא ראה שם ניצוץ - לא, להבה - של התרסה. טרסטינג לא ראה מעולם הבעה שכזאת על פניו של סקאא. הוא נסוג לאחור, כשצמרמורת עוברת בו, והסקאא זקוף הגו המשיך להביט בו.

וחייך.

טרסטינג התיק את מבטו. "קורדון!" הוא קרא.

הנוגש החסון מיהר במעלה הגבעה אליו. "כן, אדוני הלורד?"

טרסטינג פנה והצביע לעבר...

הוא הזדעף. היכן עמד הסקאא הזה? כשכולם מרכינים את ראשיהם, מלוכלכים מאפר ומזיעה, אי אפשר היה להבחין ביניהם. טרסטינג עצר וחיפש את האיש. הוא חשב שזיהה את המקום בו עמד... חלקה ריקה שאיש לא עמד בה כעת.

אבל, לא. זה בלתי אפשרי. האיש לא היה יכול להיעלם במהירות כה רבה מהקבוצה. לאן נעלם? הוא חייב להיות כאן, במקום כלשהו, לעבוד בראש מורכן, כפי שנהוג ויאה לו. עדיין, אותו רגע של מרי והתרסה ברורים היה בלתי נסלח.

"אדוני הלורד?" שאל קורדון שוב.

המחייב עמד בצד והביט בו בסקרנות. לא יהיה זה חכם לספר לו שאחד מהסקאא התנהג בעזות פנים שכזו.

"לחץ עוד יותר על הסקאא בחלקה הדרומית", פקד טרסטינג והצביע לעברם. "אני רואה שהם מתעצלים יתר על המידה, אפילו יחסית לסקאא. הכה כמה מהם".

קורדון משך בכתפיו, אבל הנהן. לא הייתה סיבה למכות - אבל לא היו נחוצות סיבות כדי לזכות את הפועלים במכות נמרצות.

אחרי הכול, הם רק סקאא.

קֵלְסִיֵיר שמע סיפורים.

הוא שמע בלחישות מהוסות על זמנים, רחוקים מאוד, שבהם השמש לא הייתה אדומה, ימים שבהם שמים לא היו מכוסים באפר ובעשן, הצמחים לא התאמצו לבקוע מתוך האדמה, והסקאא לא היו עבדים. הימים שלפני השליט הגדול. אבל הימים האלו כמעט נשכחו. אפילו האגדות הלכו ונעשו עמומות.

קלסייר הביט בשמש. עיניו עקבו אחר הטבעת האדומה והענקית המזדחלת לעבר אופק המערב. הוא עמד בדממה במשך זמן רב, בודד בשדות הריקים. עמל היום הסתיים והסקאא הובלו חזרה אל הצריפים. בקרוב יעלו הערפילים.

כעבור זמן נאנח קלסייר ופנה לעבר התלמים והשבילים, כשהוא מפלס את דרכו בין ערמות גדולות של אפר. הוא נמנע מלדרוך על הצמחים - אף שלא ידע מדוע הוא טורח. התבואה לא הייתה שווה את המאמץ שהם השקיעו בה. עלים חומים וקמלים בצבצו מהאדמה, מדוכאים כמו האנשים שטיפלו בהם.

צריפי הסקאא התנשאו באור הדועך. קלסייר כבר היה מסוגל לראות את הערפילים מתגבשים, חונקים את האוויר, ומעניקים לבקתות העגולות מראה ערטילאי וחסר צורה. סביב הצריפים לא הוצבו שומרים; לא היה בהם צורך, מכיוון שהסקאא לא יעזו לצאת החוצה עם רדת הלילה. הפחד שלהם מהערפילים היה חזק מדי.

יום אחד אצטרך לרפא אותם מזה, חשב קלסייר כשהתקרב אל המבנה הגדול ביותר. אבל כל דבר בשעתו. הוא פתח את הדלת וחמק פנימה.

השיחה נקטעה באחת. קלסייר סגר את הדלת ופנה בחיוך לעבר החדר שהכיל כשלושים סקאא. מדורה חלשה בערה בבור הפעור במרכז החדר, והקדרה הגדולה שלצדו הייתה מלאה במים ומעט ירקות - תחילתה של ארוחת ערב. המרק יהיה תפל, כמובן. ובכל זאת, הריח היה מגרה.

"ערב טוב לכולם", אמר קלסייר בחיוך, הניח את תיקו לרגליו ונשען על הדלת. "איך היה יומכם?"

מילותיו שברו את הדממה, והנשים שבו להכנת ארוחת הערב. הגברים היושבים סביב השולחן העקום, לעומת זאת, המשיכו להביט בקלסייר בפנים חמורים.

"עבודת פרך מילאה את כל יומנו, נווד", אמר טֶפֶּר, אחד מזקני הסקאא. "זה דבר שאתה נמנע ממנו מכל וכל".

"עבודת השדה אינה מיטיבה עמי", אמר קלסייר. "זו עבודה קשה מדי הפוגעת בעורי הרגיש". הוא חייך והרים ידיים וזרועות שהיו מרושתות בשכבות רבות של צלקות דקות. הן כיסו את כל עורו לאורך זרועותיו.

טפר נחר בבוז. הוא היה צעיר מכדי להיקרא זקן, ככל הנראה בשנות הארבעים לחייו - מבוגר מקלסייר בחמש שנים אולי. אבל האדם הכחוש עמד מולו כאיש הרגיל לעמוד בראש.

"אין זה זמן להלצות", אמר טפר ברצינות. "כשאנחנו מסתירים נווד בקרבנו, אנחנו מצפים שהוא יתנהג כיאות ולא ימשוך תשומת לב. ההתנהגות שלך הבוקר בשדות הייתה עלולה להביא לכך שהאנשים סביבך ייענשו במלקות ארבעים".

"אמת", אמר קלסייר. "אבל אנשים אלו היו נענשים גם אם היו עומדים במקום הלא נכון, משתהים כמה רגעים יותר מדי או משתעלים בקרבת אחד הנוגשים. ראיתי בעבר אדם מוכה רק מכיוון שאדונו טען כי הוא 'מצמץ לעברו שלא כיאות'".

טפר התיישב בעיניים מצומצמות ובגוף דרוך וזרועותיו נחו על השולחן. הבעתו הייתה קודרת.

קלסייר נאנח ופלבל בעיניו. "בסדר. אם תרצו שאלך, אצא לי לדרכי". הוא הרים את התיק על כתפו ופתח את הדלת.

ערפילים סמיכים החלו חיש לחדור מבעד לפתח, מסתחררים בעצלתיים סביב גופו של קלסייר, מכסים את הרצפה ורוחשים על האדמה כמו חיה רעבתנית. כמה אנשים פערו פה באימה, אף שרובם היו המומים מכדי להשמיע קול. קלסייר עמד לרגע והביט אל הערפילים הקודרים ועל תנועותיהם המשתנות שהוארו קלות על ידי גחלי מדורת הבישול.

"סגור את הדלת". מילותיו של טפר היו תחינה, לא פקודה.

קלסייר עשה כמצוותו, סגר את הדלת וקטע את שיטפון הערפילים הלבנים. "הערפילים אינם מה שאתם חושבים. אתם פוחדים מהם יותר מדי".

"אנשים שנכנסים לתוך הערפילים מאבדים את נשמתם", לחשה אישה. מילותיה העלו שאלה חשובה. האם קלסייר שוטט בערפילים? אם כך, מה קרה לנשמתו?

אילו רק ידעתם, חשב קלסייר. "טוב, אז אני מבין שאני נשאר". הוא הורה לאחד הנערים להביא לו שרפרף. "למעשה, זה טוב - אני חושב שהיה חבל לעזוב לפני שחלקתי איתכם את החדשות".

יותר מאדם אחד הביט לעברו. זאת הייתה הסיבה האמיתית שהם סבלו את נוכחותו - הסיבה שאפילו האיכרים הפחדנים ביותר היו מוכנים להסתיר בקרבם אדם כמו קלסייר, סקאא שמרד בשליט הגדול בכך שנדד ממטע למטע. הוא היה עריק - סכנה לקהילה כולה - אך הביא חדשות מהעולם החיצון.

"אני מגיע מהצפון", אמר קלסייר. "מהארצות שבהן מגעו של השליט הגדול כמעט אינו מורגש". הוא דיבר בקול צלול, והאנשים נטו לעברו מבלי משים בזמן עבודתם. למחרת יועברו דבריו של קלסייר למאות האנשים שחיים בצריפים האחרים. הסקאא אולי משועבדים, אבל רכלנים בלתי נלאים.

"לורדים מקומיים שולטים במערב", אמר קלסייר, "והם רחוקים מאחיזת הברזל של השליט הגדול והמחייבים שלו. כמה מאותם אצילים רחוקים גילו שסקאא שמחים הם פועלים טובים יותר מסקאא ממורמרים. אדם אחד, לורד רֶנוּ שמו, אפילו ציווה על הנוגשים שלו להפסיק להכות את הסקאא ללא סיבה. יש אפילו שמועות שהוא חושב לשלם שכר לעובדי המטע, כמו התשלום הניתן לחרשי העיר".

"שטויות", אמר טפר.

"אני מתנצל", אמר קלסייר. "לא ידעתי שאישי הטוב טפר ביקר לאחרונה באחוזתו של לורד רנו. כשסעדת איתו לאחרונה, האם הוא סיפר לך דבר מה שהוא לא סיפר לי?"

טפר הסמיק. סקאא לא נדדו ממקום למקום, והם בוודאי לא סעדו עם לורדים. "אתה חושב שאני שוטה, נווד", אמר טפר, "אבל אני יודע מה אתה עושה. אתה הוא הסקאא המכונה השורד. הצלקות על זרועותיך מסגירות את זהותך. אתה מחרחר ריב - אתה עובר ממטע למטע, מעורר תחושות קיפוח ומרי. אתה אוכל את המזון שלנו, מספר את הגוזמאות והשקרים, ואז נעלם ומשאיר לאנשים כמוני להתמודד עם תקוות השווא שהענקת לילדינו".

קלסייר זקף גבה. "הירגע, אישי הטוב טפר", הוא אמר. "אל לך לדאוג. אין לי כל כוונה לאכול את המזון שלכם. הבאתי קצת משלי". ובזאת הושיט קלסייר את ידו וזרק את התיק אל האדמה לפני שולחנו של טפר. התיק שהיה קשור ברפיון נפל לצדו והפיל את מוצרי המזון אל הרצפה. לחמים טריים, פירות ואפילו כמה נקניקיות מעושנות התגלגלו ממנו.

פרי קיצי התגלגל על האדמה והתנגש קלות ברגלו של טפר. הסקאא המבוגר הביט בפרי בעיניים המומות. "זהו מזון אצילים!"

קלסייר נחר בבוז. "בקושי. אתה יודע, יחסית לאדם בעל דרג רם ויוקרה, ללורד טרסטינג שלכם יש טעם נוראי. המזווה שלו הוא בושה וכלימה לכל אציל שמכבד את עצמו".

טפר החוויר עוד יותר. "לשם הלכת אחר הצהריים", הוא לחש. "נכנסת אל האחוזה. אתה... גנבת מהאדון!"

"אכן", אמר קלסייר. "ואם יורשה לי לומר, טעמו של הלורד במזונות אמנם לוקה בחסר, אך בחירת החיילים שלו משובחת. הפריצה אל האחוזה באור יום הייתה אתגר לא פשוט".

טפר עדיין הביט בתיק המזון. "אם הנוגשים ימצאו את זה..."

"אז אני מציע לכם לסיים הכול", אמר קלסייר. "אני מוכן להתערב איתך שתכולת התיק טעימה קצת יותר מהמרק הדלוח הזה".

עשרות עיניים רעבות בחנו את המזון. אם טפר התכוון להוסיף להתנגד, הוא לא הביע את מחאותיו בזריזות מספקת, מכיוון שהדממה הקלה שלו התפרשה כהסכמה. בתוך דקות נבחנה תכולת התיק כולה וחולקה בין הנוכחים, וסיר המרק נח מבעבע וזנוח, כשהסקאא סעדו את נפשם במאכלים שונים ומשונים.

קלסייר התרווח לאחור, נשען כנגד קיר העץ של הצריף והביט באנשים הטורפים את המזון. הוא דיבר אמת: תכולת המזווה הייתה פשוטה להחריד. אבל האנשים האלו אכלו רק מרק ודייסה מילדות. עבורם, לחמים ופירות היו מעדנים נדירים - שנאכלים רק לאחר שהם נרקבים, נזרקים ומובאים אל הצריפים בידי משרתי הבית.

"הסיפור שלך נקטע, בחור צעיר", ציין סקאא זקן, התנודד קלות על רגליו והתיישב על השרפרף שליד קלסייר.

"הו, אני חושב שיש לנו מספיק זמן מאוחר יותר", אמר קלסייר. "לאחר שתחסלו כל עדות מרשיעה למעשה השוד שביצעתי. האם אינך רוצה לאכול?"

"אין צורך", אמר האיש הזקן. "בפעם האחרונה שניסיתי לאכול מזון אצילים, בטני כאבה במשך שלושה ימים. טעמים חדשים הם כמו רעיונות חדשים, בחור צעיר - ככל שאתה מזדקן, קשה יותר לעכל אותם".

קלסייר שתק. הזקן לא היה מראה מרשים כלל. עורו השזוף ופדחתו החשופה גרמו לו להיראות פגיע יותר מאשר חכם. ועדיין, הוא היה חזק מכפי שנראה. מעט סקאא במטעים הצליחו לשרוד ולהגיע לגילו. לורדים רבים לא אפשרו לזקנים להישאר בביתם במהלך שעות העבודה, וההצלפות התכופות שהיו מנת חלקו של כל סקאא, פגעו קשות במיוחד בזקנים.

"אמור לי נא את שמך". ביקש קלסייר.

"מֶנִיס".

קלסייר הביט חזרה אל טפר. "אמור לי, אישי הטוב מניס. מדוע אתה נותן לו להנהיג?"

מניס משך בכתפיו. "כשאתה מגיע לגילי, אתה צריך לשקול במשנה זהירות היכן להשקיע את מרצך. יש קרבות שפשוט לא כדאי להילחם בהם". לפי הבעת עיניו של מניס הוא התייחס לדברים הרבה יותר מהותיים מהמאבק שלו עם טפר.

"אם כך, אתה מרוצה מהחיים האלו?" שאל קלסייר והנהן לעבר הצריף ויושביו המותשים והמורעבים. "אתה מוכן לחיות חיים של הצלפות ועבודת פרך בלתי נגמרת?"

"לפחות אלו חיים", אמר מניס. "אני יודע מה התמרמרות ומרי מביאים על ראשנו. עינו של השליט הגדול וזעמו של מיניסטריון הפלדה עלולים להיות גרועים מכמה מלקות. אנשים כמוך מטיפים לשינוי, אבל אני תוהה - האם זה קרב שבאמת נוכל להילחם בו?"

"אתה כבר נלחם בו, אישי הטוב מניס. אתה פשוט מפסיד בו מדי יום". קלסייר משך בכתפיו. "אבל מה אני יודע? אני בסך הכול מחרחר ריב שנמצא כאן כדי לאכול את המזון שלכם ולהרשים את הצעירים".

מניס הניד בראשו. "אתה מתלוצץ, אבל טפר צודק. אני חושש שביקורך ימיט אסון על כולנו".

קלסייר חייך. "זאת הסיבה שלא התווכחתי איתו - לפחות לא על העניין שאני מחרחר ריב". הוא נעצר וחיוכו התרחב. "למעשה, אני חושב שהדבר היחיד הנכון שטפר אמר מאז נכנסתי לחדר הוא שאני מחרחר ריב".

"איך אתה עושה את זה?" שאל מניס בפנים זועפים.

"מה?"

"מחייך כל כך הרבה".

"הו, אני פשוט אדם שמח".

מניס הוריד את מבטו לעבר זרועותיו של קלסייר. "אתה יודע, ראיתי צלקות כאלו רק על עוד אדם אחד - והוא היה מת. גופתו הוחזרה אל לורד טרסטינג כהוכחה לכך שהעונש בוצע". מניס הביט מעלה לעבר קלסייר. "תפסו אותו מדבר על מרד. טרסטינג שלח אותו אל בורות הָתְ'סִין, ושם הוא עבד עד יום מותו. הבחור שרד שם פחות מחודש".

קלסייר הביט מטה לעבר ידיו וזרועותיו. הן עדיין כאבו לפעמים, אף שהוא היה בטוח כי הכאב היה רק במחשבותיו. הוא הביט מעלה לעבר מניס וחייך. "אתה שואל מדוע אני מחייך, אישי הטוב מניס? ובכן, השליט הגדול חושב שיש לו בעלות על צחוק ואושר. אני מתנגד לכך. זה קרב אחד שלא צריך להתאמץ בו הרבה כדי לנצח".

מניס הביט בקלסייר, ולרגע חשב קלסייר שהזקן יחייך אליו בחזרה. אבל מניס רק הניד בראשו. "איני יודע. אני פשוט לא –"

צרחה קטעה אותו. היא נשמעה מבחוץ, אולי מצפון, אף שהערפילים היו יכולים לעוות קולות. האנשים בצריף השתתקו והאזינו לצעקות הגבוהות והעמומות. למרות המרחק והערפילים, קלסייר היה יכול לשמוע את הכאב בצעקות אלו.

קלסייר שרף בדיל.

התהליך היה כעת פשוט עבורו, לאחר שנים רבות של אימונים. הבדיל התיישב בבטנו יחד עם המתכות האלומנטיות האחרות שהוא בלע מוקדם יותר, ואשר המתינו לשימוש. הוא צלל לתוך מוחו ונגע בבדיל, משתמש בכוחות שהוא עצמו לא הבין במלואם. הבדיל התעורר לחיים ושרף את בטנו בתחושה הדומה לזו של אדם הבולע משקה חם מהר מדי.

כוח אלומנטי עבר בגופו והעצים את חושיו. החדר מסביבו נעשה חד, המדורה העמומה שלידו בערה באור יקרות בוהק שכמעט סנוור אותו. הוא הרגיש את המרקם הגס של השרפרף שעליו ישב. הוא היה מסוגל לטעום את שאריות הלחם שאכל מוקדם יותר. וחשוב מכול, הוא שמע את הצעקות בחוש השמיעה העל-טבעי שלו. שתי נשים שונות צעקו. האחת הייתה אישה מבוגרת, והאחרת צעירה - אולי נערה. צרחותיה של הנערה הצעירה הלכו והתרחקו.

"ג'ס המסכנה", אמרה אישה שעמדה לצדו. קולה רעם באוזניו הרגישות של קלסייר. "הילדה שלה פשוט קללה. עדיף לסקאא לא ללדת בנות יפות".

טפר הנהן. "היה ברור שלורד טרסטינג ייקח את הילדה באחד הימים. כולנו ידענו זאת. ג'ס ידעה זאת".

"ועדיין חבל", אמר אחר.

הצרחות המשיכו במרחק. קלסייר הבעיר את הבדיל והיה מסוגל להבחין בדיוק בכיוון שממנו הן הגיעו. הקול התקדם לעבר בית האחוזה של הלורד. הקולות העירו דבר מה בתוכו, והוא חש שפניו מאדימים מזעם.

קלסייר פנה אליהם. "האם לורד טרסטינג מחזיר את הנערות לאחר שהשתמש בהן?"

מניס הזקן הניד בראשו. "לורד טרסטינג הוא אציל שומר חוק - הוא הורג את הנערות לאחר כמה שבועות. הוא לא רוצה למשוך את תשומת לבם של האינקוויזיטורים".

זאת הייתה פקודתו של השליט הגדול. הוא לא היה יכול להרשות לעצמו שבני תערובת יסתובבו חופשיים - ילדים בעלי כוחות שהסקאא לא אמורים לדעת שכלל קיימים...

הצרחות דעכו, אבל כעסו של קלסייר רק גבר. הזעקות הזכירו לו צרחות אחרות. צרחותיה של אישה מהעבר. לפתע הוא נעמד והשרפרף התמוטט מאחוריו.

"היזהר, בחור צעיר", אמר מניס בדאגה. "זכור את מה שאמרתי על בזבוז המרץ. לא תוכל להקים את תנועת המרי שלך אם תיהרג הלילה".

קלסייר הביט לעבר האדם הזקן. למרות כל הזעם והכאב, הוא הצליח לחייך לעברו. "אני לא מתכוון להקים כאן תנועת מרי, אישי הטוב מניס. באתי רק כדי לחרחר מעט ריב".

"וכיצד זה יועיל לנו?"

חיוכו של קלסייר התרחב. "ימים חדשים באים. המשך לחיות עוד קצת, ותוכל לראות דברים גדולים מתרחשים באימפריה האחרונה. אני מודה לכולכם על האירוח".

ובזאת הוא פתח את הדלת וצעד אל תוך הערפילים.

מניס שכב ער בשעות הקטנות של הלילה. נראה שככל שהזדקן, כך התקשה להירדם. הוא הבחין בזאת במיוחד כאשר היה מודאג, והלילה הסיבה הייתה הנווד שלא חזר אל הצריף.

מניס קיווה שקלסייר יתעשת ויחליט להמשיך הלאה. אבל זה לא נראה לו הגיוני. מניס ראה את האש בעיניו של קלסייר. חבל שאדם שהצליח לשרוד את הבורות ימות דווקא במקום כזה, במטע אקראי, בניסיון להגן על נערה, בעוד שאר האנשים במקום כבר ויתרו עליה.

כיצד יגיב לורד טרסטינג? אמרו שהוא נקט יד קשה במיוחד במי שקטע את תענוגות הלילה שלו. אם קלסייר יצליח להפריע לתענוגותיו, אולי טרסטינג יחליט להעניש את כל אוכלוסיית הסקאא בו במקום.

בסופו של דבר התעוררו הסקאא האחרים. מניס שכב על האדמה הקשה – עצמותיו דואבות, גבו חורק, שריריו מותשים - וניסה להחליט אם שווה בכלל לקום. בכל יום הוא כמעט ויתר על כך. בכל יום זה הלך ונעשה קשה יותר. יום אחד הוא פשוט יישאר בצריף, ימתין לנוגשים שיבואו להרוג את אלו שחולים או זקנים מכדי לעבוד.

אבל לא היום. הוא ראה יותר מדי פחד בעיני הסקאא - הם ידעו שמעלליו הליליים של קלסייר עלולים להביא מארה על ראשם. הם היו זקוקים למניס. הם סמכו עליו. הוא צריך לקום.

וכך עשה. ברגע שהתחיל לנוע, פחתו במעט כאבי הגיל, והוא היה מסוגל לצאת מהצריף לעבר השדות, כשהוא נשען על גבר צעיר ממנו.

ואז הוא הריח את הניחוח באוויר. "מה זה?" הוא שאל. "אתה מריח עשן?"

שאם - זה היה שמו של הבחור שמניס נשען עליו - נעצר. ערפילי הלילה האחרונים נמוגו, והשמש האדומה עלתה מאחורי המעטה הרגיל של העננים השחורים.

"לאחרונה אני תמיד מריח עשן", אמר שאם. "הררי האפר לא נרגעו השנה".

"לא", אמר מניס כשדאגה מחרידה את נפשו. "זה ריח שונה". הוא פנה לצפון, לעבר קבוצת הסקאא המתאספת. הוא הרפה משאם והתקרב לעבר הקבוצה, בעוד רגליו הצולעות בועטות בתלמי אפר ועפר.

במרכז קבוצת האנשים הוא הבחין בג'ס. בתה, הילדה שכולם חשבו שנלקחה על ידי לורד טרסטינג, עמדה לצדה. עיני הצעירה היו אדומות מחוסר שינה, אבל לא נראה כי נפגעה.

"היא חזרה זמן לא רב לאחר שלקחו אותה", הסבירה האישה. "היא באה והלמה על הדלת, כשהיא בוכה בערפילים. פלן היה בטוח שהיה זה אחד מהעַרַפֵאים שהתחזה אליה, אבל הייתי חייבת להכניס אותה פנימה! לא אכפת לי מה הוא אומר, אני לא מוותרת עליה. הוצאתי אותה לאור השמש והיא לא נעלמה. זה מוכיח שהיא לא ערפא!"

מניס התרחק מהקהל המתאסף. האם הם לא הבחינו במתרחש? הנוגשים לא הופיעו כדי להפריד את הקבוצה. החיילים לא באו כדי למנות את העובדים. משהו אינו כשורה. מניס המשיך להתקדם במהירות צפונה לעבר בית האחוזה.

כאשר הגיע לשם הבחינו האחרים בעננת העשן המסתלסלת אל השחקים שכמעט לא נראתה בשעות הבוקר המוקדמות. מניס לא היה הראשון שהגיע אל קצה הגבעה הנמוכה, אבל האנשים פינו לו דרך כשהגיע.

בית האחוזה נעלם. רק צלקת שחורה ובוערת נותרה במקום.

"בשם השליט הגדול!" לחש מניס. "מה קרה?"

"הוא הרג את כולם".

מניס הסתובב. הדוברת הייתה בתה של ג'ס. היא עמדה והביטה מטה לעבר הבית ההרוס. פניה הצעירים הביעו שביעות רצון.

"הם היו מתים כשהוא הוציא אותי משם", היא אמרה. "כולם - החיילים, הנוגשים, הלורדים... מתים. אפילו לורד טרסטינג והמחייבים שלו. האדון עזב אותי והלך לגלות מנין הגיע כל הרעש. בדרכי החוצה ראיתי אותו שוכב בשלולית דם כשעל חזהו פצעי דקירה. האיש שהציל אותי זרק לפיד לתוך הבית כשעזבנו".

"האיש הזה", אמר מניס. "האם היו לו צלקות על ידיו ולכל אורך זרועותיו?"

הנערה הנהנה בדממה.

"איזה מין שד האדם הזה?" מלמל אחד מהסקאא.

"ערפא", לחש אחר, שככל הנראה שכח שקלסייר יצא איתם אל השדות באור יום.

אבל הוא הלך לתוך הערפילים, חשב מניס. וכיצד הצליח לעשות את מעשה הגבורה הזה...? לורד טרסטינג שכר מעל עשרים חיילים! האם קלסייר הסתיר במקום קבוצת מורדים?

הדברים שקלסייר אמר לו בליל אמש הדהדו באוזניו.

ימים חדשים באים.

"אבל מה איתנו?" שאל טפר בפחד. "מה יקרה כשהשליט הגדול ישמע על מה שהתרחש כאן? הוא יחשוב שאנחנו עשינו את זה! הוא ישלח אותנו אל הבורות, או אולי ישלח את הקולוס שלו כדי לטבוח אותנו! מדוע מחרחר הריב עשה זאת? הוא איננו מבין את הנזק שגרם לנו?"

"הוא מבין", אמר מניס. "הוא הזהיר אותנו, טפר. הוא אמר לנו שהוא בא לחרחר ריב".

"אבל מדוע?"

"מכיוון שהוא ידע שלעולם לא נמרוד בעצמנו, ולכן לא השאיר לנו בררה".

טפר החוויר.

בשם השליט הגדול, חשב מניס. אינני מסוגל לזה. אני בקושי מצליח לקום בבוקר - אינני יכול להציל את האנשים האלו.

אבל איזו בררה נותרה להם?

מניס פנה לעברו. "אסוף את האנשים, טפר. אנחנו חייבים לברוח לפני שהשליט הגדול ישמע על האסון הזה".

"לאן נלך?"

"אל המערות במזרח", אמר מניס. "הנוודים אומרים שהסקאא המורדים מסתתרים שם. אולי הם ייקחו אותנו".

טפר החוויר עוד יותר. "אבל... נצטרך ללכת במשך ימים רבים. לישון בלילה בין ה'ערפילים".

"נוכל לעשות זאת", אמר מניס, "או להישאר כאן ולמות".

טפר עמד מולו קפוא לרגע, ומניס חשב שהלם המצב הכניע את מוחו. אבל הגבר הצעיר התעשת והחל לאסוף את האנשים האחרים כמצוותו.

מניס נאנח והביט חזרה אל העשן המסתלסל, כשהוא מקלל בדממה את קלסייר.

אכן ימים חדשים.

חלק ראשון

השורד מהת'סין

אני רואה את עצמי כאדם בעל עקרונות. אבל איזה אדם אינו רואה כך את עצמו? אפילו לשודדי הדרכים האכזריים ביותר, כך הבחנתי, יש "מוסר" שבעזרתו הם מסוגלים להסביר את מעשיהם.

אולי אדם אחר שיקרא על חיי יכנה אותי עריץ. אולי הוא יקרא לי יהיר. האם דעתו של אותו אדם תקפה פחות מדעתי שלי?

אני מאמין שבסופו של דבר הכול מסתכם בעובדה אחת פשוטה: הצבאות הולכים אחריי.

פרק 1

אפר ירד משמים.

וִין הביטה בפתיתים הנושרים באוויר. עצלים. אדישים. חופשיים. גרגירי הפיח נפלו על לות'אדל, העיר השחורה, כמו פתיתי שלג שחורים. הם הצטברו בפינות, נשבו ברוח והסתלסלו במערבולות קטנות על המדרכות. הם נראו כה אדישים למצבם. מעניין איך זה לחיות כך.

וין ישבה בשקט באחד מחורי ההצצה של הצוות - כוך נסתר הבנוי בתוך הלבנים של אחד מבתי המסתור. מתוך הכוך היה יכול אחד מאנשי הצוות להביט ברחוב ולהתריע על סכנה המתקרבת. וין לא הייתה כעת במשמרת, חור ההצצה היה פשוט אחד המקומות היחידים שבהם הייתה יכולה להתבודד.

וין אהבה בדידות. כשאתה לבד, איש אינו יכול לבגוד בך. אלו היו מילותיו של רִיִין. אחיה לימד אותה דברים רבים, ואז חיזק אותם בכך שעשה את מה שהבטיח שיעשה - בגד בה בעצמו. זאת הדרך היחידה שבה תלמדי. כל אדם מסוגל לבגוד בך, וין. כל אדם.

האפר המשיך לרדת. לפעמים דמיינה וין שהיא עצמה כמו פתיתי האפר, או הרוח, או הערפילים. דבר ללא מחשבה, המסוגל פשוט להתקיים, לא לחשוב, לא לדאוג, לא לחוש כאב. רק אז היא תוכל להרגיש... חופשייה.

היא שמעה צעדים במרחק לא רב ממנה, ואז נפתחה הדלת המוסתרת בקצה השני של הכוך.

"וין!" אמר אוּלַף כשתחב את ראשו לתוך החדר. "הנה את! קָאמוֹן מחפש אותך כבר קרוב לחצי שעה".

זאת הסיבה שהסתתרתי כאן.

"כדאי שתלכי", אמר אולף. "הפעולה עומדת להתחיל".

אולף היה נער גמלוני. נחמד בדרכו שלו - תמים, אם אפשר לכנות אדם שגדל בעולם התחתון "תמים". אין זה אומר, כמובן, שהוא לא יבגוד בה. בגידה איננה קשורה לחברות, זוהי עובדת הישרדות פשוטה. החיים היו קשים ברחובות, ואם סקאא גנב לא רצה להיתפס ולהיהרג, הוא היה חייב להיות מעשי.

ואכזריות הייתה הרגש המעשי ביותר. עוד אחת מאמרותיו של ריין.

"נו?" שאל אולף. "את צריכה ללכת. קאמון כועס".

מתי הוא לא כועס? אבל וין רק הנהנה ויצאה מחור ההצצה הצר והנעים. היא חלפה על פני אולף ויצאה מבעד לדלת הנסתרת אל המסדרון, ומשם אל מזווה ריק. החדר היה אחד מרבים בקצה האחורי של חנות ששימשה כבית מסתור. מאורת הצוות הייתה מוסתרת במערת אבן חצובה מתחת לבניין.

היא עזבה את הבניין מבעד לדלת האחורית, כשאולף מאחוריה. הפעולה תתקיים במרחק כמה גושי בניינים, באזור העשיר יותר של העיר. זאת הייתה פעולה מתוחכמת - אחת מהמורכבות ביותר שווין אי פעם ראתה. אם קאמון לא ייתפס, הרווח יהיה עצום. אם הוא ייתפס... ובכן, להונות אצילים ומחייבים היה עבודה מסוכנת - אבל טובה בהרבה מעבודה בכבשנים הלוהטים ובטחנות הבדים.

וין יצאה מהסמטה והתקדמה לעבר רחוב מגורים באחת משכונות העוני של הסקאא. סקאא שהיו חולים מכדי לעבוד שכבו בפינות ובתעלות, כשאפר מרחף סביבם. וין הרכינה את ראשה ומשכה את ברדס הגלימה כנגד פתיתי האפר.

חופשייה. לא, לעולם לא אהיה חופשייה. ריין דאג לכך ברגע שעזב.

"הנה את!" קאמון זקף אצבע קטנה ושמנה לעבר פניה. "היכן היית?"

וין לא נתנה לתחושות הכעס והמרד להשתקף בעיניה. היא פשוט השפילה מבט והעניקה לקאמון את המחזה שהוא רצה לראות. יש דרכים אחרות להיות חזקה. היא למדה את השיעור הזה על בשרה.

קאמון נהם קלות, הרים את ידו וסטר בחוזקה על פניה. כוח המהלומה הפיל את וין אחורנית כנגד הקיר ולחיה בערה בכאב. היא נשענה על העץ, בעודה סופגת את העונש בדממה. רק עוד חבורה. היא הייתה מספיק חזקה כדי להתמודד איתה. היא עשתה זאת בעבר.

"הקשיבי לי", סינן קאמון. "זוהי פעולה חשובה מאוד. היא שווה אלפי תיבות - הרבה יותר ממה שאת אי פעם תהיי שווה. אני לא מוכן שתהרסי לי אותה. מובן?"

וין הנהנה.

קאמון בחן אותה לרגע. פניו השמנים התאדמו מכעס. לבסוף הסיט את מבטו ומלמל לעצמו.

הוא כועס על משהו - משהו שלא היה קשור לווין. אולי הוא שמע על מרד הסקאא שהתרחש לפני כמה ימים בצפון. אחד הלורדים הזוטרים, תמוס טרסטינג, נרצח ככל הנראה, ובית האחוזה שלו נשרף עד היסוד. מאורעות כאלו היו רעים לעסקים; הם הגבירו ביתר שאת את הערנות והחשדנות של אנשי האצולה. כתוצאה מכך, קאמון עלול להפסיד הרבה כסף.

הוא רוצה להעניש מישהו, חשבה וין. הוא תמיד מתעצבן לפני פעולה. היא הביטה בקאמון וטעמה את הדם על שפתה. הבעת התרסה עלתה כנראה על פניה, מכיוון שהוא הביט בה מזווית עינו והבעתו קדרה. הוא שב והרים את ידו כדי להכותה.

וין השתמשה קצת במזל שלה.

היא השתמשה רק בזרזיף קטן. היא תזדקק לכל השאר בפעולה. היא כיוונה את המזל לעבר קאמון כדי להרגיע את עצביו הרופפים. מנהיג הצוות נעצר - כשהוא איננו מודע למגעה של וין, אבל מרגיש את השפעותיו. הוא קם לרגע, ואז נאנח, פנה משם והוריד את ידו.

וין ניגבה את שפתה כשקאמון עזב את המקום. מנהיג הגנבים נראה משכנע מאוד בחליפת האצילים. זאת הייתה החליפה היקרה ביותר שווין אי פעם ראתה - חולצה לבנה ומעליה מקטורן ירוק כהה עם כפתורי זהב. החליפה השחורה הייתה ארוכה על פי האופנה האחרונה, והוא חבש כובע שחור תואם. אצבעותיו נצצו מטבעות, והוא אפילו נשא עמו מקל קרב נאה. אכן, קאמון עשה עבודה מצוינת בהתחזות לאציל. בכל הקשור לגילום תפקידים, רק גנבים מעטים היו מסוגלים להשתוות למיומנותו של קאמון. כל עוד הצליח לשלוט על מזגו החם.

החדר היה פחות מרשים. וין קמה על רגליה כשקאמון החל לצעוק על חברי הצוות האחרים. הם שכרו את אחת הסוויטות בקומה העליונה של מלון מקומי. הוא לא מפואר יתר על המידה - אבל זה היה הרעיון. קאמון היה אמור לגלם את התפקיד של "לורד ג'דו", אציל כפרי שנתקל במצוקה כספית ובא אל לות'אדל כדי להשיג כמה חוזים נואשים.

החדר הראשי הפך למעין אולם קבלה, ובו הוצב שולחן גדול, שקאמון ישב מאחוריו. הקירות קושטו בחפצי אמנות זולים. שני אנשים עמדו לצד השולחן, לבושים בבגדי משרתים רשמיים. הם יגלמו את משרתיו האישיים של קאמון.

"מה כל הרעש הזה?" שאל איש שנכנס אל החדר. הוא היה גבוה ולבש חולצה ומכנסיים אפורים פשוטים. חרב דקה הייתה קשורה למותניו. תֵרוֹן היה מנהיג צוות אחר - ההונאה הזאת הייתה למעשה הרעיון שלו. הוא צירף את קאמון כשותף לעסק; הוא נזקק למישהו שיגלם את התפקיד של לורד ג'דו, וכולם ידעו שקאמון היה השחקן הטוב ביותר.

קאמון הרים את עיניו. "מה? רעש? הו, רק טיפלתי בבעיית משמעת קלה. אל תטריח את עצמך, תרון". קאמון הדגיש את הנקודה בהינף יד - הייתה סיבה טובה לכך שהוא ידע לשחק אצילים. הוא היה מספיק יהיר כדי להיות אחד מבני הבתים הגדולים.

עיניו של תרון הצטמצמו. וין ידעה מה הוא חושב: הוא הרהר כמה מסוכן יהיה לנעוץ סכין בגבו השמן של קאמון ברגע שפעולת ההונאה תסתיים. בסופו של דבר הסיט מנהיג הצוות הגבוה את מבטו מקאמון לעבר וין. "מי זאת?" הוא שאל.

"אחת מהצוות שלי", אמר קאמון.

"חשבתי שאנחנו לא צריכים עוד אנשים".

"טוב, אנחנו צריכים אותה", אמר קאמון. "התעלם ממנה. אתה לא צריך לדאוג לצד שלי בפעולה".

תרון הביט בווין והבחין בשפתה המדממת. היא הסיטה את מבטה. תרון הוסיף להביט בה ולבחון אותה מכף רגל ועד ראש. היא לבשה חולצה מכופתרת לבנה ופשוטה וסרבל. אכן, היא לא נראתה מושכת, בחורה כחושה עם פנים צעירים שנראתה צעירה משש-עשרה שנותיה. אבל היו אנשים שהעדיפו נערות כאלו.

היא שקלה להשתמש במעט מזל עליו, אבל הוא התיק את מבטו ממנה. "המחייב כמעט הגיע", אמר תרון. "אתה מוכן?"

קאמון פלבל בעיניו והניח את משקלו הכבד מאחורי השולחן. "הכול מושלם. עזוב אותי, תרון! חזור לחדרך והמתן לי שם".

תרון הזעיף פנים, אבל הסתובב ויצא מהחדר, כשהוא ממלמל לעצמו כל העת.

וין סקרה את החדר ובחנה את התפאורה, את המשרתים, את האווירה. לבסוף התקרבה לשולחנו של קאמון. מנהיג הצוות נבר בערמת דפים, ככל הנראה ניסה להחליט מה כדאי לו להניח על השולחן.

"קאמון", אמרה וין בשקט, "המשרתים טובים מדי".

קאמון הזדעף ונשא את מבטו לעברה. "מה אמרת?"

"המשרתים", חזרה וין, כשהיא עדיין לוחשת רכות. "לורד ג'דו צריך להיות נואש. נשארו לו בוודאי בגדים יקרים מהתקופה שלפני הצרות, אבל הוא לא יכול להרשות לעצמו משרתים יקרים. הוא היה משתמש בסקאא".

קאמון הביט בה בכעס אבל הפסיק את מלאכתו. חיצונית, לא היה הבדל בין אציל ובין סקאא. אבל המשרתים שקאמון הציב במקום היו לבושים כאצילים זוטרים - הותר להם ללבוש מקטורנים צבעוניים והם עמדו בביטחון.

"המחייב צריך לחשוב שאתה מרושש לחלוטין כמעט", אמרה וין. "תמלא את החדר בהרבה סקאא משרתים".

"מה את מבינה?" אמר קאמון בפנים קודרים.

"מספיק". היא הצטערה מיד על המילה; היא נשמעה מתריסה יתר על המידה. קאמון הרים את ידו עטוית התכשיטים, והיא הכינה את עצמה לסטירה נוספת. היא לא הייתה יכולה להרשות לעצמה להשתמש בעוד מזל. כמעט לא נותר לה ממנו.

אבל קאמון לא הכה אותה. הוא נאנח והניח יד שמנה על כתפה. "למה את מתעקשת להרגיז אותי, וין? את יודעת על החובות שאחיך השאיר מאחור כשברח. את מבינה שאדם פחות רחום ממני כבר היה מוכר אותך לרועי הזונות? את חושבת שהיית נהנית מזה, לשמש מיטתו של אציל עד שהיה מתעייף ממך ומוציא אותך להורג?"

וין הרכינה את מבטה.

אחיזתו של קאמון התהדקה, אצבעותיו צבטו את עורה בין כתפה וצווארה, והיא התנשמה מכאב. הוא חייך מתגובתה.

"האמת היא שאין לי מושג מדוע אני מחזיק אותך כאן, וין", הוא אמר והגביר את לחץ אחיזתו. "הייתי צריך להיפטר ממך כבר לפני חודשים, בדיוק לאחר שאחיך בגד בי. אני מניח שיש לי פשוט לב רחום".

לבסוף הוא שחרר אותה והורה לה לעמוד בצד החדר, ליד עציץ גבוה. היא עשתה כמצוותו ונעמדה במקום שממנו יכלה לראות את החדר כולו. ברגע שקאמון הסיט את מבטו, היא שפשפה את כתפה. זה רק עוד כאב. אני יכולה להתמודד עם כאב.

קאמון התיישב למשך כמה רגעים. אחר כך, כצפוי, הוא החווה לעבר שני ה"משרתים" שלצדו.

"שניכם!" הוא אמר. "אתם לבושים בבגדים יקרים מדי. לכו תלבשו משהו שיגרום לכם להיראות כמו סקאא משרתים - והביאו איתכם עוד שישה אנשים כשתחזרו".

עד מהרה התמלא החדר לפי הצעתה של וין. המחייב הגיע זמן קצר לאחר מכן.

וין הביטה בפרלן לָאירְד צועד ברהב לתוך החדר. ראשו היה מגולח כמו כל המחייבים, וגלימותיו אפורות כהות. קעקועי המיניסטריון סביב עיניו הפגינו את מעמדו כפרלן, בירוקרט בכיר של קנטון הכספים של המיניסטריון. קבוצת מחייבים זוטרים ליוותה אותו, קעקועי עיניהם מפורטים פחות משלו.

קאמון קם על רגליו כאשר הפרלן נכנס לחדר, סימן של כבוד - מעשה שאפילו האציל הבכיר ביותר מהבתים הגדולים היה מבצע עבור מחייב בעל דרגה כשל לאירד. לאירד לא קד בראשו או החווה באופן כלשהו, אלא צעד קדימה והתיישב בצד השני של השולחן. אחד מאנשי הצוות שהתחזה למשרת רץ לעברו והביא עבורו יין קר ופירות.

לאירד לקח את הפרי, כשהוא נותן למשרת לעמוד בצייתנות לידו ולהחזיק בצלחת הפירות כאילו היה רהיט. "לורד ג'דו", אמר לאירד לבסוף. "אני שמח שסוף כל סוף יש לנו ההזדמנות להיפגש".

"גם אני, הוד מעלתך", אמר קאמון.

"אמור לי שוב מדוע לא היית מסוגל להגיע אל בניין הקנטון, ומדוע הייתי צריך להטריח את עצמי ולהגיע עד לכאן?"

"הברכיים שלי, הוד מעלתך", אמר קאמון. "רופאיי ממליצים לי למעט בהליכה ככל האפשר".

ואתה פוחד בצדק להיכנס אל מבצר המיניסטריון, חשבה וין.

"אני מבין", אמר לאירד. "בעיות בברכיים. זוהי תכונה לא מועילה לאדם העוסק בשינוע".

"אינני צריך לצאת למסעות, הוד מעלתך", אמר קאמון בהרכנת ראש. "רק לארגן אותם".

יפה, חשבה וין. המשך להתרפס לפניו, קאמון. אתה חייב להיראות נואש.

וין הייתה זקוקה נואשות להצלחת ההונאה. קאמון איים עליה והכה אותה - אבל ראה בה קמע המזל הטוב שלו. היא לא הייתה בטוחה אם הוא ידע מדוע התכניות שלו הצליחו כאשר היא הייתה נוכחת בחדר, אבל הוא ככל הנראה כבר קישר בין הדברים. זה הפך אותה ליקרת ערך - וריין תמיד אמר שהדרך הבטוחה ביותר להישאר בחיים בעולם התחתון היא להיות בעל ערך.

"אני מבין", אמר לאירד שנית. "ובכן, אני חושש שהפגישה שלנו מתקיימת מאוחר מדי. קנטון הכספים כבר הצביע בנוגע להצעתך".

"כה מוקדם?" שאל קאמון בהפתעה אמיתית.

"כן", השיב לאירד כשהוא לוגם מעט מהיין, אבל עדיין לא מסלק את המשרת. "החלטנו לא לקבל את הצעתך".

קאמון התיישב לרגע, המום. "אני מצטער לשמוע זאת, הוד מעלתך".

לאירד בא לפגוש אותך, חשבה וין. זה אומר שהוא עדיין במצב לנהל משא ומתן.

"אכן", המשיך קאמון, מבין בעצמו את אותה העובדה. "זה מאוד מצער אותי, במיוחד כשהתכוונתי להציע למיניסטריון הצעה טובה יותר".

לאירד הרים גבה מקועקעת. "אינני חושב שזה ישנה דבר. יש גורם במועצה שחושב כי הקנטון יקבל שירות טוב יותר אם נמצא בית חזק יותר שיסיע את אנשינו".

"זאת תהיה טעות חמורה", אמר קאמון בחלקלקות. "הבה נהיה כנים, הוד מעלתך. שנינו יודעים שהחוזה הזה הוא הסיכוי האחרון של בית ג'דו. אם נאבד את העסקה עם פארוון, לא נוכל להשיט את סירות התעלה אל לות'אדל. ללא הפטרונות של המיניסטריון, הבית שלי אבוד".

"זה ממש לא מצליח לשכנע אותי, הוד רוממותך", אמר המחייב.

"האומנם?" שאל קאמון. "שאל עצמך את השאלה הבאה, הוד מעלתך - מי ישרת אותך נאמנה? האם בית בעל תריסר חוזים, שנאלץ לחלק את תשומת לבו בין כולם, או בית שרואה את החוזה ביניכם כתקווה האחרונה שלו? קנטון הכספים לא ימצא שותף נאמן יותר משותף נואש. אפשר לספינות שלי להביא את המתלמדים מהצפון - אפשר לחיילים שלי ללוות אותם - ואני מבטיח לך שלא תתאכזב".

יפה מאוד, חשבה וין.

"אני... מבין", אמר המחייב ונראה מוטרד.

"אני מוכן להציע לכם חוזה מורחב במחיר קבוע של חמישים תיבות לראש עבור כל מסע, הוד מעלתך. המתלמדים שלך יוכלו לנסוע בסירות שלנו כאוות נפשם, ותמיד יהיה להם ליווי נאות".

המחייב הרים גבה. "זו מחצית המחיר הקודם".

"אמרתי לך", אמר קאמון. "אנחנו נואשים. הבית שלי צריך להמשיך להשיט את הסירות. חמישים תיבות לא יעניקו לנו רווח, אבל אין זה משנה. ברגע שנשיג חוזה עם המיניסטריון שייצב אותנו, נוכל למצוא חוזים אחרים שבהם נעשיר את עצמנו".

לאירד נראה מהורהר. זאת הייתה הצעה מצוינת - הצעה שבדרך כלל נראית חשודה. אבל קאמון הציג בית על סף התמוטטות כלכלית. מנהיג הצוות האחר, תרון, בילה חמש שנים בבנייה, ברמאות ובהונאה כדי ליצור את הרגע הזה. המיניסטריון יפסיד אם לא ינצל את ההזדמנות הזאת.

לאירד חשב על זה. מיניסטריון הפלדה לא היה רק הכוח הבירוקרטי והסמכות המשפטית של האימפריה האחרונה - הוא היה כמו בית אצילים. ככל שאוצרותיו היו רבים יותר, ככל שהחוזים המסחריים שלו רווחיים יותר, כך הייתה לו השפעה רבה יותר על קנטוני המיניסטריון האחרים - ועל בתי האצילים.

על אף כל זאת, לאירד נראה מהוסס. וין יכלה לראות את המבט בעיניו, את החשד שהיא הכירה היטב. הוא איננו עומד לקבל את החוזה.

עכשיו, חשבה וין. זה התור שלי.

וין השתמשה בשארית המזל שלה על לאירד. היא שלחה אותו אליו בהססנות - לא בדיוק יודעת מה היא עושה או מדוע היא מסוגלת לעשות זאת. אבל המגע שלה היה מיומן לאחר שנים רבות שבהן התאמנה בחשאי. היא הייתה בת עשר כשגילתה שאנשים אחרים אינם מסוגלים לעשות את מה שהיא עשתה.

היא דחפה את רגשותיו של לאירד ועמעמה אותם. הוא נעשה חשדן פחות, ירא פחות. נוח. כל דאגותיו התמוססו. וין יכלה לראות איך רגש נוח של שליטה מתיישב בנוחות בתוך מבטו.

ועדיין, לאירד נראה מסופק מעט. וין דחפה חזק יותר. הוא הטה את ראשו ונראה מהורהר. הוא פתח את פיו לדבר, אבל היא דחפה כנגדו שוב, כשהיא משתמשת בנואשות בטיפת המזל האחרונה שברשותה.

הוא נעצר שוב. "בסדר גמור", הוא אמר לבסוף. "אקח את הצעתך החדשה אל המועצה. אולי נוכל להגיע להסכם".

אם מישהו קורא את המילים האלו, דע לך כי כוח הוא משא כבד. אל תחפש להיקשר בשלשלאותיו. נבואות טֵרִיס אומרות כי לי יהיה הכוח להציל את העולם.

אבל הן רומזות שיהיה לי גם הכוח להשמיד אותו.

פרק 2

לדעתו של קלסייר, העיר לות'אדל - מושבו של השליט הגדול - הייתה מראה עגום ביותר. רוב הבניינים נבנו מאבן, עם גגות רעפים עבור העשירים וגגות עץ פשוטים עבור השאר. המבנים היו צמודים זה לזה, מה שגרם להם להיראות דחוסים, אף שרובם היו בני שלוש קומות.

בתי המגורים והחנויות נראו כמקשה אחת. זה לא היה המקום למשוך תשומת לב. אלא אם כן, כמובן, אתה חבר באצילות הגבוהה.

בין בנייני העיר הפשוטים היו תריסר או יותר מצודות רמות קומה. הן היו מפוארות, בעלות צריחים משוננים שנורו אל שמים או קשתות רחבות, בתי האצילים. למעשה, הן היו סימן משפחת האצולה: כל משפחה שהייתה יכולה להרשות לעצמה לבנות ולתחזק נוכחות בלות'אדל נחשבה לבית גדול.

רוב השטח הפתוח של העיר השתרע סביב המצודות הללו. חלקות האדמה בין המבנים היו כמו קרחות יער, המצודות עצמן כמו תלים בודדים המתנשאים מעל קו הנוף. הרים שחורים. כמו שאר העיר, גם המצודות היו מלוכלכות משנים רבות של ממטרי אפר.

כל מבנה בלות'אדל - כל מבנה שקלסייר אי פעם ראה בחייו - היה מושחר בדרגה מסוימת. אפילו חומת העיר, שעליה עמד קלסייר ברגע זה, הייתה מושחרת מפיח. רוב המבנים היו שחורים בקצה העליון, במקומות שבהם האפר התאסף, אבל מי הגשמים ולחות הערב נשאו את הכתמים במורד הקירות. כמו צבע הנוזל מבד הציור, כך זלגה החשכה על צדי הבניינים והכתימה אותם בדרגה זו או אחרת.

הרחובות, כמובן, היו שחורים לחלוטין. קלסייר עמד והמתין, בעודו סוקר את העיר, כשקבוצה של סקאא פועלים עמלו ברחובות תחתיו כדי לפנות את ערמות האפר האחרונות שהצטברו. הם ייקחו אותן לנהר צ'נרל שזרם במרכז העיר, וישטפו אותן לבל ייערמו ויקברו את העיר תחתן. לפעמים קלסייר תהה אם האימפריה איננה אלא ערמת אפר אחת גדולה. הוא הניח שהאפר בסופו של דבר מתרכב עם האדמה. עדיין, המאמץ הרב שהושקע כדי לנקות את הערים והכפרים מהאפר היה מגוחך.

למרבה המזל, תמיד היו מספיק סקאא לבצע את העבודה. הפועלים מתחתיו לבשו מעילים ומכנסיים פשוטים, בלויים ומוכתמים מאפר. כמו פועלי המטע שהשאיר מאחוריו לפני כמה שבועות, תנועותיהם היו מדוכאות ואדישות. קבוצות סקאא אחרות חלפו על פני הפועלים למשמע פעמונים שצלצלו במרחק וקראו להם לעבודת הבוקר בכבשנים ובטחנות. ענף הייצוא העיקרי של לות'אדל היה מתכות: העיר הייתה בית למאות כבשנים ובתי זיקוק, אבל הזרם החזק של הנהר הפך אותה גם למקום מצוין להקמת מפעלים לטחינת חיטה ולייצור בדים.

הסקאא המשיכו לעבוד. קלסייר התרחק מהם והביט לעבר מרכז העיר, אל המקום שבו התנשא ארמונו של השליט הגדול כמו חרק אדיר מרובה שדרות. קרדיק שאו, גבעת אלף הצריחים. הארמון, גדול פי כמה מכל אחת ממצודות האצילים, היה הבניין הגדול ביותר בעיר.

ממטר אפר נוסף החל לרדת כשקלסייר עמד וחשב על העיר. הפתיתים נפלו ברכות על הבניינים והרחובות. הרבה ממטרי אפל יורדים לאחרונה, הוא חשב, ושמח על התירוץ למשוך את ברדס גלימתו על ראשו. הרי האפר פעילים.

לא היה זה הגיוני שאחד מתושבי לות'אדל יזהה אותו - עברו שלוש שנים מאז נלכד. עדיין, הברדס העניק לו תחושת ביטחון. אם הכול יפעל כשורה, יגיע זמן שבו קלסייר ירצה שיראו ויכירו אותו. אבל לעת עתה עדיפה האנונימיות.

לאחר זמן מה התקרבה אליו דמות שהלכה לאורך החומה. האדם, דוֹקְסוֹן, היה נמוך מקלסייר, בעל פנים מרובעים שהתאימו לגופו החסון. גלימה חומה פשוטה כיסתה את שערו השחור, ואת פניו כיסה זקן קצר שהוא גידל על פניו מהרגע ששיער החל לצמוח על פניו, לפני עשרים שנה.

גם הוא, כמו קלסייר, לבש חליפת אצילים: מקטורן צבעוני, מעיל ומכנסיים שחורים, וגלימה עבה כדי להגן עליהם מהאפר. הביגוד לא היה יקר, אבל היה אצילי - סימן למעמד הביניים של לות'אדל. רוב האנשים מהמשפחות האצילות לא נחשבו לחלק מהבתים הגדולים - עדיין, באימפריה האחרונה, אצילות לא נקבעה רק בגלל כסף. היא נקבעה על ידי מורשת והיסטוריה. השליט הגדול היה בן אלמוות, והוא עדיין זכר את האנשים שתמכו בו במהלך הימים הראשונים של שלטונו. צאצאיהם של אותם אנשים, לא משנה כמה עניים נעשו, תמיד היו חביבים עליו.

הבגדים ימנעו משומרי הסיור לשאול אותם שאלות רבות מדי. במקרה של קלסייר ודוקסון, כמובן, הביגוד היה שקר. שניהם לא היו אצילים - אף שקלסייר עצמו היה בן תערובת. במובנים רבים, זה היה גרוע יותר מאשר להיות סקאא רגיל.

דוקסון התקרב אל קלסייר ונשען כנגד הביצורים, כשהוא מניח את זרועותיו העבות על האבן. "איחרת בכמה ימים, קל".

"החלטתי לעצור בעוד כמה מטעים בדרכי מהצפון".

"אה", אמר דוקסון. "אז אתה כן קשור למותו של לורד טרסטינג".

קלסייר חייך. "אפשר לומר".

"הרצח שלו גרם לסערה בקרב האצילות המקומית".

"זאת הייתה הכוונה שלי", אמר קלסייר. "אף שאם אנו מדברים בכנות, לא תכננתי להיות כל כך דרמתי. למען האמת, הכול קרה בטעות".

דוקסון הרים גבה. "כיצד אתה 'בטעות' הורג אציל בתוך האחוזה שלו?"

"בעזרת סכין בחזה", אמר קלסייר בלצון. "או, יותר נכון, בעזרת זוג סכינים בחזה - תמיד כדאי להיות זהיר".

דוקסון פלבל בעיניו.

"מותו לא היה אובדן גדול, דוקס", אמר קלסייר. "אפילו בקרב האצולה, לטרסטינג היה מוניטין של אדם אכזר".

"לא אכפת לי מטרסטינג", אמר דוקסון. "אני פשוט חושב מה גרם לי להשתגע ולהסכים לתכנן איתך פעולה נוספת. תקיפת לורד כפרי בבית האחוזה שלו, מוקף בשומרים... באמת, קל, כמעט שכחתי כמה אתה פזיז".

"פזיז?" שאל קלסייר בצחוק. "לא הייתי פזיז - זאת הייתה הסחת דעת קלה. אתה צריך לראות את הדברים שאני מתכנן!"

דוקסון עמד לרגע, ואז צחק אף הוא. "בשם השליט הגדול, טוב לראות אותך שוב, קל! אני חושש שנעשיתי משעמם במהלך השנים האחרונות".

"נתקן את זה", הבטיח קלסייר. הוא התנשם עמוקות, והאפר ירד בעצלתיים סביבו. צוותי ניקיון של סקאא כבר עמלו ברחובות מתחתיו וטאטאו את האפר השחור. מאחור עבר כוח סיור והנהן לעבר קלסייר ודוקסון. הם המתינו בדממה למעבר האנשים.

"טוב לחזור", אמר קלסייר לבסוף. "יש משהו ביתי בלות'אדל - אפילו אם זאת עיר ארורה, מדכאת וקודרת. ארגנת את הפגישה?"

דוקסון הנהן. "לא נוכל להתחיל עד הערב. בכל מקרה, איך נכנסת? היו לי אנשים ששמרו על השערים".

"המממ? הו, התגנבתי פנימה אתמול בלילה".

"אבל איך –" דוקסון עצר. "הו, בסדר. ייקח לי קצת זמן להתרגל לזה".

קלסייר משך בכתפיו. "איני מבין מדוע. אתה תמיד עובד עם ערפילנים".

"כן, אבל זה שונה", אמר דוקסון. הוא הרים את ידו כדי לקטוע את השיחה. "אין צורך, קל. אני לא מנסה להגביל אותך - פשוט אמרתי שייקח לי זמן להתרגל".

"טוב. מי מגיע הלילה?"

"בְּרִיזַה והָאם יהיו שם, כמובן. הם מאוד סקרנים בנוגע לפעולה המסתורית שלך - שלא לדבר על כך שהם כועסים על שאני לא מוכן להגיד להם מה עשית במהלך השנים האחרונות".

"יופי", אמר קלסייר בחיוך. "תן להם לנחש. מה בנוגע לפח?"

דוקסון הניד בראשו. "פח מת. המיניסטריון תפס אותו בסוף לפני חודשיים. הם אפילו לא טרחו לשלוח אותו לבורות - ערפו לו את הראש במקום".

קלסייר עצם את עיניו ונשף ברכות. נראה שמיניסטריון הפלדה תפס את כולם בסופו של דבר. לפעמים קלסייר הרגיש שחייו של סקאא ערפילן לא עסקו בהישרדות אלא במציאת הזמן הנכון למות.

"זה משאיר אותנו ללא מערפל", אמר קלסייר ופקח את עיניו. "יש לך רעיונות?"

"רודי", אמר דוקסון.

קלסייר הניד בראשו. "לא. הוא מערפל טוב, אבל לא אדם מספיק טוב".

דוקסון חייך. "לא מספיק טוב כדי להיות חלק מצוות גנבים... קל, באמת התגעגעתי לעבוד איתך. בסדר, אז את מי ניקח?"

קלסייר חשב לרגע. "החנות של קביים עדיין פתוחה?"

"עד כמה שאני יודע", אמר דוקסון באטיות.

"אמרו לי שהוא אחד המערפלים הטובים ביותר בעיר".

"כנראה", אמר דוקסון. "אבל... האם לא אומרים גם שקשה מאוד לעבוד איתו?"

"הוא לא כל כך גרוע", אמר קלסייר. "ברגע שאתה מתרגל אליו. מלבד זאת, אני חושב שיהיה קל יותר... לשכנע אותו להשתתף בפעולה הזאת".

"בסדר", אמר דוקסון ומשך בכתפיו. "אזמין אותו. אני חושב שאחד מקרובי המשפחה שלו הוא מבדיל. אתה רוצה שאזמין גם אותו?"

"נשמע טוב", אמר קלסייר.

"בסדר", אמר דוקסון. "טוב, מעבר לזה, יש את יֶדֶן. אם הוא בכלל מעוניין..."

"הוא יהיה שם", אמר קלסייר.

"כדאי לו להיות", אמר דוקסון. "אחרי הכול, הוא זה שישלם לנו".

קלסייר הנהן והזדעף. "לא הזכרת את מָארש".

דוקסון משך בכתפיו. "הזהרתי אותך. אחיך אף פעם לא אהב את דרכי העבודה שלך, ועכשיו... טוב, אתה מכיר את מארש. הוא לא מוכן להתקרב אל ידן ואל המהפכה, קל וחומר אל חבורת פושעים שכמותנו. אני חושב שנצטרך למצוא מישהו אחר שיחדור לשורות המחייבים".

"לא", אמר קלסייר. "הוא יעשה את זה. אני רק צריך לעבור אצלו ולשכנע אותו".

"אם אתה אומר". דוקסון השתתק והשניים עמדו לרגע, כשהם נשענים על המעקה ומביטים על העיר המוכתמת באפר.

דוקסון הניד בראשו. "זה מטורף, הא?"

קלסייר חייך. "הרגשה טובה, נכון?"

דוקסון הנהן. "נהדרת".

"זאת תהיה פעולה שלא נעשתה מעולם", אמר קלסייר והביט צפונה. מבטו חצה את העיר והתמקד בבניין המעוות שבמרכזה.

דוקסון התרחק מהחומה. "יש לנו כמה שעות עד הפגישה. אני רוצה להראות לך משהו. אני חושב שיש לנו עדיין זמן - אם נמהר".

קלסייר פנה אליו בעיניים סקרניות. "טוב, רציתי ללכת ולגעור באחי המתחסד. אבל..."

"אתה תרצה לראות את זה", הבטיח דוקסון.

וין ישבה בפינת המאורה הראשית של בית המסתור. היא נצמדה לצללים, כמו תמיד. ככל שתהיה בלתי נראית, כך יתעלמו ממנה האחרים. היא לא הייתה יכולה להרשות לעצמה לבזבז עוד מזל כדי להרחיק את ידי הגברים ממנה. בקושי היה לה זמן להשלים את הכמות שבה השתמשה לפני כמה ימים, במהלך הפגישה עם המחייב.

החבורה הרגילה ישבה ליד השולחנות בחדר, עסוקה במשחקי קובייה או בדיבור על פעולות קטנות. עשן מעשרות מקטרות כיסה את תקרת החדר, והקירות היו צבועים בשחור מעשרות שנים של הזנחה מתמשכת. הרצפה הייתה שחורה מכתמי אפר. כמו רוב צוותי הגנבים, קבוצתו של קאמון לא הייתה ידועה בניקיונה המופרז.

בקצה השני של החדר ניצבה דלת, ומעבר לה הוביל גרם מדרגות עקלקל מאבן אל סבכת גשם מזויפת באחת הסמטאות. החדר הזה, כמו רבים אחרים שהיו מוסתרים בבירת האימפריה, לות'אדל, לא היה צריך להיות קיים.

צחוק גס נשמע מקדמת החדר, מן המקום שבו קאמון ישב עם שישה מלחכי פנכה שנהנו מאחר צהריים של שיכר ובדיחות גסות. שולחנו של קאמון היה מוצב ליד הבר, שבו נמכרו משקאות במחירים מופקעים כדי לעזור לו לעשוק עוד יותר את האנשים שעובדים תחתיו. הפושעים החיים בלות'אדל למדו היטב את השיעורים שהאצולה מלמדת.

וין ניסתה להישאר בלתי נראית. לפני שישה חודשים היא לא הייתה מאמינה שחייה עלולים להיות גרועים יותר ללא ריין. אבל למרות כעסו הנורא של אחיה, הוא הרחיק את שאר אנשי הצוות מווין. היו מעט מאוד נשים בצוותי גנבים. בדרך כלל, נשים שהסתבכו בעולם התחתון הפכו לזונות. ריין תמיד אמר לה שנערה צריכה להיות קשוחה - קשוחה אפילו מגבר - אם היא רוצה לשרוד.

את חושבת שמנהיג צוות ירצה נטל כמוך בצוות שלו? הוא אמר לה. אני אפילו לא רוצה לעבוד איתך, ואני אחיך.

גבה עדיין כאב: קאמון הצליף בה אתמול. הדם יהרוס את החולצה, והיא לא יכולה להרשות לעצמה לקנות חולצה חדשה. קאמון לא שילם לה, אלא ניכה את חובותיו של אחיה משכרה.

אבל אני חזקה, היא חשבה.

זו הייתה האירוניה. ההצלפות כמעט לא כאבו, מכיוון שהתעללויותיו של ריין הפכו את וין לחסינה, כל עוד הוא מלמד אותה להיראות עלובה ושבורה. במובן מסוים, ההלקאות רק חישלו אותה. החבורות והשריטות החלימו, ובכל פעם היא רק התקשחה. התחזקה.

קאמון נעמד. הוא הושיט את ידו לכיס מקטורנו והוציא שעון כיס מזהב. הוא הנהן לעבר אחד מחבריו ואז סקר את החדר כשהוא מחפש... אותה.

הוא הביט בעיניה של וין. "הגיע הזמן".

וין הזדעפה. הזמן למה?

קנטון הכספים של המיניסטריון היה מבנה מרשים - אבל כל דבר במיניסטריון הפלדה נועד להרשים.

הבניין היה גבוה ומסיבי, בעל חלון משכית אדיר בחזיתו, אף שהזכוכית הייתה חשוכה מבחוץ. שני דגלים ענקיים היו תלויים ליד החלון - בדים אדומים מטונפים מאפר, המכריזים תשבחות לשליט הגדול.

קאמון בחן את הבניין בעין קפדנית. וין יכלה לחוש בחשש שלו. קנטון הכספים לא היה המשרד המפחיד ביותר - לקנטון האינקוויזיציה, או אפילו לקנטון האמונה היה מוניטין מאיים הרבה יותר. אבל להיכנס מרצון למיניסטריון... לשים עצמך תחת השפעתם של המחייבים... טוב, דבר כזה אפשר לעשות רק לאחר מחשבה רבה.

קאמון התנשם עמוקות וצעק קדימה, ומקל הקרב שלו נקש כנגד האבנים. הוא לבש את חליפת האציל היקרה שלו והקיף עצמו בשישה אנשי צוות - כולל וין - שישמשו כ"משרתים" שלו.

וין עקבה אחר קאמון במעלה המדרגות, ואז המתינה כשאחד מחברי הצוות זינק קדימה ופתח את הדלת עבור "אדונו". מכל ששת המשרתים, נראה שרק לווין לא סיפרו על התכנית של קאמון. באופן מחשיד, תרון - שותפו לכאורה של קאמון בהונאת המיניסטריון - לא נראה במקום.

וין נכנסה אל בניין הקנטון. אור אדום ובוהק, עם אלומות כחולות ודקות, זהר מחלון המשכית. מחייב בודד, בעל קעקועים בינוניים סביב עיניו, ישב מאחורי שולחן בקצה המסדרון הארוך.

קאמון התקרב אליו, כשמקלו נוקש כנגד השטיח. "אני הוא לורד ג'דו", הוא אמר.

מה אתה עושה, קאמון? חשבה וין. הבטחת לתרון שלא תיפגש עם פרלן לאירד במשרדי הקנטון. אבל הנה אתה כאן.

המחייב הנהן ורשם הערה בספר. הוא החווה בידו לעבר אחת הדלתות. "אתה יכול לקחת משרת אחד עמך אל חדר ההמתנה. השאר חייבים להישאר כאן".

נחירת הגועל של קאמון הראתה בדיוק מה הוא חושב על האיסור. אבל המחייב לא הרים את עיניו מהספר. קאמון עמד לרגע, ווין לא יכלה לראות אם הוא באמת כועס או רק משחק את תפקיד האציל היהיר. לבסוף הוא הצביע לעבר וין.

"בואי", הוא אמר, כשהוא פונה וצולע לעבר אותה דלת.

החדר שמעבר לפתח היה מפואר ויוקרתי, וכמה אצילים ישבו בתנוחות שונות של המתנה. קאמון בחר כיסא והתמקם בו, והצביע לעבר שולחן שעליו היו כוסות יין ועוגות עם ציפוי אדום. וין הביאה לו בצייתנות כוס יין וצלחת מזון, בעודה מתעלמת מהרעב המקרקר בבטנה.

קאמון החל לאכול ברעבתנות את העוגות ולמצמץ בשפתיו בזמן שלעס.

הוא עצבני. יותר עצבני משהיה.

"מהרגע שניכנס, את לא מדברת", נהם קאמון בין הנגיסות.

"אתה בוגד בתרון", לחשה וין.

קאמון הנהן.

"אבל כיצד? למה?" תכניתו של תרון הייתה מסובכת לביצוע, אבל פשוטה בעיקרון. בכל שנה המיניסטריון מעביר את המחייבים המתלמדים שלו ממתקן האימון שלהם בצפון, דרומית ללות'אדל, לצורך השלמת לימודיהם. תרון גילה כי המתלמדים הללו והמשגיחים עליהם הביאו איתם כסף רב של המיניסטריון - במסווה של ציוד - אל המצודה בלות'אדל.

היה קשה מאוד להיות שודד דרכים באימפריה האחרונה, עם כל כוחות הסיור לאורך נתיבי התעלה. אבל אם אתה מפעיל את סירות התעלה שעליהן המתלמדים, שוד הוא אפשרות סבירה ביותר. אם אתה מארגן אותו בזמן הנכון... השומרים תוקפים את הנוסעים... אפשר לעשות רווח נקי ולהאשים בכול את השודדים.

"צוותו של תרון חלש", אמר קאמון בשקט. "הוא מבזבז יותר מדי משאבים על הפעולה הזאת".

"אבל התמורה שנשיג ממה –" אמרה וין.

"לא נשיג דבר אם לא אוכל להשיג את מה שניתן ואברח", אמר קאמון וחייך. "אבקש מהמחייבים תשלום מראש כדי לשלוח את הסירות שלי, ואז איעלם ואתן לתרון להתמודד עם האסון כשהמיניסטריון יבין שמישהו הונה אותו".

וין, מזועזעת במקצת, נסוגה לאחור. תרון השקיע מאות אלפי תיבות בתכנון ההונאה הזאת - אם העסקה תיפול עכשיו, הוא יהיה מרושש. ואם המיניסטריון ירדוף אחריו, לא יהיה לו זמן אפילו לנקום. קאמון ישיג רווח מהיר וייפטר בה בעת מאחד מיריביו המרים.

תרון היה שוטה ששיתף את קאמון בפעולה, היא חשבה. אבל הסכום שתרון הבטיח לשלם לקאמון היה עצום; הוא כנראה חשב שתאוות הבצע של קאמון תשאיר אותו בתלם עד שתרון עצמו יהיה מסוגל לבגוד בו. קאמון פשוט עבד מהר יותר מכפי שכולם חשבו, אפילו וין. כיצד תרון היה יכול לדעת שקאמון ישתלט על הפעולה עכשיו במקום להמתין ולנסות לגנוב את כל הכסף מהסירות?

בטנה של וין התהפכה. זאת רק עוד בגידה, היא חשבה בגועל. מדוע אני עדיין מוטרדת מזה? כולם בוגדים בסופו של דבר. אלה החיים...

היא רצתה למצוא פינה - מקום כלשהו סגור ומבודד - ולהסתתר שם. לבד.

כולם יבגדו בך. כולם.

אבל לא היה לה לאן ללכת. בסופו של דבר נכנס מחייב זוטר וקרא ללורד ג'דו. וין עקבה אחר קאמון כשהם לוו אל אולם הקבלה.

האיש שהמתין בפנים, מאחורי שולחן קבלה, לא היה פרלן לאירד.

קאמון עצר בפתח. החדר היה צנוע והכיל רק את השולחן ושטיחים אפורים פשוטים. קירות האבן לא היו מקושטים, והחלון היחיד זעיר. המחייב שהמתין להם היה בעל הקעקועים המפורטים ביותר שווין ראתה מעודה. היא לא הייתה בטוחה מה תוארו, אבל הם נמשכו אחורנית עד מאחורי אוזניו של המחייב ובמעלה מצחו.

"לורד ג'דו", אמר המחייב המוזר. כמו לאירד, גם הוא לבש גלימות אפורות, אבל היה שונה מאוד מהאנשים הקשוחים והקפדנים שאיתם קיים קאמון עסקים בעבר. האיש היה רזה ושרירי, וראשו המשולש והמגולח למשעי שיווה לו מראה של ציפור טורפת.

"היה לי הרושם שאני עומד להיפגש עם פרלן לאירד", אמר קאמון כשעדיין עמד בפתח.

"פרלן לאירד נאלץ לצאת לסידורים אחרים. אני הפרלן הנעלה אריאב - ראש הוועדה הבוחנת את הצעתך. יש לך הזדמנות נדירה לפנות אליי ישירות. בדרך כלל איני שומע הצעות, אבל היעדרותו של לאירד אילצה אותי לבצע מעט מעבודתו".

הדחף הראשון של וין גרם לה להתכווץ. אנחנו צריכים ללכת. עכשיו.

קאמון עמד במשך רגע ארוך, ווין ראתה אותו חושב. לברוח עכשיו? או אולי להסתכן ולהשיג את הפרס הגדול? וין לא חשבה כלל על פרסים; היא רק רצתה לחיות. קאמון, מאידך, לא נעשה מנהיג צוות בלי שהימר מדי פעם. הוא נע באטיות לתוך החדר, בעיניים זהירות, והתיישב על הכיסא שמול המחייב.

"ובכן, הפרלן הנעלה אריאב", אמר קאמון בקול זהיר. "מכיוון שנקראתי חזרה לפגישה נוספת, אני מניח שהוועדה שקלה את הצעתי?"

"אכן כן", אמר המחייב. "אף שאני חייב להודות, שיש חברי ועדה שחוששים לערוך עסקים עם משפחה שנמצאת על סף משבר כלכלי. המיניסטריון מעדיף להיות שמרני בפעולותיו הכספיות".

"אני מבין".

"אבל", אמר אריאב, "אנשים אחרים בוועדה רוצים לנצל את החיסכון שאתה מציע לנו".

"ולאיזו קבוצה אתה שייך, הוד מעלתך?"

"אני, ברגע זה ממש, לא שייך לאף אחת מהקבוצות". המחייב נשען לפנים. "ולכן אמרתי שיש לך הזדמנות נדירה. אם תצליח לשכנע אותי, לורד ג'דו, החוזה שלך".

"פרלן לאירד בוודאי מסר לך את פרטי הצעתי", אמר קאמון.

"כן, אבל הייתי רוצה לשמוע את הטיעונים ממך אישית. ספר לי".

וין הזעיפה פנים. היא נשארה מאחור, ליד הדלת, כשהיא עדיין משוכנעת שעליה לברוח כל עוד נפשה בה.

"ובכן?" שאל אריאב.

"אנחנו זקוקים לחוזה הזה, הוד מעלתך", אמר קאמון. "ללא החוזה, לא נוכל להמשיך להפעיל את הסירות. החוזה שלך יעניק לנו תקופת יציבות הנחוצה לנו מאוד - הזדמנות להפעיל את הסירות בזמן שנוכל להשיג חוזים אחרים".

אריאב בחן את קאמון לרגע. "אתה בוודאי מסוגל ליותר, לורד ג'דו. לאירד אמר שהיית משכנע מאוד - אני רוצה ש'תוכיח לי שהפטרונות הזו מגיעה לך".

וין הכינה את המזל. היא הייתה מסוגלת לגרום לאריאב להאמין יותר לקאמון... אבל משהו עצר אותה. המצב נראה לה לא תקין.

"אנחנו הבחירה הטובה ביותר עבורך, הוד מעלתך", אמר קאמון. "אתה חושש שהבית שלי יסבול מהתמוטטות כלכלית? ובכן, אם זה יקרה לו, מה איבדתם? לכל היותר, הסירות שלי יפסיקו לשוט בתעלה, ואתם תמצאו סוחרים אחרים. יתרה מכך, אם הפטרונות שלכם תצליח להחזיק את הבית שלי בחיים, אני מבטיח לכם שתקבלו חוזה ארוך טווח שאפשר רק לקנא בו".

"אני מבין", אמר אריאב. "ומדוע המיניסטריון? מדוע לא לערוך עסקה עם אדם אחר? ויש בוודאי אפשרויות נוספות עבור הסירות שלך - קבוצות אחרות שיסכימו לתעריף שכזה".

קאמון הזדעף. "זה לא רק כסף, הוד מעלתך, זה הניצחון, הביטחון העצמי שנוכל להשיג מכך שנחתום חוזה עם המיניסטריון. אם תבטחו בנו, אחרים יפעלו כמותכם. אני זקוק לתמיכה שלכם". קאמון הזיע כעת. הוא כנראה התחרט על ההימור שלו. האם מישהו בגד בו? האם תרון עומד מאחורי הפגישה המוזרה הזו?

המחייב המתין בדממה. הוא היה יכול להרוג אותם, ידעה וין. לו חשד בכך שהם מנסים להונות אותו, היה יכול למסור אותם לקנטון האינקוויזיציה. יותר מאציל אחד נכנס לבניין הקנטון ולא יצא משם.

וין חרקה שיניים, נכנסה עמוק לתוך מחשבותיה והשתמשה במזל על המחייב, בניסיון לפוגג את חשדנותו.

אריאב חייך. "טוב, שכנעת אותי", הוא הכריז לפתע.

קאמון נאנח אנחת רווחה.

אריאב המשיך, "המכתב האחרון שלך ציין כי תצטרך שלושת אלפים תיבות כתשלום מראש על מנת לספק ציוד לסירות ולהמשיך לתפעל אותן. לך אל הפקיד במסדרון הראשי שיסיים עבורך את הניירת כדי שתוכל לקבל את הסכום הנדרש".

המחייב הוציא דף רשמי עבה מערמה והטביע בתחתיתו את החותם. הוא הגיש אותו לקאמון. "הנה החוזה שלך".

קאמון חייך. "ידעתי שיהיה זה חכם לבוא אל המיניסטריון", הוא אמר כשקיבל לידיו את החוזה. הוא קם על רגליו, הנהן בכבוד לעבר המחייב והורה לווין לפתוח את הדלת עבורו.

היא עשתה כך. משהו אינו כשורה. משהו ממש אינו כשורה. היא עצרה כשקאמון עזב והביטה אחורנית לעבר המחייב. הוא עדיין חייך.

מחייב שמח זה תמיד סימן רע.

למרות זאת, איש לא עצר אותם כשעברו באולם ההמתנה המכיל את האורחים האצילים. קאמון חתם והעביר את החוזה אל הפקיד, והחיילים לא באו לעצור אותם. הפקיד הוציא קופסה קטנה מלאה במטבעות ומסר אותה לקאמון באדישות.

לאחר מכן הם פשוט עזבו את בניין הקנטון, קאמון אסף את משרתיו האחרים בשביעות רצון. לא היו אזעקות. לא היו חיילים שועטים אחריהם. הם היו חופשיים. קאמון הצליח להונות ברגע אחד גם את המיניסטריון וגם את מנהיג הצוות האחר.

ככל הנראה.

קלסייר הכניס לפיו עוד אחת מהעוגות הקטנות בעלות הציפוי האדום, כשהוא לועס בשמחה. הגנב השמן והמשרתת הכחושה שלו עברו באולם ההמתנה ועזבו בדלת הנגדית. המחייב שראיין את שני הגנבים נשאר במשרד, ככל הנראה המתין לפגישה הבאה.

"ובכן?" שאל דוקסון. "מה אתה חושב?"

קלסייר הביט לעבר העוגות. "הן די טובות", הוא אמר ולקח עוגה נוספת. "למיניסטריון תמיד היה טעם טוב - הגיוני שהם יספקו עוגות מצוינות".

דוקסון פלבל בעיניו. "על הנערה, קל".

קלסייר חייך כשערם ארבע עוגות בידו והנהן לעבר היציאה. אולם ההמתנה של הקנטון היה עמוס מדי לשיחות על נושאים עדינים כאלו. בדרך החוצה הוא נעצר ואמר למזכיר המחייב בפינה שהם צריכים לתאם פגישה חדשה.

לאחר מכן חצו השניים את אולם הקבלה - עברו על פני מנהיג הצוות השמן שעמד ודיבר עם פקיד. קלסייר יצא אל הרחוב, משך את ברדסו כנגד האפר שהוסיף לרדת, והוביל את דרכם אל הקצה השני של הרחוב. הוא נעצר ליד סמטה ונעמד שם כדי שהוא ודוקסון יוכלו לראות את דלתות הכניסה אל בניין הקנטון.

קלסייר אכל את העוגות בתאוותנות. "כיצד גילית אותה?" הוא שאל בין נגיסות.

"אחיך", השיב דוקסון. "קאמון ניסה לרמות את מארש לפני כמה חודשים, והוא הביא את הנערה איתו. למעשה, קמע המזל הטוב של קאמון מתפרסם בחוגים הנכונים. אני עדיין לא בטוח אם הוא יודע מה היא. אתה יודע שגנבים הם חבורת בורים הנגועים בדעות קדומות".

קלסייר הנהן וניקה את ידיו. "כיצד ידעת שהיא תהיה כאן היום?"

דוקסון משך בכתפיו. "קצת שוחד במקומות הנכונים. אני עוקב אחרי הנערה מאז שמארש הראה לי אותה. רציתי לתת לך הזדמנות לראות אותה בעבודתה".

בקצה השני של הרחוב נפתחה דלת הקנטון וקאמון ירד במדרגות, מלווה בקבוצת "המשרתים" שלו. הנערה הקטנה בעלת השיער הקצר הייתה איתו. המראה שלה גרם לקלסייר להזעיף פנים. צעדיה היו מפוחדים, והיא זינקה מעט בכל פעם שמישהו עשה תנועה מהירה. הצד הימני של פניה היה עדיין כהה מחבורה שהתרפאה חלקית.

קלסייר הביט בקאמון הנפוח. אצטרך למצוא משהו נאות עבור האדם הזה.

"ילדה מסכנה", מלמל דוקסון.

קלסייר הנהן. "היא תשתחרר ממנו בקרוב. פלא שאיש לא גילה אותה לפני כן".

"אם כך, אחיך צדק?"

קלסייר הנהן. "היא לפחות ערפילנית, ואם מארש אומר שהיא יותר מכך, אני נוטה להאמין לו. אני קצת מופתע לראות אותה משתמשת באלומנטיקה על אחד מחברי המיניסטריון, במיוחד בתוך בניין הקנטון. אני חושב שהיא אפילו לא יודעת שהיא משתמשת ביכולותיה".

"זה אפשרי?" שאל דוקסון.

קלסייר הנהן. "יש חתיכות קטנות של מינרלים במים שניתן לשרוף, אבל הם מעניקים רק מעט כוח. זאת אחת הסיבות שהשליט הגדול בנה כאן את העיר שלו - הרבה מתכות באדמה. הייתי אומר..."

קלסייר הפסיק את דבריו והזדעף קלות. משהו איננו כשורה. הוא הביט לעבר קאמון ואנשי צוותו. היה ניתן לראות אותם במרחק, כשהם חוצים את הרחוב ופונים דרומה.

דמות הופיעה בפתח בניין הקנטון. האיש היה חסון, אפוף אווירה סמכותית, בעל קעקועים של פרלן נעלה מקנטון הכספים סביב עיניו. ככל הנראה, זה האדם שקאמון נפגש איתו לפני זמן קצר. המחייב יצא מהבניין, ואדם שני יצא אחריו.

דוקסון התכווץ לצדו של קלסייר.

האדם השני היה גבוה ובעל מבנה גוף חסון. כשהסתובב, קלסייר ראה שיתדות פלדה ננעצו ישירות בתוך כל אחת מעיניו של האיש. המוטות היו ברוחב ארובות העין, וחודי היתדות היו מספיק ארוכים כדי לצאת מהצד השני של הגולגולת המגולחת של האיש. הקצוות השטוחים של היתדות נצצו כמו שתי דסקיות כסף הבוקעות מקדמת פניו, במקום שבו היו צריכות להיות העיניים.

אינקוויזיטור פלדה.

"מה זה עושה כאן?" שאל דוקסון.

"הישאר רגוע", אמר קלסייר ואילץ את עצמו לנהוג כך. האינקוויזיטור הביט לעברם - עיני יתדות מביטות בקלסייר, לפני שפנה לכיוון שאליו הלכו קאמון והנערה. כמו כל האינקוויזיטורים, היו לו קעקועי עיניים מפורטים - רובם שחורים, עם קו אדום בוהק אחד, שסימן אותו כבעל דרג בכיר בקנטון האינקוויזיציה.

"הוא לא כאן בגללנו", אמר קלסייר. "אני לא שורף דבר - הוא חושב שאנחנו שני אצילים פשוטים".

"הנערה", אמר דוקסון.

קלסייר הנהן. "אתה אומר שקאמון מנסה להריץ את התרמית הזאת על המיניסטריון כבר זמן מה. ככל הנראה אחד המחייבים זיהה את הנערה. באימונים שלהם הם לומדים לזהות את התחושה שאלומנטיקן מנסה לשחק ברגשות שלהם".

דוקסון הזעיף את פניו ושקע במחשבות. בקצה השני של הרחוב, האינקוויזיטור התייעץ עם מחייב אחר, והשניים פנו אל הכיוון שאליו הלך קאמון. הם לא הלכו בבהילות.

"הם כנראה שלחו מישהו לעקוב אחריהם", אמר דוקסון.

"זהו המיניסטריון", אמר קלסייר. "הם שלחו לפחות שניים".

דוקסון הנהן. "קאמון יוביל אותם ישירות אל בית המסתור. עשרות אנשים ימותו. לא כולם אנשים נחמדים, אבל..."

"הם נלחמים נגד האימפריה האחרונה בדרכם שלהם", אמר קלסייר. "מלבד זאת, אינני מתכוון לתת לערפילנית לחמוק מבין אצבעותינו - אני רוצה לדבר עם הנערה הזאת. תוכל לטפל בעוקבים האלו?"

"אמרתי לך שנעשיתי משעמם, קל", אמר דוקסון. "לא מרושל. אני יכול לטפל בשני זבי חוטם מהמיניסטריון".

"טוב", אמר קלסייר, הושיט יד אל כיס גלימתו והוציא משם בקבוקון קטן. אוסף פתיתי מתכת ריחף בתמיסת האלכוהול. ברזל, פלדה, בדיל, פיוטר, נחושת, ארד, אבץ ופליז - שמונה המתכות האלומנטיות הבסיסיות. קלסייר סובב את הפקק ורוקן את תכולת הבקבוקון בלגימה אחת ארוכה.

הוא הכניס את הבקבוקון הריק למקומו וניגב את פיו. "אני אטפל באינקוויזיטור הזה".

דוקסון נראה מבועת. "אתה מתכוון לנסות להילחם נגדו?"

קלסייר הניד בראשו. "מסוכן מדי. אני רק אסיח את דעתו. עכשיו צא לדרך - אנחנו לא רוצים שהעוקבים ימצאו את בית המסתור".

דוקסון הנהן. "פגוש אותי בצומת החמש-עשרה", הוא אמר לפני שרץ אל הסמטה ונעלם מעבר לפינה.

קלסייר חייך. הוא שרף אבץ ונכנס לתוך מחשבותיו של האינקוויזיטור ומשך בכוח את רגשותיו. היצור קפא במקומו, הסתובב והביט חזרה לעבר בניין הקנטון.

עכשיו מתחיל המרדף, רק אני ואתה, חשב קלסייר.

הגענו אל טריס מוקדם יותר השבוע, ואני חייב לומר כי האזור הכפרי יפהפה. ההרים הגדולים בצפון - הפסגות המושלגות והיערות המוריקים - עומדים כמו אלים המשגיחים על הארץ הירוקה והפורה. הארצות שלי בדרום הן שטוחות ברובן; אני חושב שכמה הרים היו יכולים להפוך את המקום לנעים יותר.

רוב האנשים כאן הם רועי צאן - אף שיש גם חוטבי עצים ואיכרים. זוהי ארץ חלומות. נראה לי מוזר שממקום כה שלו ורגוע הגיעו הנבואות והאמונות שעליהן כל העולם סומך.

פרק 3

קאמון ספר את המטבעות, והפיל את התיבות הזהובות אל ארגז קטן שעל שולחנו. הוא עדיין נראה מעט המום ואין פלא. שלושת אלפים תיבות היו כמות נפלאה של כסף - הרבה יותר מכפי שהוא מרוויח בשנה טובה. החברים הקרובים שלו ישבו ליד השולחן, שיכר - וצחוק - זרמו בחופשיות.

וין ישבה בפינה וניסתה להבין את רגשות האימה. שלושת אלפים תיבות. המיניסטריון לעולם לא היה מעניק סכום כזה כל כך מהר. פרלן אריאב נראה ערמומי מכדי ליפול למלכודת כה פשוטה.

קאמון זרק מטבע נוסף אל הארגז. וין לא החליטה אם הוא היה טיפש או חכם כשהוא מציג לראווה את עושרו. צוותי העולם התחתון פעלו תחת הסכם נוקשה: כולם מקבלים את החלק שלהם בהתאם למעמדם בקבוצה. אף שהיה מפתה להרוג את מנהיג הצוות ולקחת את הכסף שלו, מנהיג מוצלח היה מעניק כסף רב יותר לכולם. אם אתה הורג אותו, אתה מחסל את הרווחים שלך בעתיד - שלא לדבר על כך שאתה מעורר את זעמם של אנשי הצוות האחרים.

עדיין, שלושת אלפים תיבות... זה מספיק לפתות אפילו את הגנב ההגיוני ביותר. משהו איננו כשורה כאן.

אני חייבת לברוח מכאן, החליטה וין. לברוח מקאמון ומהמאורה הזאת, למקרה שמשהו יקרה.

ועדיין... לעזוב? בעצמה? היא מעולם לא הייתה לבדה בעבר; תמיד היה ריין. הוא זה שהוביל אותה מעיר לעיר, צירף אותה לחבורות גנבים שונות. היא אהבה בדידות, אבל המחשבה להיות באמת לבד, שם בעיר, הפחידה אותה עד מוות. לכן היא מעולם לא ברחה מריין; לכן היא נשארה עם קאמון.

היא לא הייתה מסוגלת ללכת, אבל הייתה חייבת. היא הביטה מעלה מהפינה וסקרה את החדר. לא היו הרבה אנשים בצוות שהיא הרגישה אליהם קשר כלשהו. ועדיין, היו כמה שהיא פחדה שייפגעו אם המחייבים יחליטו לפעול נגד הצוות. היו כמה שלא ניסו להתעלל בה, או - במקרים נדירים - הראו לה מידה מסוימת של רחמים.

אולף היה בראש הרשימה הזאת. הוא לא היה חבר, אבל היה הדבר הקרוב ביותר אליה עכשיו, כשריין איננו. אם הוא ילך איתה, היא לפחות לא תהיה לבד. וין קמה בזהירות והתקדמה אל קיר החדר שלידו אולף ישב ושתה עם שאר חברי הצוות הצעירים.

היא משכה בשרוולו של אולף. הוא פנה לעברה, שיכור מעט. "וין?"

"אולף", היא לחשה. "אנחנו צריכים ללכת".

הוא הזדעף. "ללכת? לאן?"

"ללכת מכאן", לחשה וין. "להתרחק".

"עכשיו?"

וין הנהנה בבהילות.

אולף הביט חזרה בחבריו, שצחקקו ביניהם וירו מבטים מלאי משמעות לעבר וין ואולף.

אולף הסמיק. "את רוצה שנלך למקום כלשהו, רק אני ואת?"

"לא ככה", אמרה וין. "פשוט... אני צריכה לעזוב את המאורה, ואני לא רוצה להיות לבד".

אולף קימט את מצחו. הוא נרכן אליה וצחנת שיכר קלה בקעה מפיו. "מה קורה כאן, וין?" הוא שאל בשקט.

וין נעצרה במקומה. "אני... חושבת שמשהו עלול לקרות, אולף", היא לחשה. "משהו עם המחייבים. אני פשוט לא רוצה להיות עכשיו במאורה".

אולף התיישב בשקט לרגע. "בסדר", הוא אמר לבסוף. "כמה זמן זה ייקח?"

"אני לא יודעת", אמרה וין. "לפחות עד הערב. אבל אנחנו חייבים ללכת. עכשיו".

הוא הנהן באטיות.

"חכה כאן רגע", לחשה וין ופנתה ממנו. היא ירתה מבט לעבר קאמון, שצחק מאחת מבדיחותיו. היא התקדמה בשקט בחדר המלוכלך ואפוף העשן אל החדר האחורי של המאורה.

חדר השינה של הצוות הכיל מסדרון פשוט וארוך ובשני צדיו היו פרושים מזרנים. הוא היה צפוף ולא נעים, אבל טוב בהרבה מהסמטות הקרות שבהן היא ישנה במהלך שנות הנדודים שלה עם ריין.

סמטות שאצטרך ככל הנראה להתרגל אליהן שוב, היא חשבה. היא שרדה אותן בעבר. היא תשרוד אותן שוב.

היא התקרבה אל המזרן שלה. הרעשים המהוסים של האנשים הצוחקים והשותים נשמעו מהחדר השני. וין כרעה על ברכיה והביטה במעט החפצים שברשותה. אם אכן יקרה משהו לצוות, היא לא תוכל לחזור אל המאורה. לעולם. אבל היא לא יכולה לקחת את המזרן שלה - זה היה ברור. נותרה רק הקופסה הקטנה שהכילה את חפציה האישיים: אבן מכל עיר שבה ביקרה, העגיל שריין אמר שאמה של וין מסרה לה, וחתיכת בזלת בגודל מטבע גדול. הוא היה חצוב בתבנית מוזרה - ריין לקח את האבן איתו כקמע למזל טוב. זה היה הדבר היחיד שהשאיר מאחור כשברח מהצוות לפני חצי שנה. ונטש אותה.

כפי שתמיד אמר שיעשה, אמרה וין לעצמה בקשיחות. מעולם לא חשבתי שהוא באמת ילך - וזאת בדיוק הסיבה שהוא היה חייב לעזוב.

היא אחזה בחוזקה את רסיס הבזלת בידה והכניסה את האבנים לכיסה. היא הידקה את העגיל בחור שבאוזנה - זה היה עגיל פשוט מאוד. הוא היה קצת יותר מחתיכת מתכת, אפילו לא היה שווה לגנוב אותו, ולכן לא היה אכפת לה להשאיר אותו בחדר האחורי. עדיין, וין כמעט לא ענדה אותו מחשש שיגרום לה להיראות נשית יותר.

לא היה לה כסף, אבל ריין לימד אותה למצוא מזון ולקבץ נדבות. שתי הפעולות היו קשות באימפריה האחרונה, במיוחד בלות'אדל, אבל היא תמצא דרך לשרוד, אם לא תהיה לה בררה.

וין השאירה מאחור את הקופסה והמזרן וחמקה בחזרה אל החדר הראשי. אולי היא סתם הגזימה; אולי דבר לא יקרה לצוות. אבל אם כן... טוב, אם ריין הצליח ללמד אותה דבר אחד, זה שהיא חייבת לדאוג לעצמה. היה זה רעיון טוב לצרף אליה את אולף. היו לו קשרים בלות'אדל. אם משהו יקרה לצוות של קאמון, אולף יהיה מסוגל להשיג להם עבודות -

וין קפאה כשחזרה אל החדר הראשי. אולף לא ישב ליד השולחן שבו היא עזבה אותו. לעומת זאת, הוא עמד ליד קדמת החדר. ליד הבר. ליד... קאמון.

"מה זה!" קאמון נעמד בפנים אדומים כשמש יוקדת. הוא הפיל את השרפרף, זרק אותו הצדה והתקדם לעבר וין בצעדים רועדים משכרות. "את בורחת? הולכת להלשין עליי למיניסטריון!"

וין רצה לעבר הדלת המובילה אל גרם המדרגות, כשהיא חומקת במהירות בין השולחנות וחברי הצוות.

שרפרף העץ פגע ישירות בגבה והפיל אותה אל הקרקע. כאב בער בין כתפיה. כמה אנשי צוות זעקו כשהשרפרף התגלגל על הרצפה לאחר המכה.

וין שכבה המומה על הרצפה. ואז... משהו בתוכה - משהו שהכירה אבל לא הבינה - העניק לה כוח. ראשה הפסיק להסתחרר, הכאב הפך לנקודת מיקוד. היא קמה באטיות על רגליה.

קאמון היה שם. הוא סטר לה לפני שהספיקה להזדקף לגמרי. ראשה נזרק הצדה מהמכה וסובב את צווארה בכאב כה עז, עד כי לא שמה לב שהיא נפלה שוב אל הרצפה.

קאמון גהר מעליה, אחז בחולצתה והרים אותה לעברו, כשהוא מניף את אגרופו באוויר. וין לא עצרה לחשוב או לדבר; רק דבר אחד היא הייתה מסוגלת לעשות. היא השתמשה בכל המזל שלה במאמץ נואש אחד, ודחפה אותו כנגד קאמון כדי להרגיע את זעמו.

קאמון רעד. לרגע קט, עיניו התרככו. הוא הוריד אותה קלות.

אבל אז חזר הכעס לעיניו. קשוח. מבעית.

"בחורה ארורה", מלמל קאמון, אחז בכתפיה ונענע אותה. "האח הבוגדני שלך מעולם לא כיבד אותי, ואת בדיוק כמוהו. הייתי יותר מדי טוב אליכם. הייתי צריך..."

וין ניסתה להשתחרר, אבל אחיזתו של קאמון הייתה עיקשת. היא חיפשה עזרה מחברי הצוות האחרים - אבל ידעה שאיש לא יעזור לה. אדישות. הם התרחקו ממנה בפנים מבוישים אבל לא מודאגים. אולף עדיין עמד ליד שולחנו של קאמון, כשהוא משפיל את מבטו באשמה.

בתוך מוחה, היא חשבה ששמעה קול לוחש לה. קולו של ריין. טיפשה! אכזריות - זה הרגש ההגיוני ביותר. אין לך חברים בעולם התחתון. לעולם לא יהיו לך חברים בעולם התחתון!

היא חידשה את מאבקה, אבל קאמון הכה אותה שוב והפיל אותה אל הרצפה. המהלומה הממה אותה, והיא לא הייתה מסוגלת לנשום. האוויר נפלט בכוח רב מריאותיה.

תסבלי בשקט, היא חשבה במוחה המעורפל. הוא לא יהרוג אותי. הוא זקוק לי.

אבל כשהסתובבה באטיות, היא ראתה את קאמון מתנשא מעליה בחדר האפלולי, זעם שיכורים ניבט מפניו. היא ידעה שהפעם זה יהיה שונה. אלו אינן סתם מכות. הוא חשב שהיא התכוונה לבגוד בו ולהלשין עליו למיניסטריון. הוא איבד שליטה.

היא ראתה רצח בעיניו.

בבקשה! חשבה וין בייאוש וניסתה להשתמש שוב במזל ולגרום לו לעבוד הפעם. לא הייתה תגובה. המזל, תרתי משמע, אכזב אותה הפעם.

קאמון התכופף, כשהוא ממלמל לעצמו כל העת, ואחז בכתפה. הוא הרים את זרועו - ידו הגדולה התכווצה לאגרוף, שריריו נמתחו, אגל זיעה של זעם החליק במורד סנטרו ונטף על לחיה.

כמה מטרים ממנה, הדלת המובילה אל גרם המדרגות נפתחה בחוזקה. קאמון נעצר, ידו מורמת, והביט לעבר הדלת, אל איש הצוות חסר המזל שבחר לחזור אל המאורה ברגע אומלל זה.

וין ניצלה את הסחת הדעת. היא התעלמה מהמבקר וניסתה להתנער מאחיזתו של קאמון, אבל הייתה חלשה מדי. פניה בערו במקום שבו הכה אותה, והיא טעמה דם על שפתיה. כתפה התעקמה בכאב ומותנה דאב במקום שבו נפלה על הרצפה. היא שרטה את ידו של קאמון, אבל לפתע חשה חלשה, הכוח הפנימי שלה התפוגג כמו המזל. הכאבים התעצמו לפתע, נעשו עמוקים יותר... תובעניים יותר.

היא פנתה לעבר הדלת בייאוש. היא הייתה קרובה - קרובה מאוד. כמעט הצליחה להימלט. רק עוד קצת...

ואז היא ראתה את האיש העומד בשקט ליד הדלת. הוא לא היה מוכר לה. גבוה ובעל פני נץ, שערו בלונדיני, לגופו חליפת אצילים, ועל כתפיו תלויה גלימתו ברפיון. הוא היה, ככל הנראה, בשנות השלושים לחייו. הוא לא חבש כובע ולא נשא עמו מקל קרב.

והוא נראה מאוד מאוד כועס.

"מה זה?" שאל קאמון בזעם. "מי אתה?"

כיצד הוא חמק מהצופים? חשבה וין בעודה מנסה להתעשת. כאב. היא יכולה להתמודד עם כאב. המחייבים... האם הם שלחו אותו?

המבקר הביט מטה לעבר וין והבעתו התרככה מעט. הוא שב והרים את מבטו ועיניו קדרו.

שאלותיו הזועמות של קאמון נקטעו כשהוא נזרק אחורנית כאילו כוח אדיר הכה בו. זרועו נתלשה בכוח מכתפה של וין, והוא התמוטט אל הקרקע והרעיד את רצפת העץ.

החדר השתתק.

אני חייבת לברוח, חשבה וין ואילצה את עצמה לקום על ברכיה. קאמון נאנח בכאב במרחק כמה מטרים ממנה ווין זחלה הרחק ממנו, חומקת מתחת לשולחן ריק. למאורה הייתה יציאה סודית, דלת ליד הקיר האחורי. אם היא תוכל לזחול לשם -

לפתע חשה וין שלווה גדולה. הרגש פגע בה כמו משקולת כבדה, ורגשותיה נרגעו והשתתקו, כאילו יד אדירה מוחצת אותם. פחדה כבה כמו להבת נר, ואפילו הכאב כבר לא היה חשוב.

היא האטה את זחילתה, ותהתה מדוע בכלל דאגה. היא קמה על רגליה ונעצרה מול הדלת הסודית. היא התנשמה בכבדות, המומה במקצת.

קאמון ניסה להרוג אותי עכשיו! הזהיר אותה החלק ההגיוני שבמוחה. ומישהו אחר תוקף את המאורה. אני חייבת לברוח! אבל רגשותיה לא תאמו את ההיגיון. היא חשה... רוגע. חסרת דאגות לחלוטין. וסקרנות עזה תקפה אותה.

מישהו השתמש במזל עליה.

היא זיהתה את התחושה באופן כלשהו, אפילו שמעולם לא חשה בה בעבר. היא עצרה ליד השולחן, הניחה יד על העץ והסתובבה באטיות. המבקר עדיין עמד ליד הדלת. הוא בחן אותה בעין קפדנית ואז חייך בנעימים.

מה קורה כאן?

המבקר נכנס אל תוך החדר. שאר אנשי הצוות של קאמון נותרו יושבים ליד השולחנות. הם נראו מופתעים, אבל גם שלווים וחסרי דאגות.

הוא משתמש במזל על כולם. אבל... איך הוא מסוגל לעשות זאת לכל כך הרבה אנשים בו זמנית? וין מעולם לא הצליחה לאגור מספיק מזל ליותר מדחיפה אחת קצרה.

כשהמבקר נכנס אל החדר, וין יכלה לראות שאדם נוסף עמד על גרם המדרגות מאחוריו. אותו אדם היה פחות מרשים ממנו. הוא היה נמוך יותר, בעל זקן שחור ושיער קצר. גם הוא לבש חליפת אצילים, אף שהיא לא הייתה יוקרתית.

בצד השני של החדר, קאמון נאנח והתיישב, כשהוא מחזיק בראשו. הוא הביט לעבר האורחים. "אדון דוקסון! אני, אה, כלומר, איזו הפתעה נעימה!"

"אכן", אמר הגבר הנמוך יותר - דוקסון. וין הזדעפה. היא הרגישה שהיא מכירה את האנשים האלו, שראתה אותם במקום כלשהו.

בקנטון הכספים. הם ישבו בחדר ההמתנה כשאני וקאמון עזבנו אותו.

קאמון קם על רגליו ובחן את המבקר הבלונדיני. קאמון הביט לעבר ידיו של האיש, שהיו מכוסות בשורות מוזרות וארוכות של צלקות. "בשם השליט הגדול..." לחש קאמון. "זה השורד מהת'סין!"

וין הזעיפה פנים. התואר לא היה מוכר לה. האם היא צריכה להכיר אותו? פצעיה עדיין כאבו למרות תחושת השלווה שהיא חשה, וראשה היה סחרחר. היא נשענה על השולחן כדי לא להתמוטט, אבל לא התיישבה על כיסא.

אף שעדיין לא זיהתה את המבקר, היה ברור שקאמון חשב שהוא אדם חשוב. "בחיי, אדון קלסייר!" מלמל. "זה כבוד גדול!"

המבקר - קלסייר - הניד בראשו. "אתה יודע, אני ממש לא רוצה להקשיב לך".

קאמון פלט רעש "אוק" של כאב, כשנזרק שוב אחורנית. קלסייר לא עשה כל תנועה כדי לבצע את המהלך. אבל קאמון התמוטט אל הקרקע, כאילו כוח בלתי נראה דחף אותו בחוזקה.

קאמון השתתק וקלסייר סקר את החדר. "האם כל השאר יודעים מי אני?"

רבים מאנשי הצוות הנהנו.

"יפה. באתי אל המאורה הזאת מכיוון שאתם, ידידיי הטובים, חייבים לי חוב גדול".

החדר היה שקט מלבד אנקותיו של קאמון. לבסוף דיבר אחד מאנשי הצוות. "אנחנו... באמת, אדון קלסייר?"

"אכן כן. עליכם להבין שאדון דוקסון ואני הצלנו כעת את חייכם. מנהיג הצוות האומלל וחסר התועלת שלכם עזב את קנטון הכספים של המיניסטריון לפני כשעה, וחזר ישירות אל בית המסתור. בעקבותיו יצאו לדרך שני סיירי המיניסטריון, פרלן רם דרג... ואינקוויזיטור פלדה".

איש לא דיבר.

אוי ואבוי... חשבה וין. היא צדקה - היא פשוט לא הייתה מספיק מהירה. אם היה שם אינקוויזיטור -

"טיפלתי באינקוויזיטור", אמר קלסייר. הוא עצר ונתן למשמעות דבריו להיספג באוויר. איזה אדם היה מסוגל לטעון כי "טיפל" באינקוויזיטור? השמועות גרסו כי היצורים היו בני אלמוות שהיו מסוגלים לראות לתוך נשמתו של אדם, שהיו לוחמים עשויים ללא חת.

"אני דורש תשלום עבור השירות שביצעתי", אמר קלסייר.

קאמון לא טרח לקום הפעם. הוא נפל חזק, וככל הנראה היה מטושטש מהפציעה. החדר נותר שקט. לבסוף מִילֵב - האיש שחום העור שהיה סגנו של קאמון - לקח את הארגז המכיל את תיבות המיניסטריון והתקדם איתו. הוא הושיט אותו לעבר קלסייר.

"הנה הכסף שקאמון לקח מהמיניסטריון", הסביר מילב. "שלושת אלפים תיבות".

מילב רוצה לרצות אותו, חשבה וין. זה יותר מסתם מזל - או שזה סוג של מזל שמעולם לא ראיתי.

קלסייר השתהה רגע ואז קיבל ממנו את ארגז הכסף. "ומי אתה?"

"מילב, אדון קלסייר".

"ובכן, מנהיג הצוות מילב, אני מקבל בזאת את התשלום שלך - בהנחה שתוכל לעשות עוד דבר מה עבורי".

מילב עצר. "במה מדובר?"

קלסייר הנהן לעבר קאמון המעולף למחצה. "טפל בו".

"כמובן", אמר מילב.

"אני רוצה שהוא ימשיך לחיות, מילב", אמר קלסייר וזקף את אצבעו. "אבל אני לא רוצה שהוא ייהנה מחייו".

מילב הנהן. "נהפוך אותו לקבצן. השליט הגדול אינו סובל קבצנים - לקאמון לא יהיו חיים קלים בלות'אדל".

ומילב ייפטר ממנו ברגע הראשון שהוא יחשוב שקלסייר לא שם לב.

"יפה", אמר קלסייר. הוא פתח את ארגז הכסף והחל לספור את תיבות הזהב. "אתה אדם מוכשר, מילב. יש לך יוזמה ואתה לא פוחד בקלות כמו האחרים".

"פגשתי ערפילנים בעבר, אדון קלסייר", אמר מילב.

קלסייר הנהן. "דוקס", הוא אמר ופנה לעבר חברו, "היכן עמדנו לערוך את הפגישה הלילה?"

"חשבתי שנוכל להשתמש בחנות של קביים", אמר האיש השני.

"זה לא מקום ניטרלי", אמר קלסייר. "במיוחד אם הוא יחליט לא להצטרף אלינו".

"אמת".

קלסייר הביט לעבר מילב. "אני מתכנן לערוך פעולה באזור. אשמח אם אוכל לקבל את תמיכת המקומיים". הוא החזיק ערמה שנראתה כמו מאה תיבות. "נצטרך להשתמש בבית המסתור שלך הערב. האם תוכל לארגן זאת?"

"כמובן", אמר מילב ולקח את המטבעות בשקיקה.

"יפה", אמר קלסייר. "עכשיו צאו מכאן".

"לצאת?" שאל מילב בהיסוס.

"כן", אמר קלסייר. "קח את האנשים שלך - כולל מנהיגך לשעבר - ועזבו את המקום. אני רוצה לנהל שיחה פרטית עם הגבירה וין".

החדר היה שקט שוב, ווין ידעה שהיא איננה היחידה שתוהה מנין קלסייר יודע את שמה.

"נו, שמעתם אותו!" קרא מילב. הוא הורה לקבוצת בריונים לקחת את קאמון, והוא עצמו גירש את שאר חברי הצוות אל המדרגות. וין הביטה בהם הולכים, והפחד שלה גבר מרגע לרגע. קלסייר הזה היה אדם חזק, והיא ידעה בחוש שאנשים חזקים הם מסוכנים. האם הוא ידע על המזל שלה? בוודאות. אחרת, מדוע שיבקש לדבר איתה בפרטיות?

כיצד הקלסייר הזה הולך לנסות להשתמש בי? היא תהתה ושפשפה את זרועה במקום שבו נפגעה מהנפילה.

"דרך אגב, מילב", אמר קלסייר. "כשאני אומר שיחה 'פרטית', אני מתכוון לכך שאני רוצה שארבעת האנשים המביטים בנו מאחורי חורי ההצצה לא יהיו כאן. קח אותם בבקשה אל הסמטה יחד איתך".

מילב החוויר. "כמובן, אדון קלסייר".

"יפה. בסמטה תמצאו שני מרגלי מיניסטריון מתים. אנא ממך, היפטר מהגופות".

מילב הנהן ופנה משם.

"ומילב", הוסיף קלסייר.

מילב פנה שוב לעברו.

"דאג לכך שאנשיך לא יבגדו בנו", אמר קלסייר בשקט. וין חשה בזאת שוב - לחץ מחודש על רגשותיה. "מיניסטריון הפלדה כבר שם עין על הצוות הזה - אל תהפוך גם אותי לאויב שלך".

מילב הנהן בחדות ונעלם בגרם המדרגות, כשהוא סוגר את הדלת מאחוריו. כעבור כמה רגעים שמעה וין צעדים מכיוון חדר ההצצה; אז הכול היה דומם. היא הייתה לבדה עם האיש, שמסיבה עלומה כלשהי היה כה מרשים, עד כי הצליח לאיים על חדר מלא ברוצחים וגנבים.

היא הביטה בדלת הנעולה. קלסייר הביט בה. מה יעשה אם היא תרוץ?

הוא טוען שהוא הרג אינקוויזיטור, חשבה וין. והוא... השתמש במזל. אני חייבת להישאר, ולו רק כדי לגלות מה הוא יודע.

חיוכו של קלסייר התרחב והוא החל לצחוק. "זה היה יותר מדי כיף, דוקס".

האיש האחר, האדם שנקרא דוקסון על ידי קאמון, נחר בבוז וצעד לעבר קדמת החדר. וין התכווצה, אבל הוא לא התקרב אליה, אלא צעד לעבר בר המשקאות.

"היית בלתי נסבל לפני כן, קל", אמר דוקסון. "אני לא יודע איך אוכל להתמודד עם המוניטין החדש שלך. אני לא מבטיח לך שאוכל לשמור על פנים רגועים בכל פעם".

"אתה מקנא".

"כן, בדיוק", אמר דוקסון. "אני מקנא עד אימה ביכולת שלך לאיים על פושעי צעצוע. אם אתה רוצה לשמוע את דעתי, אני חושב שהיית קשה מדי עם קאמון".

קלסייר הלך והתיישב על כיסא ליד אחד השולחנות. הצחוק שלו הפך לצחקוק לעג בזמן שדיבר. "ראית איך הוא התייחס לנערה".

"האמת היא שלא ראיתי", אמר דוקסון ביובש, כשהוא נובר בתכולת הבר. "מישהו חסם את דלת הכניסה".

קלסייר משך בכתפיו. "הבט בה, דוקס. הילדה המסכנה כמעט הוכתה עד אובדן חושים. אני לא מרגיש ולו רגש חם אחד כלפי האיש".

וין נותרה על מקומה והביטה כל העת בשני האנשים. כשהמתח באוויר שכך, פצעיה החלו לכאוב שוב. המהלומה בין שכמותיה - שתהיה חבורה גדולה - והסטירה על פניה צרבו. היא עדיין הייתה מסוחררת.

קלסייר הביט בה. וין חרקה שיניים. כאב. היא יכולה להתמודד עם כאב.

"את צריכה משהו, ילדה?" שאל דוקסון. "אולי מטפחת רטובה לפנים?"

היא לא השיבה, אלא המשיכה למקד את עיניה בקלסייר. קדימה. אמור לי מה אתה רוצה ממני. שחק את המשחק שלך.

דוקסון משך לבסוף בכתפיו והתכופף מתחת לבר לרגע. הוא יצא משם עם שני בקבוקים.

"יש שם משהו טוב?" שאל קלסייר ופנה אליו.

"מה אתה חושב?" שאל דוקסון. "אפילו בקרב הגנבים קאמון לא ידוע בעידון שלו. יש לי גרביים ששווים יותר מהיין הזה".

קלסייר נאנח. "לא משנה, תביא לי כוס". הוא הביט לעבר וין. "את רוצה משהו?"

וין לא השיבה.

קלסייר חייך. "אל תדאגי - אנחנו הרבה פחות מפחידים ממה שהחברים שלך חושבים".

"אני לא חושב שהם היו החברים שלה, קל", אמר דוקסון מאחורי הבר.

"נקודה טובה", אמר קלסייר. "בכל מקרה, ילדה. את לא צריכה לפחוד מאיתנו. אולי קצת מריח הפה של דוקסון".

דוקסון פלבל בעיניו. "או מהבדיחות של קל".

וין קמה בדממה. היא יכלה להעמיד פנים שהיא חלשה, כפי שתמיד נהגה עם קאמון, אבל היא חשבה שהאנשים הללו לא יעריכו את הטקטיקה הזאת. לכן היא נותרה עומדת במקומה, אומדת את מצבה.

הרוגע נחת עליה שוב. הוא עודד אותה להירגע, לבטוח בו, לעשות את מה שהאנשים האלו מציעים לה...

לא! היא נשארה היכן שהייתה.

קלסייר הרים גבה. "זה היה בלתי צפוי".

"מה?" שאל דוקסון בעודו מוזג כוס יין.

"כלום", אמר קלסייר ובחן את וין.

"את רוצה לשתות או לא, ילדה?" שאל דוקסון.

וין לא אמרה דבר. במשך כל ימי חייה, עד כמה שהייתה מסוגלת לזכור, היה לה המזל שלה. הוא הפך אותה לחזקה, והוא העניק לה יתרון על פני הגנבים האחרים. זאת, ככל הנראה, הייתה הסיבה שהיא עדיין חיה. אבל במשך כל הזמן הזה היא לא ידעה מהו בדיוק או מדוע היא יכולה להשתמש בו. ההיגיון והחושים שלה אמרו לה כעת את אותו הדבר - עליה לגלות מה האיש הזה יודע.

אין זה משנה כיצד האיש רוצה להשתמש בה, מהן התכניות שלו, היא חייבת לסבול אותו. היא חייבת לגלות כיצד הוא נעשה עוצמתי כל כך.

"שיכר", היא אמרה לבסוף.

"שיכר?" שאל קלסייר. "זה הכול?"

וין הנהנה והביטה בו בזהירות. "אני אוהבת את זה".

קלסייר שפשף את סנטרו. "נצטרך לעבוד על זה", הוא אמר. "בכל מקרה, את יכולה לשבת".

וין ניגשה בהיסוס אל הכיסא שמול קלסייר ליד השולחן הקטן. פצעיה כאבו, אבל היא לא הייתה יכולה להרשות לעצמה להפגין חולשה. חולשה הורגת. היא הייתה חייבת להעמיד פנים ולהתעלם מהכאב. לכל הפחות, בעודה יושבת ככה לא הסתחרר ראשה.

דוקסון הצטרף אליהם כעבור רגע, נתן לקלסייר כוס יין ולווין את ספל השיכר. היא לא לגמה ממנו.

"מי אתה?" היא שאלה בקול שקט.

קלסייר הרים גבה. "את אוהבת להיות ישירה, מה?"

וין לא השיבה.

קלסייר נאנח. "נראה לי שאווירת המסתורין שאני משרה תצטרך להתפוגג".

דוקסון נחר בבוז.

קלסייר חייך. "קוראים לי קלסייר. לפי המושגים שלך אני מעין מנהיג צוות - אבל הצוות שלי לא דומה לשום צוות שהכרת בחייך. אנשים כמו קאמון, והאנשים שבצוות שלו, אוהבים לראות את עצמם כטורפים, כניזונים מהאצילים ומארגוני המיניסטריון השונים".

וין הנידה בראשה. "לא טורפים. אוכלי נבלות". היה אפשר לצפות שהקִרבה לשליט הגדול לא תאפשר לצוותי גנבים להתקיים. אבל ריין אמר לה שדווקא ההפך הוא הנכון: האצילים החזקים והעשירים התקבצו סביב השליט הגדול. ובמקום שיש בו כוח וכסף יש גם שחיתות - במיוחד מכיוון שהשליט הגדול לא בחן את האצולה באותה עין קפדנית שבה בחן את הסקאא. זה היה, ככל הנראה, מתוך חיבתו לאבותיהם.

בכל מקרה, צוותי גנבים כמו זה של קאמון היו העכברושים שסעדו את נפשם מן השחיתות של העיר. וכמו עכברושים, לא היה ניתן להשמיד את כולם - במיוחד בעיר גדולה כמו לות'אדל.

"אוכלי נבלות", אמר קלסייר וחייך. הוא עשה זאת הרבה. "זה תיאור מדויק, וין. ובכן, דוקס ואני, גם אנחנו אוכלי נבלות... אנחנו פשוט אוכלי נבלות מאיכות גבוהה יותר. אנחנו מחונכים יותר, אפשר לומר - או שאולי שאפתנים יותר".

היא קימטה את מצחה. "אתם אצילים?"

"ממש לא", אמר דוקסון.

"או לפחות", אמר קלסייר, "לא אצילים במלוא מובן המילה".

"בני תערובות לא אמורים לחיות", אמרה וין בזהירות. "המיניסטריון צד אותם".

קלסייר הרים גבה. "בני תערובת כמוך?"

וין נדהמה. איך...?

"אפילו מיניסטריון הפלדה אינו יודע-כל, וין", אמר קלסייר. "אם את הצלחת לחמוק מהם, בוודאי גם אחרים הצליחו".

וין הרהרה לרגע. "מילב. הוא קרא לכם ערפילנים. זה אומר שאתם אלומנטיקנים, נכון?"

דוקסון הביט בקלסייר. "היא לא מפספסת הרבה", אמר האיש הנמוך יותר בהנהון.

"אכן", הסכים קלסייר. "האיש קרא לנו ערפילנים, וין - אף שהוא העניק לנו את התואר קצת בחופזה, מכיוון שדוקס ואני לא נחשבים ערפילנים. אבל אנחנו מתעסקים איתם לא מעט".

וין ישבה בשקט לרגע מתחת לעיניהם הבוחנות של שני הגברים. אלומנטיקה. הכוח המיסטי של האצילים, שהוענק להם על ידי השליט הגדול לפני אלף שנים כמתנה על נאמנותם. כך אמרה תורת המיניסטריון. אפילו סקאא כמו וין ידעה זאת. האצילים קיבלו את האלומנטיקה ואת הזכויות בגלל אבותיהם. הסקאא נענשו בדיוק מאותה סיבה.

אבל היא לא ידעה באמת מה זו אלומנטיקה. זה משהו הקשור ללחימה, כך היא תמיד הניחה. "ערפילן" אחד, כפי שקראו להם, היה מסוכן דיו כדי להרוג צוות גנבים שלם. הסקאא דיברו על הכוחות שלהם בלחישות מפוחדות. עד לרגע זה ממש, היא מעולם לא עצרה וחשבה על האפשרות שיש לזה קשר למזל שלה.

"אמרי לי, וין", אמר קלסייר ונשען קדימה בסקרנות. "האם את יודעת מה עשית למחייב בקנטון הכספים?"

"השתמשתי במזל שלי", אמרה וין בשקט. "אני משתמשת בו כדי להרגיע אנשים".

"או לגרום להם להיות חשדנים פחות", אמר קלסייר. "קל יותר לרמות אותם ככה".

וין הנהנה.

קלסייר הרים אצבע אחת. "יש הרבה דברים שאת הולכת ללמוד. טכניקות, חוקים ותרגילים. אבל אנחנו חייבים להתחיל בשיעור הראשון. לעולם אל תשתמשי באלומנטיקה רגשית על מחייב. כולם מאומנים לזהות כשמישהו משחק ברגשות שלהם. אפילו לבני האצולה הבכירה אסור להרגיע או לשלהב את רגשותיו של מחייב. את הסיבה לכך ששלחו אינקוויזיטור אחריכם".

"תתפללי שהיצור הזה לא יעלה שוב על עקבותייך, ילדה", אמר דוקסון בשקט ולגם מהיין.

וין החווירה. "לא הרגת את האינקוויזיטור?"

קלסייר הניד בראשו. "רק הסחתי את דעתו לרגע - ויורשה לי להוסיף, שזה היה מאוד מסוכן. אל תדאגי, רוב השמועות עליהם אינן נכונות. הוא איבד את עקבותייך ולא יצליח לעלות עליהם שוב".

"רוב הסיכויים", אמר דוקסון.

וין הביטה בפחד לעבר הגבר הנמוך יותר.

"רוב הסיכויים", הסכים קלסייר. "יש הרבה דברים שאנחנו לא יודעים על האינקוויזיטורים - לא נראה שהם עובדים לפי החוקים הרגילים. היתדות האלו שנעוצות להם בעיניים, לדוגמה, היו צריכות להרוג אותם. אף שלמדתי אלומנטיקה במשך שנים, לא מצאתי תשובה מדוע היצורים האלו עדיין חיים. אם ערפילן גלאי היה עוקב אחרייך, לא היינו צריכים לדאוג. אבל אינקוויזיטור... טוב, כדאי שתפקחי את העיניים שלך. נראה לי שאת די טובה בזה".

וין ישבה באי נוחות לרגע. בסופו של דבר הנהן קלסייר לעבר ספל השיכר. "את לא שותה".

"יכול להיות שהכנסת משהו פנימה", אמרה וין.

"הו, אין לי צורך להכניס משהו למשקה שלך", אמר קלסייר בחיוך והוציא חפץ ממעילו. "אחרי הכול, את עומדת לשתות את המשקה המסתורי בבקבוקון הזה מרצונך החופשי".

הוא הניח בקבוקון זכוכית קטן על השולחן. וין קימטה את מצחה והביטה בנוזל שבפנים. בקרקעיתו נחו שאריות שחורות. "מה זה?" היא שאלה.

"אם אומר לך, המשקה לא יהיה מסתורי", אמר קלסייר בחיוך.

דוקסון פלבל בעיניו. "הבקבוקון מלא בתמיסת אלכוהול וכמה פיסות מתכת, וין".

"מתכת?" היא שאלה בזעף.

"שתיים משמונה המתכות האלומנטיות", אמר קלסייר. "אנחנו צריכים לעשות כמה מבחנים".

וין הביטה בבקבוקון.

קלסייר משך בכתפיו. "את חייבת לשתות אם את רוצה לדעת עוד על המזל שלך".

"תשתה מחצית ממנו", אמרה וין.

קלסייר זקף גבה. "הייתי אומר שיש לנו מישהי קצת פרנואידית".

וין לא השיבה.

לבסוף הוא נאנח, לקח את הבקבוקון והסיר את הפקק.

"נענע אותו תחילה", אמרה וין. "כדי שתבלע קצת מהשאריות".

קלסייר פלבל בעיניו אבל עשה כמצוותה, נענע את הבקבוקון ורוקן מחצית מתוכנו. הוא שב והניח אותו על השולחן.

וין הזעיפה פנים. היא הביטה בקלסייר שעדיין חייך. הוא ידע שהוא כבש אותה. הוא הראה לה את כוחו, והשתמש בו כדי לפתות אותה. הסיבה היחידה להיות כנוע לאנשים בעלי עוצמה היא שאפשר ללמוד מהם ויום אחד לקחת אותה מהם. דבריו של ריין.

וין הושיטה את ידה, לקחה את הבקבוקון ורוקנה את תוכנו. היא התיישבה במקומה והמתינה לשינוי קסום או לפרץ עוצמה - או אפילו לסימן שהורעלה. היא לא הרגישה דבר.

כמה... מאכזב. היא הזדעפה ונשענה אחורנית על כיסאה. מתוך סקרנות היא ניסתה להיכנס לתוך מחשבותיה ולמצוא שם את המזל.

היא חשה את עיניה נפערות בתדהמה.

הוא היה שם כמו מצבור זהב אדיר. מאגר של עוצמה כה מופלאה, שהתפרש מעבר להבנתה. בעבר היא הייתה חייבת להשתמש במזל במשורה, לשמור עליו כל העת, לשחרר רק זרזיפים ממנו. כעת חשה כמו אישה מורעבת שהוזמנה למשתה אצולה. היא ישבה המומה והביטה על העושר העצום שבתוכה.

"קדימה", דחק בה קלסייר. "נסי אותו. הרגיעי אותי".

וין שלחה את מחשבותיה ונגעה בהיסוס במצבור המזל החדש. היא לקחה חלק ממנו והפנתה אותו לעבר קלסייר.

"יפה". קלסייר נשען קדימה בלהיטות. "אבל אנחנו כבר יודעים שאת מסוגלת לעשות את זה. עכשיו למבחן האמיתי, וין. האם את יכולה לעשות בדיוק ההפך? את יכולה לדכא את מחשבותיי, אבל האם את יכולה לשלהב אותן?"

וין נבוכה. היא מעולם לא השתמשה במזל באופן הזה. היא אפילו לא ידעה שהיא מסוגלת לעשות זאת. מדוע הוא היה כל כך נלהב?

וין נכנסה עמוק אל מצבור המזל שלה בחשדנות והבחינה בדבר מה מעניין. מה שהיא ראתה תחילה כמקור כוח אחד עצום, היה למעשה שני מקורות כוח שונים, שני סוגים של מזל.

שמונה. הוא אמר שהיו שמונה סוגים. אבל... מה האחרים עושים?

קלסייר עדיין המתין. וין שלחה את מחשבותיה אל המקור השני והלא מוכר של המזל, והפנתה את הכוח ישירות לעברו.

חיוכו של קלסייר התרחב, הוא התיישב אחורנית והביט בדוקסון. "זהו זה. היא עשתה את זה".

דוקסון הניד בראשו. "אם לומר את האמת, קל. אני לא יודע מה לחשוב. להסתובב עם אחד כמוך כבר מפחיד. עם שניים..."

וין הביטה בהם בעיניים צרות וחשדניות. "שניים של מה?"

"אפילו בקרב האצולה, וין, אלומנטיקה היא מצרך נדיר", אמר קלסייר. "אמת, מדובר ביכולת תורשתית, והיא חזקה יותר אצל המשפחות העתיקות. אבל אילן יוחסין טוב לא מקנה לך מידית את הזכות לכוח אלומנטי.

"לרוב האצילים הבכירים יש גישה למיומנות אלומנטית אחת. אנשים כאלו - המסוגלים לבצע אלומנטיקה באחת מבין שמונה הדרכים האפשריות - נקראים ערפילנים. לפעמים היכולות האלו מתגשמות אצל סקאא - אבל רק אם לסקאא הזה יש דם אצילי בעורקיו או עורקיה. הסיכויים למצוא ערפילן מקרב בני התערובת של הסקאא הוא אחד ל... הו, בערך עשרת אלפים. ככל שהסקאא נולד למשפחה אצילה וחזקה יותר, כך יש סיכוי גדול יותר שהוא ייוולד ערפילן".

"מי היו הורייך, וין?" שאל דוקסון. "האם את זוכרת אותם?"

"אחי למחצה, ריין, גידל אותי", אמרה וין בשקט באי נעימות. היא לא שוחחה על הדברים הללו עם אנשים אחרים.

"האם הוא סיפר לך על אביך או על אמך?" שאל דוקסון.

"לפעמים", היא הודתה. "ריין אמר שאמנו הייתה זונה. לא מבחירה, אבל העולם התחתון..." היא השתתקה. אמה ניסתה להרוג אותה פעם, כשהייתה צעירה מאוד. היא כמעט לא זכרה את המאורע. ריין הציל אותה.

"מה בנוגע לאביך, וין?" שאל דוקסון.

וין הרימה את מבטה. "הוא פרלן נעלה במיניסטריון הפלדה".

קלסייר שרק ברכות. "'זה עונה על ההגדרה של אירוניה".

וין הסיטה את מבטה לעבר השולחן. לבסוף הושיטה יד ולגמה עמוקות מהשיכר.

קלסייר חייך. "רוב המחייבים הבכירים במיניסטריון הם אצילים ממשפחות חזקות. אביך העניק לך מתנה נדירה בדמו".

"אז... אני אחת מהערפילנים שהזכרת?"

קלסייר הניד בראשו. "למעשה, לא. תראי, זאת הסיבה שאת מיוחדת עבורנו, וין. ערפילנים מסוגלים להשתמש רק באחד מהכוחות האלומנטיים. את כעת הוכחת לי שאת מסוגלת להשתמש בשניים מהכוחות. ואם יש לך גישה לשניים, יש לך גישה לכל השמונה. כך זה עובד - אם את אלומנטיקנית, את מקבלת כוח אחד או את כולם".

קלסייר נשען קדימה. "התואר המדויק שלך, וין, הוא ערפילאית. אפילו בקרב האצולה, קשה למצוא ערפילאים. בקרב הסקאא... טוב, בואי נגיד שפגשתי רק עוד סקאא ערפילאי אחד בכל ימי חיי".

באופן כלשהו, החדר היה שקט יותר. דומם יותר. וין הביטה בספל שלה בעיניים מעורפלות ומוטרדות. ערפילאית. מובן שהיא שמעה את הסיפורים. את האגדות.

קלסייר ודוקסון ישבו בשקט והניחו לה לחשוב. בסופו של דבר היא דיברה. "אז... מה זה אומר?"

קלסייר חייך. "זה אומר שאת אדם מאוד מיוחד, וין. יש לך כוחות שהם מושא קנאתם של האצילים הבכירים ביותר. אילו נולדת במשפחת אצולה, הכוח הזה היה הופך אותך לאחד האנשים הקטלניים והמשפיעים ביותר בכל האימפריה האחרונה".

קלסייר נשען קדימה שוב. "אבל את לא נולדת למשפחת אצולה. אינך אצילה, וין. את לא חייבת לשחק לפי החוקים שלהם - וזה עושה אותך חזקה עוד יותר".

ככל הנראה, השלב הבא במסע שלי ייקח אותנו אל גבעות טריס. נאמר לי שזהו מקום קר ואכזר - ארץ שבה ההרים עצמם עשויים מקרח.

המשרתים הרגילים שלנו לא יצלחו למסע. נצטרך לשכור כמה סבלים מטריס שיישאו את הציוד עבורנו.

פרק 4

"שמעת מה הוא אמר! הוא מתכנן פעולה". עיניו של אולף נצצו מהתרגשות. "מעניין את מי מהבתים הגדולים הוא עומד להתקיף".

"זה בוודאי יהיה אחד מהבתים הגדולים ביותר", אמר דיסטן, אחד מסגניו הבכירים של קאמון. לא הייתה לו יד, אבל ראייתו ושמיעתו היו מעולות משל שאר אנשי הצוות. "קלסייר אף פעם לא מתעסק בפעולות קטנות".

וין ישבה בשקט. ספל השיכר - הספל שדוקסון מזג לה - עדיין עמד כמעט במלואו על השולחן. השולחן שלה היה עמוס באנשים. קלסייר התיר לגנבים לחזור אל ביתם זמן קצר לפני תחילת פגישתו. וין, לעומת זאת, הייתה שמחה להישאר לבד. החיים עם ריין הרגילו אותה לבדידות - אם אתה נותן למישהו להתקרב אליך, אתה רק מזמין יותר אפשרויות שיבגדו בך.

אפילו לאחר היעלמותו של ריין, וין נותרה לבדה. היא לא רצתה לעזוב, אבל גם לא הרגישה צורך להתיידד עם אנשי הצוות האחרים. הם, מצדם, החליטו לעזוב אותה לנפשה. המעמד של וין היה רעוע, וכל מי שיתחבר אליה, הכתם ידבק גם בו. רק אולף הראה מעט רצון להתיידד איתה.

אם את נותנת למישהו להתקרב אלייך, יכאב לך יותר כשהוא יבגוד בך, היא חשבה ששמעה את ריין לוחש באוזנה.

האם אולף היה באמת חבר? הוא מכר אותה די בזול ומאוד מהר. בנוסף לכך, חברי הצוות האחרים הסתכלו בווין חוטפת מכות רצח וניצלת בפתאומיות ללא כל רגש, ואפילו לא באו לעזרתה. הם עשו את המצופה מהם.

"השורד לא התעסק בכלל בפעולות בזמן האחרון", אמר הרמון, פורץ מבוגר בעל זקן מדובלל. "הוא בקושי נראה בלות'אדל בשנים האחרונות. למעשה, הוא לא ביצע אפילו פעולה אחת מאז..."

"זאת הראשונה?" שאל אולף בהתלהבות. "הפעולה הראשונה מאז שברח מהבורות? זה בוודאי יהיה משהו מדהים!"

"הוא אמר לך משהו על זה, וין?" שאל דיסטן. "וין?" הוא הניף את גדם ידו לכיוונה כדי ללכוד את תשומת לבה.

"מה?" היא שאלה והביטה מעלה. היא התנקתה מעט מאז המהלומות שספגה מידו של קאמון. לאחר שכנועים רבים היא הסכימה לקבל מטפחת מדוקסון, ובה ניגבה את הדם מפניה. לא היה לה מה לעשות נגד החבורות. הן עדיין כאבו. היא קיוותה שדבר לא נשבר.

"קלסייר", חזר דיסטן. "האם הוא אמר לך משהו על הפעולה שהוא מתכנן?"

וין הנידה בראשה. היא הביטה מטה לעבר המטפחת המגואלת בדם. קלסייר ודוקסון עזבו לפני זמן קצר והבטיחו לחזור לאחר שיהיה לה מעט זמן לחשוב על הדברים שאמרו לה. אבל היה משהו נוסף בדבריהם - הצעה. היא קיבלה הזמנה להשתתף בפעולה שהם מתכננים.

"למה בכלל הוא בחר בך לאשת הקשר שלו, וין?" שאל אולף. "הוא אמר לך משהו בנוגע לזה?"

זה מה שחברי הצוות הסיקו - שקלסייר בחר בה להיות אשת הקשר בינם ובין הצוות של קאמון... כלומר, מילב.

היו שני צדדים לעולם התחתון של לות'אדל. היו הצוותים הרגילים, כמו הצוות של קאמון. והיו... המיוחדים. קבוצות המורכבות מאנשים מוכשרים מאוד ומשוגעים ביותר. אלומנטיקנים.

שני צדי העולם התחתון לא התערבבו זה עם זה. גנבים רגילים לא התעסקו עם הדרג העליון. אבל לפעמים צוותים של ערפילנים שכרו צוות רגיל שהיה מבצע עבודות פשוטות עבורם, והיו בוחרים איש קשר - מתווך – שיעבוד עבור שני הצוותים. מכאן הסיק אולף את מסקנתו.

חברי הצוות של מילב הבחינו בחוסר התגובה שלה ופנו לנושא אחר: ערפילנים. הם דיברו על אלומנטיקה בקולות חלשים ומהססים, והיא האזינה בחוסר נוחות. כיצד תוכל להיות מקושרת עם דבר שהם דיברו עליו ביראה כה רבה? המזל שלה... האלומנטיקה שלה... היו דבר קטן, משהו שהשתמשה בו כדי לשרוד, משהו לא חשוב.

אבל עוצמה שכזאת... היא חשבה והסתכלה שוב לעבר מאגר המזל שלה.

"מישהו יודע מה קלסייר עשה בשנים האחרונות?" שאל אולף. בתחילת השיחה הוא הרגיש לא בנוח לידה, אבל התחושה עברה במהירות. הוא בגד בה, אבל זהו העולם התחתון. אין בו חברים.

זה לא נראה ככה בין דוקסון ובין קלסייר. נראה שהם בטחו זה בזה. תרמית? או שהם היו אחד מהצוותים הנדירים שבהם לא חששו מבגידה?

הדבר המטריד ביותר לגבי קלסייר ודוקסון היה הפתיחות שלהם כלפיה. נראה שהם היו מוכנים לבטוח בה, אפילו לקבל אותה אליהם, לאחר זמן קצר ביותר. זה לא יכול להיות אמיתי - אין אדם בעולם התחתון המסוגל לפעול על פי החוקים האלו. הידידותיות שלהם הייתה מטרידה.

"שנתיים", אמר הרוד, בריון שקט בעל פנים שטוחים. "הוא כנראה בילה אותן בתכנון הפעולה הזאת".

"זאת כנראה חתיכת פעולה..." אמר אולף.

"ספרו לי עליו", אמרה וין בשקט.

"על קלסייר?" שאל דיסטן.

וין הנהנה.

"הם לא מדברים על קלסייר בדרום?"

וין הנידה בראשה.

"הוא היה מנהיג הצוות הטוב ביותר בלות'אדל", הסביר אולף. "אגדה, אפילו בקרב הערפילנים. הוא שדד את הבתים הגדולים ביותר בעיר".

"ואז?" שאלה וין.

"מישהו בגד בו", אמר הרמון בקול שקט.

כמובן, חשבה וין.

"השליט הגדול בכבודו ובעצמו תפס את קלסייר", אמר אולף. "הוא שלח את קלסייר ואת אשתו אל בורות הת'סין. אבל הוא נמלט. הוא נמלט מהבורות, וין! הוא האדם היחיד שהצליח לעשות זאת".

"ואשתו?" שאלה וין.

אולף הביט לעבר הרמון שהניד בראשו. "היא לא שרדה".

אז גם הוא איבד מישהו. כיצד הוא מסוגל לצחוק כל כך הרבה? ביושר כזה?

"שם הוא קיבל את הצלקות האלו, את יודעת", אמר דיסטן. "אלה שעל הזרועות. הוא קיבל אותן בבורות, מהסלעים שעליהם טיפס כדי לברוח".

"שמעתי שהוא קיבל אותן לאחר שנלחם עם אחת המפלצות ששומרות על הבורות", אמר אולף. "הוא הכניס יד לתוך פיה וחנק אותה מבפנים. השיניים שרטו את זרועותיו".

דיסטן קימט את מצחו. "איך אפשר לחנוק מישהו מבפנים?"

אולף משך בכתפיו. "זה מה שאני שמעתי".

"האיש הזה לא טבעי", מלמל הרוד. "משהו קרה לו בבורות, משהו רע. הוא לא היה אלומנטיקן לפני זה, את יודעת. הוא נכנס אל הבורות כמו סקאא רגיל, ועכשיו... טוב, אין ספק שהוא ערפילן - אם הוא עדיין אנושי. הוא יצא הרבה פעמים אל הערפילים. יש אומרים שקלסייר האמיתי מת, ושהדבר שלובש את הפנים שלו הוא... משהו אחר".

הרמון הניד בראשו. "מה שאתה אומר עכשיו זה שטויות של סקאא מהמטעים. כולנו יצאנו אל הערפילים".

"לא אל הערפילים שמחוץ לעיר", התעקש הרוד. "הערפאים נמצאים שם. הם תופסים אדם ולוקחים ממנו את הפנים, אני נשבע לכם בשם השליט הגדול".

הרמון פלבל בעיניו.

"הרוד צודק בנוגע לדבר אחד", אמר דיסטן. "האדם הזה כבר לא אנושי. הוא לא ערפא, אבל גם לא סקאא. שמעתי שהוא עושה דברים אחרים, דברים שרק הם מסוגלים לעשות. אלו שיוצאים בלילה. אתה ראית מה הוא עשה לקאמון".

"ערפילאים", מלמל הרמון.

ערפילאים. וין שמעה את המושג לפני שקלסייר דיבר עליו. מי לא שמע עליו? אבל השמועות על הערפילאים גרמו לסיפורים על האינקוויזיטורים והערפילנים להישמע הגיוניים. נאמר שהערפילאים היו מבשרי הערפילים עצמם, שהם קיבלו כוחות עצומים מן השליט הגדול. רק אצילים בכירים היו מסוגלים להיות ערפילאים. נאמר שהם היו כת סודית של מתנקשים ששירתו אותו, והם יצאו רק בלילה. ריין תמיד אמר לה שהם היו אגדה, ווין האמינה לו.

וקלסייר אומר שאני אחת מהם - בדיוק כמוהו. כיצד היא מסוגלת להיות מה שהוא אמר. היא ילדה של זונה, אפס מאופס. לא שווה כלום.

אל תבטחי באדם שמספר לך חדשות טובות, אמר לה ריין. זה התרגיל הישן ביותר והקל ביותר לרמות בן אדם.

אבל היה לה המזל. האלומנטיקה שלה. היא עדיין הרגישה את המצבור שהבקבוקון של קלסייר העניק לה, והיא בחנה את כוחותיה על חברי הצוות האחרים. היא לא הייתה מוגבלת עוד למעט מזל ביום, וגילתה שהיא מסוגלת לגרום להשפעות חזקות הרבה יותר.

וין הבינה שהמטרה הישנה שלה בחיים - פשוט לשרוד - משעממת. היא מסוגלת לעשות כל כך הרבה. היא הייתה שפחתו של ריין. היא הייתה שפחתו של קאמון. היא מוכנה להיות השפחה של קלסייר אם יוביל אותה לחופש.

ליד השולחן שלו, מילב הביט בשעון הכיס וקם ממקומו. "בסדר גמור, כולם החוצה".

החדר החל להתרוקן כהכנה לפגישתו של קלסייר. וין נותרה על מקומה. קלסייר הבהיר היטב לאחרים שהיא הוזמנה לפגישה. היא ישבה בשקט זמן מה, וחשה בנוח בחדר שהתרוקן לחלוטין. עד מהרה החלו להגיע חבריו של קלסייר.

האדם הראשון שירד במדרגות נראה כמו חייל. לגופו הייתה חולצה רפויה וחסרת שרוולים שחשפה זוג זרועות חסונות ובנויות היטב. הוא היה שרירי ביותר, אבל לא מנופח, ושערו היה קצוץ והזדקר קלות על ראשו.

חברו של החייל היה לבוש בקפידה בחליפת אצילים - מקטורן סגול, כפתורי זהב, מעיל שחור - יחד עם כובע קצר שוליים ומקל קרב. הוא היה מבוגר מהחייל ומעט שמנמן. הוא הסיר את כובעו כשנכנס לחדר וחשף שיער שחור ומסודר לעילא. שני הגברים דיברו בעליצות, אבל נעצרו כשראו את החדר הריק.

"אה, זו בוודאי אשת הקשר שלנו", אמר האיש בחליפה. "האם קלסייר כבר הגיע, יקירתי?" הוא דיבר בנינוחות פשוטה, כאילו הם היו חברים זה שנים רבות. פתאום הרגישה וין שהיא מחבבת את האדם המכובד הלבוש ביוקרה.

"לא", היא אמרה בשקט. הסרבל וחולצת העבודה תמיד התאימו לה, אבל פתאום היא הצטערה שאין לה משהו יפה יותר ללבוש. אופיו של האדם האחר דרש אווירה רשמית יותר.

"הייתי צריך לדעת שקלסייר יאחר לפגישה שלו", אמר החייל והתיישב ליד אחד השולחנות במרכז החדר.

"אכן", אמר האיש המגונדר. "אני מניח שעיכובו מאפשר לנו ליהנות מקצת תקרובת. הלוואי שהיה לי משהו לשתות..."

"תן לי להביא לך משהו", אמר וין במהירות וזינקה על רגליה.

"כמה נחמד מצדך", אמר האיש המגונדר ובחר כיסא ליד החייל. הוא התיישב בשיכול רגליים, כשמקל הקרב שלו לצדו, קצהו כנגד הרצפה. ידו נחה על ראש המקל.

וין הלכה אל הבר והחלה לנבור במשקאות.

"בריזה..." אמר החייל בקול מתרה, כשווין בחרה בקבוק של היין היקר ביותר של קאמון והחלה למזוג לו כוס.

"ממממ...?" אמר האיש המגונדר והרים גבה.

החייל הנהן לעבר וין.

"הו, בסדר, בסדר", אמר האיש המגונדר באנחה.

וין הפסיקה את תנועתה כשהכוס הייתה מלאה כדי מחצית, והזדעפה קלות. מה אני עושה?

"אני נשבע לך, האם", אמר האיש המגונדר, "אתה לפעמים כל כך לחוץ".

"רק מכיוון שאתה יודע לדחוף מישהו לא אומר שאתה צריך לעשות זאת, בריזה".

וין נעמדה בבלבול. הוא... השתמש עם המזל שלו עליי. כשקלסייר ניסה לשנות את רגשותיה, היא הרגישה את מגעו והייתה מסוגלת להתנגד לו. אבל הפעם היא לא הייתה מודעת למה שהיא עושה.

היא הביטה מעלה לעבר האיש וצמצמה את עיניה. "ערפילאי".

האיש המגונדר, בריזה, צחקק. "כלל לא. קלסייר הוא הסקאא הערפילאי היחידי שאי פעם תפגשי, יקירתי - ותתפללי שלעולם לא תפגשי ערפילאי מן האצילים. לא, אני רק ערפילן קטן וצנוע".

"צנוע?" שאל האם.

בריזה משך בכתפיו.

וין הביטה מטה לעבר כוס היין המלאה למחצה. "משכת את רגשותיי. כלומר, בעזרת... אלומנטיקה".

"האמת היא שדחפתי אותם", אמר בריזה. "משיכה גורמת לאנשים לבטוח בך פחות ומעצימה את נחישותם. דחיפה ברגשות - הרגעה - גורמת לבן אדם לבטוח בך יותר".

"בכל מקרה, שלטת בי", אמר וין. "גרמת לי להביא לך משקה".

"הו, לא הייתי אומר ש'גרמתי לך לעשות את זה", אמר בריזה. "רק שיניתי את הרגשות שלך מעט, והצבתי אותך בהלך רוח שאפשר לי להשיג את מה שרציתי".

האם שפשף את סנטרו. "אני לא יודע, בריזה. זאת שאלה מעניינת. האם בכך שאתה משפיע על הרגשות, אתה בעצם לוקח ממנה את זכות הבחירה החופשית? אם, לדוגמה, היא הורגת או גונבת תחת שליטתך, האם הפשע הוא שלה או שלך?"

בריזה פלבל בעיניו. "זאת איננה שאלה כלל. אינך צריך לחשוב על דברים כאלה, האמונד - אתה רק תחטוף כאב ראש. הצעתי לה עידוד, פשוט עשיתי את זה באופן קצת אחר".

"אבל –"

"אני לא מתכוון להתווכח איתך על זה, האם".

הגברתן נאנח ונראה מעט מצוברח.

"האם את עומדת להביא לי את המשקה?" שאל בריזה בתקווה כשהוא מביט לעבר וין. "כלומר, את כבר עומדת על הרגליים, ובסופו של דבר תצטרכי להגיע לכיוון הזה כדי לשבת בכיסא שלך..."

וין בחנה את רגשותיה. האם היא חשה משיכה לא מוסברת לעשות את מה שהאיש ביקש ממנה? הוא תימרן אותה שוב? לבסוף היא התרחקה מהבר והשאירה את המשקה במקומו.

בריזה נאנח אבל לא קם לקחת את המשקה בעצמו.

וין הלכה בהיסוס לעבר השולחן של שני האנשים. היא הייתה רגילה לצללים ולפינות - מספיק קרוב כדי לצותת, ומספיק רחוק כדי להימלט. אבל היא לא הייתה מסוגלת להסתתר מהאנשים האלו - לא כל עוד החדר ריק. לכן היא בחרה כיסא בשולחן שלידם והתיישבה בזהירות. היא הייתה זקוקה למידע - כל עוד היא בורה בכל מה שקשור לעולם החדש של צוותי הערפילנים, היא חשה נחיתות.

בריזה צחקק. "את ילדה קטנה ועצבנית, נכון?"

וין התעלמה מההערה. "אתה", אמרה וין, כשהיא מהנהנת לעבר האם. "גם אתה... ערפילן?"

האם הנהן. "אני בריון".

וין קימטה את מצחה בבלבול.

"אני שורף פיוטר", אמר האם.

וין המשיכה להביט בו מבולבלת.

"הוא יכול לחזק את עצמו, יקירתי", אמר בריזה. "הוא מרביץ לדברים - במיוחד לאנשים אחרים - שמנסים להפריע למה שאנחנו מנסים לעשות".

"זה הרבה מעבר לזה", אמר האם. "אני דואג לאבטחה עבור הפעולות שלנו ומספק למנהיג הצוות שלי את כוח האדם והלוחמים, כשיש בהם צורך".

"והוא ישעמם אותך עד מוות בפילוסופיה אקראית ברגע שיהיה לו זמן פנוי", הוסיף בריזה.

האם נאנח. "בריזה, באמת, לפעמים אני לא יודע מדוע אני..." האם השתתק כשהדלת נפתחה שוב ואדם אחר נכנס.

המבקר לבש מעיל חום פשוט, זוג מכנסיים חומים וחולצה לבנה רגילה. פניו היו הרבה יותר מעניינים מבגדיו. הם היו מקומטים ומכווצים, כמו פיסת עץ מעוקמת, ועיניו נצצו בחוסר שביעות רצון מוחלט, שרק אנשים מבוגרים מסוגלים להביע. וין לא יכלה לאמוד במדויק את גילו - הוא היה צעיר מכיוון שלא היה מכופף, אבל זקן דיו כדי לגרום לבריזה המבוגר להיראות צעיר.

המבקר הביט לעבר וין והאחרים, נחר בבוז, ניגש לשולחן בקצה השני של החדר והתיישב לידו. צליעה קשה האטה את צעדיו.

בריזה נאנח. "אני הולך להתגעגע לפח".

"כולנו", אמר האם בשקט. "אבל קביים הוא טוב מאוד. עבדתי איתו בעבר".

בריזה בחן את המבקר. "מעניין אם אוכל לגרום לו להביא לי את המשקה..."

האם צחקק. "הייתי משלם כסף כדי לראות אותך מנסה".

"אני בטוח", אמר בריזה.

וין הביטה במבקר, שנראה שלם עם רצונו להתעלם ממנה ומשני הגברים האחרים. "מה הוא?"

"קביים?" שאל בריזה. "הוא, יקירתי, נקרא מערפל. הוא מה שמונע מהאינקוויזיטורים לגלות את כולנו".

וין לעסה את שפתה וניסתה לעכל את המידע החדש, בעודה מביטה בקביים. האיש ירה מבט לעברה, והיא הסיטה את עיניה. כשהסתובבה ראתה שהאם מביט בה.

"אני מחבב אותך, ילדה", הוא אמר. "אנשי הקשר האחרים שעבדתי איתם היו מפוחדים מכדי לדבר איתנו, או שקינאו בנו כי נכנסנו לטריטוריה שלהם".

"אכן", אמר בריזה. "את לא כמו הפירורים האחרים. מובן שהייתי מחבב אותך הרבה יותר אם היית הולכת ומביאה לי את כוס היין..."

וין התעלמה ממנו והביטה בהאם. "פירור?"

"ככה כמה מהחברים היהירים בחברה שלנו קוראים לגנבים הפשוטים", אמר האם. "הם קוראים לכם פירורים, מכיוון שאתם מתעסקים עם פעולות יותר... משעממות".

"בלי להעליב, כמובן", אמר בריזה.

"מובן שלא נעלבתי –" וין נעצרה כשהרגישה ברצון העז לרצות את האיש המגונדר. היא הביטה בכעס בבריזה. "הפסק את זה!"

"אתה רואה", אמר בריזה והביט בהאם. "היא עדיין שומרת על זכות הבחירה שלה".

"אתה חסר תקנה".

הם מניחים שאני אשת קשר, חשבה וין. אם כך, קלסייר לא אמר להם מה אני. למה? אילוצי זמן? או שמא היה זה סוד יקר מכדי לחשוף בפניהם? כמה אמינים האנשים האלו? ואם הם רואים אותה כ"פירור" פשוט, מדוע הם כל כך נחמדים אליה?

"למי עוד אנחנו מחכים?" שאל בריזה והביט לעבר הדלת. "כלומר, מלבד קל ודוקס".

"ידן", אמר האם.

הבעה חמוצה עלתה על פניו של בריזה. "אה, כן".

"אני מסכים", אמר האם. "אבל אני חושב שגם הוא מרגיש כך כלפינו".

"אני לא מבין מדוע הוא הוזמן", אמר בריזה.

האם משך בכתפיו. "ככל הנראה זה קשור לתכנית של קל".

"אה, 'התכנית' הידועה לשמצה", אמר בריזה. "מעניין איזו פעולה הוא מתכנן לנו..."

האם הניד בראשו. "קל והדרמות הגדולות שלו".

"אכן".

הדלת נפתחה כעבור כמה רגעים, והאיש שהם דיברו עליו, ידן, נכנס פנימה. התברר שהוא היה אדם פשוט, ווין לא הבינה מדוע שני האחרים לא שמחו מהשתתפותו בפגישה. ידן היה אדם נמוך בעל שיער מתולתל וחום, לבוש בבגדי סקאא אפורים ופשוטים, מכוסים במעיל פועלים חום מטולא ושחור מפיח. הוא הביט סביבו במורת רוח, אבל לא בעוינות כמו קביים, שעדיין ישב בקצה השני של החדר והזעיף פניו לעבר כל מי שהעז להסתכל לכיוונו.

זה איננו צוות גדול, חשבה וין. עם קלסייר ודוקסון, מדובר בשישה אנשים. כמובן, האם אמר שהוא הוביל קבוצה של "בריונים". האם האנשים האלו היו נציגים של קבוצות גדולות יותר? מנהיגים של קבוצות, שכל אחת התמחתה בנושא אחר? היו צוותים שפעלו כך.

בריזה בחן את שעון הכיס והביט בו שלוש פעמים נוספות לפני שקלסייר הגיע. הערפילאי מנהיג הצוות נכנס פנימה בהתלהבות העליזה הרגילה שלו, ודוקסון צעד מאחוריו. האם קם מיד, חייך בפה רחב, ואף שברכת השלום שלו הייתה מעט מרוחקת, וין הייתה חייבת להודות שהיא מעולם לא ראתה מנהיג צוות המתקבל בשמחה כה רבה בקרב אנשיו.

"אה", אמר קלסייר והסתכל לעבר הצד השני של החדר. "קביים וידן גם הגיעו. אז כולם כאן. יופי - אני ממש לא אוהב לחכות".

בריזה זקף גבה כשהוא והאם התיישבו חזרה בכיסאותיהם. דוקסון התיישב באותו שולחן. "האם נקבל הסבר מדוע אתם איחרתם?"

"דוקסון ואני ביקרנו אצל אחי", הסביר קלסייר והתקרב לעבר קדמת המאורה. הוא פנה ונשען אחורנית על הבר, כשהוא סוקר את החדר. כשעיניו נתקלו בעיניה של וין, הוא קרץ.

"אחיך?" אמר האם. "מארש מגיע לפגישה?"

קלסייר ודוקסון החליפו מבט. "לא הלילה", אמר קלסייר. "אבל בסופו של דבר הוא יצטרף לצוות".

וין בחנה את האחרים. הם היו ספקנים. אולי יש מתח בין קלסייר ואחיו?

בריזה הרים את מקל הקרב והצביע בחודו לעבר קלסייר. "בסדר גמור, קלסייר, הצלחת לשמור בסוד על 'הפעולה' הסודית שלך במשך שמונה חודשים. אנחנו יודעים שהיא גדולה, אנחנו יודעים שאתה מתרגש, וכולנו כועסים עליך שאפילו פרט אחד לא נחשף. אז מדוע שלא תתחיל לספר לנו עליה?"

קלסייר חייך. הוא הזדקף והניף את ידו לעבר ידן המלוכלך והפשוט למראה. "רבותיי, הכירו את המעסיק החדש שלכם".

מתברר שהצהרה זו הייתה, בלשון המעטה, מהממת.

"'הוא?" שאל האם.

"הוא", אמר קלסייר בהנהון.

"מה?" שאל ידן, כשהוא מדבר לראשונה. "יש לך בעיה לעבוד הפעם עבור מישהו שיש לו אמות מוסר?"

"זה לא העניין, אישי היקר", אמר בריזה והניח את מקל הקרב בחיקו. "פשוט חשבנו שאתה לא אוהב אנשים כמונו".

"אני לא", אמר ידן בפשטות. "אתם אנוכיים, חסרי כל משמעת, והפניתם גב לשאר הסקאא. אתם מתלבשים יפה, אבל בפנים אתם מלוכלכים כמו אפר".

האם נחר בבוז. "אני רואה כבר עכשיו איך הפעולה הזאת הולכת ממש לשפר את המורל בקרב חברי הצוות".

וין הביטה בשקט ולעסה את שפתה. היא ראתה בבירור כי ידן היה פועל סקאא, ככל הנראה באחד הכבשנים או מפעלי הבדים. מה הקשר שלו לעולם התחתון? וגם... כיצד הוא יכול להרשות לעצמו לשכור את שירותו של צוות גנבים, במיוחד צוות מיומן כמו של קלסייר?

קלסייר הבחין כנראה בהבעת הבלבול על פניה, שכן היא ראתה שהביט בה בזמן שהאחרים המשיכו לדבר.

"אני עדיין מבולבל מעט", אמר האם. "ידן, כולנו יודעים היטב מה היחס שלך כלפי גנבים. אם כך... מדוע אתה רוצה לשכור אותנו?"

ידן התכווץ מעט במקומו. לבסוף אמר, "מפני שכולם יודעים שאתם יכולים להשיג תוצאות".

בריזה צחק. "אתה אולי לא מעריך את אמות המוסר שלנו, אבל זה לא מונע ממך להשתמש ביכולות שלנו. אני מבין. אם כך, מה הפעולה? מה תנועת המרי של הסקאא רוצה מאיתנו?"

תנועת המרי של הסקאא? חשבה וין. חלקים מהשיחה החלו להתחבר. היו שני צדדים בעולם התחתון. חלק הארי היה מורכב מגנבים, מצוותים, מזונות ומקבצנים שניסו לשרוד מחוץ לתרבות הסקאא.

והיו המורדים. האנשים שפעלו נגד האימפריה האחרונה. ריין תמיד קרא להם טיפשים - וכך חשו כלפיהם רוב האנשים, גם אלו מהעולם התחתון וגם הסקאא הרגילים שווין פגשה.

כל העיניים נפנו באטיות לעבר קלסייר, שנשען שוב אחורנית כנגד הבר. "תנועת המרי של הסקאא, באדיבות המנהיג שלה, ידן, שכרה אותנו לבצע פעולה מדויקת ביותר".

"מה?" שאל האם. "שוד? התנקשות?"

"קצת מכל דבר", אמר קלסייר, "ובמובן כלשהו, משהו אחר לגמרי. רבותיי, זאת איננה פעולה רגילה. היא עומדת להיות שונה מכל פעולה אחרת שהצוות הזה אי פעם ניסה לבצע. אנחנו עומדים לעזור לידן להפיל את האימפריה האחרונה".

דממה.

"סליחה?" שאל האם.

"שמעת אותי היטב, האם", אמר קלסייר. "זאת הפעולה שתכננתי - השמדתה המוחלטת של האימפריה האחרונה. או לכל הפחות, הרס הממשל המרכזי. ידן שכר אותנו כדי שנספק לו צבא, ואז נעניק לו הזדמנות נאותה להשתלט על העיר".

האם התיישב אחורנית והחליף מבט מהורהר עם בריזה. שני האנשים פנו לעבר דוקסון, שהנהן ברצינות. החדר נותר שקט במשך כמה רגעים. הדממה התנפצה כשידן התחיל לצחוק במרירות.

"לא הייתי צריך להסכים לזה", אמר ידן והניד בראשו. "עכשיו כשאתה אומר את זה בקול רם, אני מבין עד כמה זה נשמע מגוחך".

"האמן לי, ידן", אמר קלסייר, "האנשים הללו הצליחו לבצע פעולות שנראו מגוחכות במבט ראשון".

"אתה אולי צודק, קל", אמר בריזה. "אבל במקרה הזה, אני חושב שאני מתחיל להסכים עם החבר המריר שלנו. הפלת האימפריה האחרונה... זה משהו שתנועת המרי של הסקאא ניסתה לעשות במשך אלף שנה! מה גורם לך להאמין שנצליח במקום שכולם נכשלו?"

קלסייר חייך. "אנחנו נצליח מכיוון שיש לנו חזון, בריזה. זה משהו שלתנועת המרי מעולם לא היה".

"סליחה?" אמר ידן בעלבון.

"לרוע המזל, זו האמת", אמר קלסייר. "תנועת המרי אינה סובלת אנשים כמונו בגלל תאוות הבצע שלנו, אבל למרות כל אמות המוסר הגבוהות שלה – שאני, אגב, מכבד מאוד - היא מעולם לא הצליחה בפעולתה. ידן, האנשים שלך מסתתרים ביערות ובגבעות, מתכננים את היום שבו הם יקימו את נס המרד ויפילו את האימפריה האחרונה. אבל לאנשים שלך אין מושג כיצד לפתח ולבצע תכנית אמיתית".

הבעתו של ידן קדרה. "'ולך יש מושג על מה אתה מדבר".

"סליחה?" אמר קלסייר בנועם. "אמור לי, מהם ההישגים של המורדים שלך במאבק בן אלף השנים שלהם? היכן ההצלחות והניצחונות? הטבח של טוגייר מלפני שלוש מאות שנה, שנרצחו בו שבעת אלפים סקאא מורדים? הפשיטה האקראית על סירות התעלה או חטיפת אציל זוטר זה או אחר?"

ידן הסמיק. "זה מה שאנחנו יכולים לעשות עם האנשים שברשותנו! אל תאשים את אנשיי על הכישלונות - האשם את שאר הסקאא. הם מעולם לא עזרו לנו. הם דוכאו במשך אלף שנה. בקושי נותרה בהם רוח חיים. אנחנו שמחים אם אחד מאלף מסכים להקשיב לנו בכלל, שלא לדבר על להצטרף למהפכה!"

"הירגע, ידן", אמר קלסייר והרים ידו. "אני לא מנסה להעליב את אומץ לבך. אנחנו נמצאים באותו צד, נכון? באת אליי כי אתה לא מסוגל לגייס אנשים למאבק שלך".

"אני מצטער על ההחלטה הזאת יותר ויותר, גנב", אמר ידן.

"טוב, כבר שילמת לנו", אמר קלסייר. "ולכן קצת מאוחר לסגת עכשיו. אבל אתה תקבל את הצבא שלך, ידן. האנשים שבחדר הזה הם האלומנטיקנים החכמים והמיומנים ביותר בעיר. אתה עוד תראה".

דממה שררה שוב בחדר. וין ישבה ליד השולחן וצפתה במתרחש בהבעת בלבול. מה המשחק שלך, קלסייר? ההצהרה שלו לגבי הפלת האימפריה האחרונה הייתה בוודאי תרמית. ברור שהוא ניסה להונות את תנועת המרי של הסקאא. אבל... אם כבר שילמו לו, מדוע להמשיך בהונאה?

קלסייר פנה מידן אל בריזה והאם. "בסדר, רבותיי. מה אתם חושבים?"

שני האנשים החליפו מבטים. לבסוף היה זה בריזה שדיבר. "השליט הגדול יודע שמעולם לא נרתעתי מאתגר. אבל, קל, אני מפקפק במסקנות שלך. אתה בטוח שאנחנו מסוגלים לעשות את זה?"

"בהחלט", אמר קלסייר. "הניסיונות הקודמים שנועדו להפיל את שלטונו של השליט הגדול נכשלו מכיוון שהם לא היו מאורגנים. אנחנו גנבים, רבותיי - ואנחנו גנבים טובים מאוד. אנחנו יכולים לשדוד שועי עולם ולהונות חכמים מופלגים. אנחנו יודעים לקחת משימה אדירה, לפצל אותה למשימות קטנות ולטפל בכל אחת מהן בנפרד. אנחנו יודעים להשיג את מה שאנחנו רוצים. כל אלה עושים אותנו לאנשים המושלמים ביותר לבצע את המשימה".

בריזה הזעיף פנים. "וכמה... כסף נקבל עבור השגת הבלתי אפשרי?"

"שלושים אלף תיבות", אמר ידן. "חצי עכשיו, חצי כשתספקו את הצבא".

"שלושים אלף?" אמר האם. "עבור מבצע כל כך גדול? זה בקושי יכסה את ההוצאות. נצטרך להציב מרגל בקרב האצולה שיעקוב אחר שמועות, נצטרך שני בתי מסתור, שלא לדבר על מקום גדול שנוכל להסתיר ולאמן בו צבא שלם..."

"אין טעם להתמקח כעת על המחיר, גנב", הפטיר ידן. "שלושים אלף אולי לא נראים סכום גדול עבור אנשים מה'סוג שלך, אבל הם חיסכון של עשרות שנים. אנחנו לא יכולים לשלם לכם יותר מכיוון שאין לנו יותר כסף".

"זו עבודה טובה, רבותיי", הצטרף דוקסון לשיחה בפעם הראשונה.

"כן, טוב, הכול נחמד ויפה", אמר בריזה. "אני רואה את עצמי כבחור נחמד. אבל... זה נראה כאילו אנחנו עושים עבודת צדקה. שלא לדבר על הטיפשות שלה".

"ובכן..." אמר קלסייר, "יכול להיות שנוכל להשיג קצת יותר כסף..."

וין הזדקפה ובריזה חייך.

"הטמיון המלכותי של השליט הגדול", אמר קלסייר. "התכנית, כפי שהיא עומדת כעת על הפרק, היא לספק לידן צבא שבעזרתו יוכל להשתלט על העיר. ברגע שהוא יכבוש את הארמון, הוא ישתלט על הטמיון וישתמש בכסף שבו על מנת לחזק את שלטונו. ויחד עם הטמיון נמצא..."

"מאגר האטיום של השליט הגדול", אמר בריזה.

קלסייר הנהן. "ההסכם שלנו עם ידן מבטיח לנו מחצית מכמות האטיום שנמצא בארמון, ללא הגבלה".

אטיום. וין שמעה על המתכת, אבל מעולם לא ראתה אותה. היא הייתה נדירה ביותר ורק לאצילים הייתה גישה אליה.

האם חייך. "אם ככה", הוא אמר באטיות, "זה פרס מספיק גדול שיכול לפתות אפילו אותי".

"מאגר האטיום אמור להיות עצום", אמר קלסייר. "השליט הגדול מוכר את המתכת בכמויות קטנות ודורש סכומים מטורפים מהאצולה. הוא חייב לשמור על מאגר אדיר של המתכת כדי לוודא שהוא שולט בשוק, ושיש לו מספיק עושר למקרי חירום".

"אמת..." אמר בריזה. "אבל אתה בטוח שאתה רוצה לנסות משהו כזה זמן לא רב לאחר... מה שקרה בפעם הקודמת כשניסית לפרוץ לתוך הארמון?"

"אנחנו נעשה את הדברים בדרך אחרת הפעם", אמר קלסייר. "רבותיי, אהיה כן איתכם. זו תהיה פעולה לא קלה, אבל היא יכולה להצליח. התכנית פשוטה. אנחנו עומדים למצוא דרך לשתק את חיילי לות'אדל - להשאיר את העיר ללא כוח שיטור. ואחר כך נכניס את העיר למצב של כאוס מוחלט".

"יש לנו שתי אפשרויות לביצוע הפעולה", אמר דוקסון. "אבל נוכל לדבר על זה מאוחר יותר".

קלסייר הנהן. "ובאותו כאוס, ידן יצעיד את הצבא שלו לתוך לות'אדל וישתלט על העיר ויאסור את השליט הגדול. בזמן שידן יחזק את שליטתו על העיר, אנחנו נשדוד את האטיום. נעניק מחצית ממנו לידן ונסתלק עם המחצית האחרת. הוא יצטרך לדאוג לעצמו".

"הפעולה נראית קצת מסוכנת עבורך, ידן", ציין האם והביט לעבר מנהיג המורדים.

הוא משך בכתפיו. "אולי. אבל אם נצליח לעשות זאת ובנס כלשהו נשתלט על הארמון, לפחות תנועת המרי של הסקאא תעשה משהו שלא נעשה מעולם. עבור האנשים שלי, אין מדובר בעושר או בממון - אפילו לא בהישרדות. מדובר במשהו נעלה מכך, במשהו נפלא - הענקת תקווה מחודשת לסקאא. אבל אני לא מצפה מאנשים כמוכם להבין את זה".

קלסייר ירה מבט מהסה לעבר ידן, והאיש נחר ונשען אחורנית. האם הוא השתמש באלומנטיקה? תהתה וין. היא ראתה מערכות יחסים של מעביד-צוות בעבר, והיה ברור שידן היה בכיס של קלסייר.

קלסייר פנה חזרה אל האם ובריזה. "בפעולה הזו יש יותר מסתם הרפתקנות. אם נצליח לגנוב את האטיום הזה, ננחית מהלומה כבדה על היסודות הכלכליים של השליט הגדול. הוא מסתמך על הכסף שהאטיום מספק - ללא אטיום, יש סיכוי שהוא לא יוכל לשלם לצבאות שלו.

"אפילו אם הוא יצליח להימלט מהמלכודת שלנו - או אם נחליט לכבוש את העיר בהיעדרו כדי למזער את המגע איתו - הוא יהיה הרוס מבחינה כספית. הוא לא יצליח להצעיד את צבאו אל העיר ולכבוש אותה מידיו של ידן. אם הכול יפעל כשורה, העיר תהיה בכל מקרה בכאוס, והאצולה תהיה חלשה מכדי להגיב כנגד כוחות המורדים. השליט הגדול ייוותר בבלבול, ולא יהיה מסוגל להקים צבא גדול".

"והקולוס?" שאל האם בשקט.

קלסייר עצר. "אם הוא יצעיד את היצורים הללו אל עיר הבירה שלו, ההרס שהוא יגרום יהיה מסוכן אפילו יותר מחוסר יציבות כלכלית. במהלך הכאוס שייווצר, האצילים מחוץ לעיר ימרדו אף הם ויכריזו על עצמם כמלכים, והשליט הגדול לא יצליח לגייס אותם. מורדיו של ידן יצליחו לשלוט בעיר, ואנחנו, ידידי, נהיה מאוד מאוד עשירים. כולם יקבלו את מה שהם רוצים".

"אתה שוכח את מיניסטריון הפלדה", קרא קביים, שכמעט נשכח מלב כשישב כך בקצה השני של החדר. "האינקוויזיטורים לא ייתנו לנו להרוס את כל האמונה היפה הזאת שלהם".

קלסייר עצר ופנה לעבר האיש המקומט. "נצטרך למצוא דרך לטפל במיניסטריון - יש לי כמה תכניות. בכל מקרה, בעיות כאלו הן הדברים שאנחנו - כצוות - נצטרך לפתור. נצטרך להיפטר מחיילי לות'אדל - אין סיכוי שנוכל לעשות משהו אם הם יסתובבו ברחובות. נצטרך למצוא דרך להכניס את העיר לכאוס, ונצטרך למצוא דרך להרחיק את המחייבים מאיתנו.

"אבל אם נעשה זאת בחוכמה, נוכל לאלץ את השליט הגדול לשלוח את משמר הארמון - אולי אפילו את האינקוויזיטורים - אל העיר, כדי להשיב את הסדר על כנו. זה ישאיר לנו את הארמון פנוי וייתן לידן הזדמנות מושלמת לתקוף. לאחר מכן, אין זה משנה מה יקרה עם המיניסטריון או עם הצבא - לשליט הגדול לא יישאר כסף לשלוט באימפריה שלו".

"אני לא יודע, קל", אמר בריזה והניד בראשו. עליצותו הייתה כבושה, ונראה שהוא באמת שוקל את התכנית. "לשליט הגדול יש אטיום באיזשהו מקום. מה אם הוא פשוט ילך ויביא עוד אטיום?"

האם הנהן. "איש אינו יודע אפילו מהיכן משיגים אטיום".

"לא הייתי אומר ש'איש אינו יודע", אמר קלסייר בחיוך.

בריזה והאם החליפו מבטים.

"אתה יודע?" שאל האם.

"כמובן", אמר קלסייר. "ביליתי שנה מחיי במקום הזה".

"הבורות?" שאל האם בפליאה.

קלסייר הנהן. "זאת הסיבה שהשליט הגדול מוודא שאיש אינו שורד שם – הוא לא יכול להרשות לעצמו שמישהו יחשוף את הסוד. זאת איננה רק מושבת עונשין, מין חור במדבר שסקאא נשלחים למות בו. זה מכרה".

"כמובן..." אמר בריזה.

קלסייר הזדקף, התרחק מהבר וניגש לעבר השולחן של האם ובריזה. "יש לנו כאן הזדמנות, רבותיי. הזדמנות לעשות משהו גדול - משהו ששום צוות לא הצליח לעשות. נשדוד את השליט הגדול בכבודו ובעצמו!

"אבל יש משהו מעבר לזה. הבורות כמעט הרגו אותי ואני רואה דברים... קצת אחרת מאז נמלטתי. אני רואה את הסקאא עמלים ללא כל תקווה. אני רואה את צוותי הגנבים מנסים לשרוד משיירי האצולה, ובדרך כלל גורמים לעצמם - ולסקאא אחרים - להיהרג כתוצאה מכך. אני רואה את תנועת המרי של הסקאא מנסה להתנגד בעוז לשליט הגדול, ולא מצליחה לעשות דבר.

"המרד נכשל מכיוון שהוא מסורבל ופרוש על אזור רחב מדי. בכל פעם שאחד הגורמים שבו מתחזק, מיניסטריון הפלדה מוחץ אותו. זאת איננה הדרך לנצח את האימפריה האחרונה, רבותיי. אבל לצוות קטן - מיומן ומוכשר - יש תקווה. אנחנו יכולים לפעול מבלי לסכן את עצמנו. אנחנו יכולים לחמוק מזרועותיו של מיניסטריון הפלדה. אנחנו מבינים כיצד בני האצולה חושבים וכיצד לנצל אותם. אנחנו יכולים לעשות זאת!"

הוא עצר ליד שולחנם של בריזה והאם.

"איני יודע, קל", אמר האם. "זה לא שאני מתנגד למניעים שלך. פשוט... טוב, התכנית שלך נשמעת מסוכנת מדי".

קלסייר חייך. "אני יודע. אבל אתה הולך להצטרף אליי בכל מקרה, נכון?"

האם נעצר והנהן. "אתה יודע שהייתי מצטרף לצוות שלך בלי קשר לפעולה. זה נשמע מטורף, אבל רוב התכניות שלך כאלה. רק... אמור לי. האם אתה רציני בכוונתך להפיל את השליט הגדול?"

קלסייר הנהן. מסיבה כלשהי, וין רצתה מאוד להאמין לו.

האם הנהן בנחישות. "בסדר גמור. אני בפנים".

"בריזה?" שאל קלסייר.

האדם המגונדר הניד בראשו. "איני בטוח, קל. התכנית קיצונית, אפילו בשבילך".

"אנחנו זקוקים לך, בריזה", אמר קל. "אין אדם שיכול להרגיע קהל כמוך. אם אנחנו הולכים לגייס צבא, נצטרך את האלומנטיקנים שלך - ואת כוחותיך".

"טוב, בזה אתה צודק", אמר בריזה. "למרות זאת..."

קלסייר חייך והניח דבר מה על השולחן - כוס היין שווין מזגה עבור בריזה. היא אפילו לא הבחינה שקלסייר לקח אותה מהבר.

"חשוב על האתגר, בריזה", אמר קלסייר.

בריזה הביט לעבר הכוס ושב להביט מעלה לעבר קלסייר. לבסוף צחק והושיט ידו אל היין. "בסדר. אני בפנים".

"זה בלתי אפשרי", אמר קול גס מהקצה השני של החדר. קביים ישב בזרועות שלובות, כשהוא מביט בקלסייר בפנים זועפים. "מה אתה באמת מתכנן, קלסייר?"

"אני מדבר איתכם בכנות", השיב קלסייר. "אני מתכוון לקחת את האטיום של השליט הגדול ולהפיל את האימפריה שלו".

"אתה לא יכול", אמר האיש. "זהו טמטום ממדרגה ראשונה. האינקוויזיטורים יתלו אותנו וינעצו ווים בגרונותינו".

"אולי", אמר קלסייר. "אבל חשוב על האוצרות שנשיג אם נצליח. עושר, עוצמה ומקום שבו הסקאא יוכלו לחיות כמו בני אדם ולא כמו עבדים".

קביים נחר בקול רם. הוא קם על רגליו, הכיסא נפל אחורנית על הרצפה מאחוריו. "אין אוצר מספיק גדול. השליט הגדול ניסה כבר להרוג אותך - אני רואה שלא תירגע עד שהוא ישלים את מלאכתו כראוי". ובזאת פנה האיש המבוגר וצלע מהחדר הראשי, כשהוא טורק את הדלת מאחוריו.

המאורה השתתקה.

"טוב, כנראה שנצטרך למצוא מערפל אחר", אמר דוקסון.

"אתה פשוט נותן לו ללכת?" שאל ידן. "הוא יודע הכול!"

בריזה צחקק. "אתה לא אמור להיות המצפן המוסרי של הקבוצה הקטנה הזאת?"

"אין לזה קשר למוסר", אמר ידן. "לתת למישהו לעזוב ככה זה טיפשי ביותר! הוא יכול ללכת ולהלשין למחייבים".

וין הנהנה בהסכמה, אבל קלסייר רק הניד בראשו. "אני לא עובד ככה, ידן. הזמנתי את קביים לפגישה שבה אני מציג תכנית מסוכנת - שכמה אנשים גם יקראו לה טיפשית. אני לא הולך להתנקש בחייו רק מכיוון שהוא חושב שהיא מסוכנת מדי. אם תעבוד ככה, לאחר זמן מה אנשים לא יבואו לשמוע את התכניות שלך".

"מלבד זאת", אמר דוקסון. "לא היינו מזמינים אנשים לפגישות האלו לולא האמנו שהם לא יבגדו בנו".

בלתי אפשרי, חשבה וין והזעיפה פנים. הוא שיקר להם רק כדי לשמור על המורל; אין אדם שיכול לבטוח כך. אחרי הכול, היא שמעה מהאחרים שכישלונו של קלסייר מלפני כמה שנים - המאורע שבעקבותיו נשלח לבורות הת'סין - נגרם כתוצאה מבגידה? מתנקשים בוודאי עוקבים עכשיו אחרי קביים ובודקים שהוא לא ניגש אל רשויות החוק.

"בסדר, ידן", אמר קלסייר ושב אל השיחה. "הם הסכימו. התכנית יוצאת לדרך. אתה עדיין בפנים?"

"אתה מוכן להחזיר את הכסף לתנועת המרי אם אגיד שלא?" שאל ידן.

התגובה היחידה הייתה צחקוק שקט של האם. הבעתו של ידן קדרה, אבל הוא רק הניד בראשו. "אם הייתה לי אפשרות אחרת..."

"הו, הפסק להתלונן", אמר קלסייר. "אתה באופן רשמי חלק מצוות הגנבים שלי, אז כדאי שתבוא הנה ותשב איתנו".

ידן עצר לרגע, ואז נאנח וניגש לשבת ליד השולחן של בריזה, האם ודוקסון, שלצדו עמד קלסייר. וין עדיין ישבה בשולחן לידם.

קלסייר הביט לעבר וין. "מה בנוגע אלייך, וין?"

היא קפאה. מדוע הוא שואל אותי? הוא כבר יודע שיש לו יתרון עליי. הפעולה לא חשובה, כל עוד אלמד את מה שהוא יודע.

קלסייר המתין בסבלנות.

"אני בפנים", אמרה וין, בהניחה שזה מה שרצה לשמוע.

היא כנראה ניחשה נכונה, מכיוון שקלסייר חייך והנהן לעבר הכיסא האחרון שליד השולחן.

וין נאנחה ועשתה כדבריו, קמה וניגשה אל המושב האחרון.

"מי זאת הילדה?" שאל ידן.

"אשת הקשר", אמר בריזה.

קלסייר הרים גבה. "למען האמת, וין היא מגויסת חדשה. אחי תפס אותה מרגיעה את רגשותיו לפני כמה חודשים".

"מרגיעה, אה?" שאל האם. "אני מניח שתמיד צריך עוד אנשים כאלו".

"למען האמת", ציין קלסייר, "נראה שהיא גם מסוגלת לשלהב רגשות של אנשים".

בריזה נרתע.

"באמת?" שאל האם.

קלסייר הנהן. "דוקס ואני בחנו אותה לפני כמה שעות".

בריזה צחקק. "ואני כאן אמרתי לה שככל הנראה היא לא תפגוש עוד ערפילאי מלבדך".

"ערפילאי שני בצוות..." אמר האם במחשבה. "טוב, זה מגדיל את הסיכויים שלנו להצלחה".

"מה אתם אומרים?" מלמל ידן. "סקאא לא יכולים להיות ערפילאים. אני לא בטוח שערפילאים בכלל קיימים! אני מעולם לא פגשתי אחד מהם".

בריזה הרים גבה והניח את ידו על כתפו של ידן. "אולי עדיף שלא תדבר הרבה, ידידי", הוא הציע. "ככה לא תישמע כל כך טיפש".

ידן הסיר את ידו של בריזה והאם צחק. וין, לעומת זאת, ישבה בשקט, וחשבה על דבריו של קלסייר ועל ההשלכות שלהם. עניין גנבת מאגר האטיום היה מפתה, אבל כיבוש העיר במהלך השוד? האם האנשים האלו באמת מטורפים?

קלסייר משך כיסא משולחן אחר והתיישב עליו הפוך, כשהוא מניח את ידיו על המסעד. "בסדר", הוא אמר. "יש לנו צוות. אנחנו נתכנן את הפרטים הקטנים בפגישה הבאה, אבל אני רוצה שכולכם תחשבו על הפעולה. יש לי כמה רעיונות, אבל אני רוצה חשיבה רעננה על המשימות שלנו. אני רוצה לדון בדרכים להוציא את החיילים מהעיר, לעורר בהלה וכאוס בעיר, ולמצוא איך לשתק את הבתים הגדולים, כך שהם לא יוכלו להשתמש בכוחותיהם לעצור את ידן".

חברי הקבוצה, מלבד ידן, הנהנו.

"לפני שנסיים הערב", המשיך קלסייר, "יש עוד חלק אחד בתכנית שאני רוצה להזהיר אתכם מפניו".

"עוד משהו?" שאל בריזה בצחקוק. "גנבת אוצרות השליט הגדול והפלת האימפריה אינן מספיקות?"

"לא", אמר קלסייר. "אם תיקרה בדרכי ההזדמנות, אני מתכוון להרוג אותו".

דממה.

"קלסייר", אמר האם באטיות. "השליט הגדול הוא רסיס האינסוף. הוא ההתגשמות הארצית של האל. אינך יכול להרוג אותו. אולי לא נצליח ללכוד אותו אפילו".

קלסייר לא השיב, אבל בעיניו היה ברק נחישות.

זהו זה, חשבה וין. כעת אין לי ספק שהוא משוגע.

"בין השליט הגדול וביני", אמר קלסייר בשקט, "יש חוב לא פתור. הוא לקח את מָארֵה ממני, והוא כמעט לקח גם את שפיותי. אני מודה שאחת הסיבות שלקחתי על עצמי את המשימה הזאת היא לנקום בו. אנחנו עומדים לקחת ממנו את הממשלה שלו, את ביתו ואת האוצרות שלו.

"אבל כדי שכל זה יעבוד, נצטרך להיפטר ממנו. אולי נוכל לכלוא אותו בצינוק שלו - נצטרך לפחות להוציא אותו אל מחוץ לעיר. אבל אני חושב שיש לי פתרון טוב יותר משתי האפשרויות האלו. כשירדתי לבורות שאליהם הוא שלח אותי, התעוררתי לכוחות האלומנטיים שלי. עכשיו אני מתכוון להשתמש בהם כדי להרוג אותו".

קלסייר הושיט יד לתוך כיס חליפתו והוציא משם דבר מה. הוא הניח אותו על השולחן.

"בצפון יש אגדה", אמר קלסייר. "היא מספרת שהשליט הגדול אינו בן אלמוות - לא לגמרי. האגדה אומרת שניתן להרוג אותו בעזרת המתכת הנכונה. המתכת האחת-עשרה. המתכת הזאת".

העיניים נפנו לעבר החפץ שעל השולחן. זה היה מטיל מתכת דק, ארוך ורחב כמו הזרת של וין, וישר משני הצדדים. הוא היה בגוון לבן כסוף.

"המתכת האחת-עשרה?" שאל בריזה בספקנות. "מעולם לא שמעתי על האגדה הזאת".

"השליט הגדול השכיח אותה מאיתנו", אמר קלסייר. "אבל עדיין ניתן למצוא אותה, אם יודעים היכן לחפש. תורת האלומנטיקה מלמדת אותנו על עשר מתכות: שמונה בסיסיות ושתיים נעלות. אבל יש מתכת נוספת שאינה ידועה לרבים. מתכת עוצמתית בהרבה מכל עשר המתכות".

בריזה קימט את מצחו.

אבל ידן הפגין עניין. "וניתן להשתמש במתכת הזאת כדי להרוג את השליט הגדול?"

קלסייר הנהן. "זוהי חולשתו. מיניסטריון הפלדה רוצה שתאמינו שהוא בן אלמוות, אבל אפשר להרוג אותו - על ידי אלומנטיקן ששורף את המתכת הזאת".

האם הושיט יד ולקח את מטיל המתכת. "היכן מצאת אותה?"

"בצפון", אמר קלסייר. "ליד חצי האי המרוחק, בארץ שבה אנשים עדיין זוכרים את שם הממלכה שלהם לפני ימי האלוהות".

"כיצד היא פועלת?" שאל בריזה.

"אני לא בטוח", אמר קלסייר בכנות. "אבל אני מתכוון לחשוף את סודותיה".

האם הביט במתכת בצבע החרסינה וסובב אותה באצבעותיו.

להרוג את השליט הגדול? חשבה וין. השליט הגדול היה כוח טבעי כמו הרוחות או הערפילים. אי אפשר להרוג דברים כאלו. הם אינם באמת יצורים חיים. הם פשוט היו.

"בכל מקרה", אמר קלסייר בעודו מקבל בחזרה את המתכת מהאם, "אינכם צריכים לדאוג לזה. הריגת השליט הגדול היא המשימה שלי. אם אגלה שהיא בלתי אפשרית, נסתפק בהוצאתו מחוץ לעיר ואז ניקח ממנו הכול. רק חשבתי שכדאי שתדעו מה אני מתכנן לעשות".

כבלתי את עצמי למטורף, חשבה וין בכניעה. אבל לא היה אכפת לה - כל עוד הוא ילמד אותה כיצד משתמשים באלומנטיקה.

אני אפילו לא מבין מה עליי לעשות. הפילוסופים מטריס טוענים שאדע את חובתי ברגע שתגיע העת, אבל אין בכך נחמה.

חובה עליי להשמיד את תהומות, וככל הנראה אני היחיד המסוגל לעשות זאת. הוא מחריב את העולם אפילו ברגעים אלו. אם לא אעצור אותו בקרוב, לא יישאר דבר מהארץ הזאת מלבד עצמות ואבק.

פרק 5

"אהא!" דמותו עטורת הניצחון של קלסייר יצאה מאחורי הבר של קאמון, כשמבט מדושן עונג על פניו. הוא הרים את ידו והניח בקבוק יין מאובק על הדלפק.

דוקסון הביט לעברו משועשע. "איפה מצאת את זה?"

"באחת המגירות הסודיות", אמר קלסייר, בעודו מסיר את האבק מהבקבוק.

"חשבתי שמצאתי את כולן", אמר דוקסון.

"באמת מצאת. אבל לאחת מהן היה תא סודי".

דוקסון צחקק. "מתוחכם".

קלסייר הנהן, פתח את הבקבוק ומזג ממנו לשלוש כוסות. "הסוד הוא לא להפסיק לחפש. תמיד יש סוד נוסף". הוא אסף את שלוש הכוסות וניגש אל השולחן של וין ודוקסון.

וין לקחה את הכוס ביד הססנית. הפגישה הסתיימה לפני זמן קצר, ובריזה, האם וידן עזבו כדי להרהר בדברים שקלסייר סיפר להם. וין הרגישה שגם היא צריכה לעזוב, אבל לא היה לה לאן ללכת. דוקסון וקלסייר קיבלו זאת כמובן מאליו שהיא נשארת איתם.

קלסייר לגם ארוכות מהיין האדמדם וחייך. "אה, זה הרבה יותר טוב".

דוקסון הנהן בהסכמה, אבל וין לא טעמה מהמשקה שלה.

"נצטרך מערפל אחר", ציין דוקסון.

קלסייר הנהן. "אבל נראה שהאחרים דווקא מקבלים את זה טוב".

"בריזה עדיין לא בטוח", אמר דוקסון.

"הוא לא ייסוג. בריזה אוהב אתגרים, והוא מעולם לא מצא אתגר גדול מזה". קלסייר חייך. "מלבד זאת, הוא ישתגע אם ידע שאנחנו מבצעים פעולה שהוא אינו שותף לה".

"עדיין, חששותיו מוצדקים", אמר דוקסון. "האמת היא שאפילו אני מודאג".

קלסייר הנהן בהסכמה ווין הזעיפה פנים. אם כך, כמה הם רציניים בנוגע לתכנית? או שזו הצגה שהם מציגים לפניי? שני האנשים נראו מיומנים ביותר. אבל להפיל את האימפריה האחרונה? באותה מידה הם היו יכולים למנוע מהערפילים להתפשט על פני האדמה או למנוע מהשמש לזרוח.

"מתי החברים האחרים שלך יגיעו לכאן?" שאל דוקסון.

"בעוד יומיים", אמר קלסייר. "נצטרך להשיג מערפל אחר עד אז. אני גם צריך עוד קצת אטיום".

דוקסון הזדעף. "כבר?"

קלסייר הנהן. "בזבזתי את רובו ברכישת החוזה עם אורסור, והשתמשתי בשאר במטע של טרסטינג".

טרסטינג. האציל שנהרג בבית האחוזה שלו לפני שבוע. כיצד קלסייר היה מעורב בתקרית? ומה הוא אמר לפני כן בנוגע לאטיום? הוא טען שהשליט הגדול שלט באצילות הבכירה על ידי השליטה בשוק המתכת.

דוקסון שפשף את סנטרו המזוקן. "לא קל להשיג אטיום, קל. כמעט שמונה חודשים תכננתי איך לגנוב ממך את הכמות האחרונה".

"זה מכיוון שהיית צריך להיות חשאי", אמר קלסייר בחיוך זדוני.

דוקסון הביט בקלסייר במבט חושש, אבל חיוכו של קלסייר הלך והתרחב, ולבסוף דוקסון פלבל בעיניו ונאנח. הוא הביט לעבר וין. "לא נגעת במשקה שלך".

וין הנידה בראשה.

דוקסון המתין להסבר, ובסופו של דבר וין נאלצה להשיב. "אני לא אוהבת לשתות מה שאני לא מכינה בעצמי".

קלסייר צחקק. "מזכירה לי קצת את ונט".

"ונט?" אמר דוקסון בנחירת בוז. "הבחורה קצת פרנואידית, אבל לא במצב כל כך חמור. אני נשבע לך, האיש הזה היה קופצני, שאפילו הלמות לבו הייתה מפחידה אותו".

שני האנשים צחקו יחדיו, אבל וין חשה לא בנוח באווירה הידידותית. למה הם מצפים ממני? האם אני שוליה?

"ובכן", אמר דוקסון, "אתה עומד לספר לי איך אתה מתכנן להשיג עוד קצת אטיום?"

קלסייר פתח את פיו להשיב, אבל המדרגות רעדו ברעש של אדם היורד בהן. קלסייר ודוקסון הסתובבו. וין, כמובן, התיישבה במקום שבו הייתה מסוגלת לראות את שתי הכניסות לחדר מבלי לזוז.

וין ציפתה שהאיש יהיה אחד מחברי הצוות של קאמון, שבא לראות אם קלסייר סיים להשתמש במאורה. היא הייתה מופתעת כשהדלת נפתחה ונחשפו פניו המקומטים והעגומים של האדם המכונה קביים.

קלסייר חייך בעיניים נוצצות.

הוא לא מופתע. מרוצה, אבל לא מופתע.

"קביים", אמר קלסייר.

קביים עמד בפתח והעניק לשלושתם את אותו מבט מזלזל. לבסוף צלע לתוך החדר. בחור צעיר וגמלוני עקב אחריו.

הנער הביא לקביים כיסא והציב אותו ליד השולחן של קלסייר. קביים התיישב ונהם קלות לעצמו. לבסוף הוא הביט בקלסייר בהבעה חמוצה ובאף מכווץ. "המרגיע הלך?"

"בריזה?" שאל קלסייר. "כן, הוא עזב".

קביים נהם. הוא הביט בבקבוק היין.

"התכבד נא", אמר קלסייר.

קביים סימן לנער שיביא לו כוס מהבר ופנה חזרה אל קלסייר. "הייתי חייב להיות בטוח", הוא אמר. "אתה אף פעם לא יכול לסמוך על עצמך כשיש מרגיע בסביבה - במיוחד כשזה הוא".

"אתה מערפל, קביים", אמר קלסייר. "הוא לא מסוגל לעשות לך דבר, אלא אם כן אתה מרשה לו".

קביים משך בכתפיו. "אני לא אוהב מרגיעים. זאת לא האלומנטיקה - אנשים כאלו הם... תראה, אתה לא יכול לדעת אם הם מנסים לתמרן אותך או לא. אין זה משנה כמה נחושת אני שורף".

"אני לא הייתי משתמש בדבר כזה כדי לזכות בנאמנותך", אמר קלסייר.

"ככה שמעתי", אמר קביים, כשהנער מזג לו כוס יין. "אבל הייתי חייב להיות בטוח. הייתי צריך לחשוב על התכנית ללא נוכחותו של בריזה". הוא הזעיף פנים, אף שווין לא הבינה מדוע, לקח את הכוס ורוקן מחצית ממנה בלגימה אחת.

"יין טוב", הוא אמר בנהמה. הוא הביט לעבר קלסייר. "אז הבורות באמת שיגעו אותך לחלוטין, כן?"

"לחלוטין", אמר קלסייר בפנים חתומים.

קביים חייך, אף שההבעה שעל פניו נראתה מעוותת לגמרי. "אתה מתכוון ללכת עם התכנית שלך עד הסוף, כן? התכנית 'המוצלחת' שלך?"

קלסייר הנהן ברצינות.

קביים רוקן את שארית היין. "אם כך, יש לך מערפל. אני לא עושה את זה בשביל הכסף. אם אתה באמת רציני בנוגע להפלת הממשל, אני בפנים".

קלסייר חייך.

"ואל תחייך אליי", הפטיר קביים. "אני שונא את זה".

"לא הייתי מעז לעשות את זה".

"טוב", אמר דוקסון ומזג לעצמו כוס נוספת, "זה פותר לנו את בעיית המערפל".

"זה לא משנה הרבה", אמר קביים. "אתם עומדים להיכשל. ביליתי את מרבית בחיי בניסיון להסתיר ערפילנים מהשליט הגדול ומהמחייבים שלו. הוא תמיד תופס אותם בסוף".

"אם כך, למה אתה עוזר לנו?" שאל דוקסון.

"מכיוון", אמר קביים וקם ממקומו, "שהשליט הגדול יתפוס אותי בסופו של דבר. ככה לפחות אוכל לירוק בפניו. הפלת האימפריה האחרונה..." הוא חייך. "יש לזה סטייל. בוא נלך, ילד. אנחנו צריכים להכין את החנות למבקרים".

וין הביטה בהם בעודם הולכים - קביים צולע אל הדלת, הנער סוגר אותה מאחוריהם. היא הביטה לעבר קלסייר. "ידעת שהוא יחזור".

הוא משך בכתפיו, נעמד והתמתח. "קיוויתי שהוא יחזור. אנשים נמשכים לחזון. הפעולה שאני מציע... ובכן, היא איננה מסוג הפעולות שאפשר להתרחק מהן - לא אם אתה אדם זקן ומשועמם שמתעייף בקלות מהחיים. עכשיו, וין, אני מניח שכל הבניין הזה נמצא ברשות הצוות שלך?"

וין הנהנה. "החנות שלמעלה היא רק חזית למראית עין".

"יפה", אמר קלסייר, בחן את שעון הכיס שלו ומסר אותו לדוקסון. "אמרי לחברייך שהם יכולים לקבל את המאורה בחזרה - נראה לי שהערפילים כבר יוצאים".

"ואנחנו?" שאל דוקסון.

קלסייר חייך. "אנחנו עולים אל הגג. כמו שאמרתי לך, אני צריך להשיג קצת אטיום".

בשעות היום הייתה לות'אדל עיר שחורה, חרוכה מפיח ומאור השמש האדום. היה זה מקום קשה, מחניק ומדכא.

אבל בשעות הלילה, הערפילים באו והסתירו הכול מן העין. מצודות האצילים הנעלים הפכו לצלליות ערטילאיות. רחובות נעשו צרים יותר בערפל, כל שדרה רחבה הייתה עם ליל לסמטה בודדה ומסוכנת. אפילו האצילים והגנבים חששו לצאת בלילה - לב חזק ואמיץ נדרש כדי לצאת אל הדממה המעיקה והמאיימת. העיר האפלה בלילה הייתה מקומם של הנואשים והשוטים; זו הייתה ארץ של מסתורין מתערבל ויצורים מוזרים.

יצורים מוזרים כמוני, חשב קלסייר. הוא עמד על מעקה האבן שהקיף את קצה הגג השטוח של המאורה. צלליות בניינים התנשאו בלילה שסביבו, והערפילים גרמו לכל דבר לנוע ולזוז באפלה. אורות עמומים בצבצו מתוך החלונות, אבל נקודות האור הקטנטנות היו חרוזים קטנים בשרשרת מפחידה מאוד.

רוח קרירה נשבה על הגג, הסיטה את הערפילים, ושפשפה את לחיו הלחה של קלסייר כמו נשיפה קלה. בימים עברו - זמן רב לפני שהכול השתבש - הוא תמיד עלה לגג בערב שלפני הפעולה כדי להשקיף על העיר. הוא כלל לא שם לב לכך שהוא חוזר על אותו מנהג קדום, עד שהביט הצדה בציפייה לראות את מארה לצדו, כמו תמיד.

אבל הוא מצא רק אוויר ריק. בדידות. דממה. הערפילים החליפו אותה. תחליף עלוב.

הוא נאנח והסתובב. וין ודוקסון עמדו מאחוריו על הגג. נראה ששניהם חששו להיות כאן בין הערפילים, אבל הם התמודדו עם הפחד. לא היה אפשר להתקדם בעולם התחתון בלי ללמוד להתמודד עם הערפילים.

קלסייר הצליח יותר מסתם "להתמודד" איתם. הוא הסתובב ביניהם זמן כה רב במשך השנים האחרונות, עד שהחל להרגיש נוח יותר בלילה, בתוך החיבוק החונק של הערפילים, מאשר באור יום.

"קל", אמר דוקסון, "אתה באמת חייב לעמוד ככה על הקצה? התכניות שלנו אולי קצת מטורפות, אבל אני מעדיף שלא תסיים אותן בכך שתתרסק על הקרקע".

קלסייר חייך. הוא עדיין לא רואה אותי כערפילאי, הוא חשב. ייקח לכולם עוד קצת זמן להתרגל אליי.

לפני שנים הוא נעשה מנהיג הצוות הידוע ביותר לשמצה בלות'אדל, והוא עשה זאת מבלי להיות אלומנטיקן. מארה הייתה מבדילה, אבל הוא ודוקסון... הם היו סתם אנשים רגילים. אחד מהם בן תערובת ללא כוחות, השני סקאא נמלט מאחד המטעים. יחדיו הם הפילו את הבתים הגדולים על ברכיהם, גנבו בעוז מהאנשים העוצמתיים ביותר באימפריה האחרונה.

עכשיו קלסייר היה הרבה יותר מזה. פעם הוא חלם על שליטה באלומנטיקה, רצה לקבל את הכוחות שהיו למארה. היא מתה לפני שהוא התעורר וגילה את כוחותיו. היא מעולם לא ראתה מה הוא מסוגל לעשות איתם.

בעבר, האצילות הבכירה פחדה ממנו. רק מלכודת שהשליט הגדול בכבודו ובעצמו טמן לקלסייר הצליחה ללכוד אותו. עכשיו... האימפריה האחרונה עצמה תרעד לפני שהוא יאמר את מילתו האחרונה.

הוא סקר שוב את העיר, כשהוא נושם לתוכו את הערפילים, זינק מקצה האבן וניגש לעבר וין ודוקסון. הם לא נשאו עמם תאורה; אור הכוכבים נספג בתוך הערפילים וגרם להם להאיר את העולם.

קלסייר הסיר את המעיל והמקטורן והושיט אותם לדוקסון. הוא שלף את חולצתו מהמכנסיים, ונתן לבגד הארוך להיתלות ברפיון על גופו. הבד היה מספיק כהה כדי לא להסגיר אותו בלילה.

"בסדר", אמר קלסייר. "את מי כדאי לנסות?"

דוקסון הזעיף פנים. "אתה בטוח שאתה רוצה לעשות את זה?"

קלסייר חייך.

דוקסון נאנח. "הבתים אורביין וטניירט נפגעו לאחרונה, אף שאין לזה קשר לאטיום שלהם".

"מהו הבית החזק ביותר כעת?" שאל קלסייר, התכופף ופתח את קשרי תיקו שנח לרגלי דוקסון. "מהו הבית שאיש לא יחשוב שניתן לתקוף אותו כעת?"

דוקסון עצר. "ונטור", הוא אמר לבסוף. "זהו הבית הבכיר ביותר בשנים האחרונות. הם שומרים על כוח משמר של כמה מאות אנשים, ובית האצילות המקומי כולל לפחות עשרים וחמישה ערפילנים".

קלסייר הנהן. "אם כך, לשם אני הולך. בוודאי יש להם אטיום". הוא פתח את התיק והוציא משם גלימה אפורה וכהה. היא הייתה גדולה ועוטפת, עשויה לא מחתיכת בד גדולה אחת אלא ממאות רצועות בד נפרדות. הן נתפרו יחדיו באזור הכתפיים ולאורך החזה, אבל נותרו נפרדות זו מזו, כמו סרטים התלויים זה על זה.

קלסייר לבש את הגלימה. רצועות הבד התערבלו זו כנגד זו, כמעט כמו הערפילים עצמם.

דוקסון התנשם ברכות. "מעולם לא חשבתי שאהיה כה קרוב לאדם הלובש את הדבר הזה".

"מה זה?" שאלה וין. קולה השקט נשמע צעקני בערפילי הלילה.

"גלימת ערפילאים", אמר דוקסון. "הם כולם לובשים את זה - זה כמו... סמל חברות במועדון שלהם".

"הוא צבעוני ונועד להסתיר אותי בערפילים", אמר קלסייר. "והוא מזהיר את שומרי העיר ואת הערפילאים האחרים לא להתעסק איתי". הוא הסתובב ונתן לגלימה שלו להסתחרר בדרמתיות. "אני חושב שהיא מתאימה לי".

דוקסון פלבל בעיניו.

"בסדר", אמר קלסייר, התכופף והוציא רצועת עור מהתיק. "בית ונטור. יש משהו נוסף שאני צריך לדעת?"

"נאמר לי שללורד ונטור יש כספת בחדר העבודה שלו", אמר דוקסון. "שם הוא ככל הנראה שומר על מאגר האטיום שלו. תמצא את חדר העבודה בקומה השלישית, שלושה חדרים מהמרפסת הדרומית העליונה. היזהר, בית ונטור מחזיק קרוב לתריסר מאיידים, נוסף על החיילים והערפילנים".

קלסייר הנהן וקשר את חגורתו - לא היה לה אבזם, אבל היא הכילה שני נדנים קטנים. הוא הוציא זוג פגיונות זכוכית מהתיק, בחן אותם לוודא שאינם שרוטים, והחליק אותם אל הנדנים. הוא הסיר את נעליו וגרביו, ונותר יחף על האבנים הקרות. יחד עם הנעליים הוא הסיר את פיסת המתכת האחרונה שעליו מלבד תיק המטבעות ושלושת בקבוקוני המתכת שעל חגורתו. הוא בחר את הבקבוקון הגדול מכולם, רוקן את תוכנו והושיט אותו ריק לדוקסון.

"זה הכול?" שאל קלסייר.

דוקסון הנהן. "בהצלחה".

לצדו, הנערה וין הביטה בהכנות של קלסייר בסקרנות גוברת. היא הייתה יצור קטן ושקט, אבל הסתירה בתוכה אש שהוא רצה לשחרר. היא הייתה פרנואידית, נכון, אבל לא כל כך רגועה כפי שנראתה.

את תקבלי את ההזדמנות שלך, ילדה, הוא חשב. אבל לא הלילה.

"טוב", הוא אמר, הוציא מטבע מהתיק וזרק אותו אל מעבר לבניין. "אני יוצא עכשיו. ניפגש שוב בחנות של קביים בעוד זמן קצר".

דוקסון הנהן.

קלסייר פנה שוב אל מעקה הגג. ואז הוא קפץ מהבניין.

הערפילים התערבלו באוויר מסביבו. הוא שרף פלדה, המתכת האלומנטית השנייה מבין המתכות האלומנטיות הבסיסיות. קווים כחולים שקופים הופיעו לפניו, נראים רק לעיניו. כל אחד מהם הוביל ממרכז חזהו אל מקור מתכת קרוב. הקווים היו עמומים - סימן לכך שהם הצביעו לעבר מקורות מתכת קטנים: צירי חלונות, מסמרים ופיסות מתכת דומות. סוג מקור המתכת לא היה חשוב. שרפת ברזל או פלדה גרמה לקווים הכחולים להופיע ולכוון לעבר כל מקורות המתכת, בתנאי שהם היו מספיק קרובים וגדולים כדי שיהיה ניתן להבחין בהם.

קלסייר בחר את הקו שהצביע ישירות מתחתיו לעבר המטבע שהשליך. הוא שרף מתכת ודחף כנגד המטבע.

ירידתו נבלמה מיד, והוא נזרק חזרה מעלה אל האוויר בכיוון הנגדי לקו הכחול. הוא בחן את העולם מצדדיו, הבחין בתופסן חלון, ודחף כנגדו, כשהוא מזיז את עצמו הצדה. הדחיפה העדינה נשאה אותו מעלה ומעבר לבניין שעמד מול המאורה של וין.

קלסייר נחת ברכות, כרע קלות והחל לרוץ לאורך הגג המשופע של הבניין. הוא עצר באפלה בצד השני והביט מבעד לאוויר המתערבל. הוא שרף בדיל, והרגיש אותו מתעורר לחיים בתוך חזהו ומעצים את חושיו. בן רגע, הערפילים לא נראו כה סמיכים. הלילה מסביבו לא התבהר, אבל היכולת שלו להבדיל בפרטים מדויקים התעצמה. במרחק רב ממנו, בצפון, הוא הצליח להבחין בנקודה קטנה שהייתה למעשה בניין גדול. מצודת ונטור.

קלסייר השאיר את הבדיל בוער - הוא בער באטיות, והוא ככל הנראה לא יצטרך לחשוש מכך שייגמר. בעודו עומד, התערבלו הערפילים קלות סביב גופו. הם הסתובבו והסתחררו סביבו, כמו נהר אטי. הערפילים הכירו אותו. הם תבעו אותו לעצמם. הם היו יכולים לחוש באלומנטיקה.

הוא זינק, כשהוא דוחף כנגד ארובת המתכת שמאחוריו ושולח את עצמו לקפיצה אופקית רחבה. הוא זרק מטבע בזמן הזינוק, וחתיכת המתכת הקטנה נצנצה בערפילים האפלים. הוא דחף כנגד המטבע לפני שזה פגע בקרקע, וכוח משקלו דחף אותו מטה בתנועה חדה. ברגע שהמטבע פגע בקרקע, דחיפתו של קלסייר העלתה אותו מעלה והפכה את המחצית השנייה של זינוקו לקשת עגולה.

קלסייר נחת על גג עץ משופע אחר. דחיפת הפלדה ומשיכת הברזל היו הדברים הראשונים שגֶמֶל לימד אותו. כשאתה דוחף משהו, אתה כאילו משליך את המשקל שלך כנגדו, אמר לו המטורף הזקן. ואתה לא יכול לשנות את המשקל שלך - אתה אלומנטיקן, לא איזה מיסטיקן צפוני. אל תמשוך משהו ששוקל פחות ממך, אלא אם כן אתה רוצה שהוא יטוס אליך במהירות. ואתה לא דוחף משהו כבד ממך, אלא אם כן אתה רוצה להיזרק לכיוון הנגדי.

קלסייר גירד את צלקותיו והצמיד את גלימת הערפילאים כנגדו כשהשתופף על הגג. העץ המחוספס עקצץ ברגליו היחפות. לעתים היה מעדיף ששרפת בדיל לא הייתה מעצימה את כל החושים - או לפחות לא את כולם בבת אחת. הוא היה צריך את הראייה המשופרת כדי לראות באפלה, והוא השתמש גם בחוש השמיעה המפותח. אבל שרפת בדיל גרמה ללילה להיות קריר עוד יותר כנגד עורו הרגיש, ורגליו כאבו מכל אבן קטנה וכפיס עץ משוחרר.

מצודת ונטור התנשאה מולו. בהשוואה לעיר הקודרת, היא נראתה בוערת באור יקרות. האצילים הנעלים שמרו על לוח זמנים שונה משל דלת העם. היכולת של העשירים להרשות לעצמם לבזבז בחופשיות שמן מנורות ונרות, הראתה כי הם אינם סרים למרות זריחתה ושקיעתה של השמש.

המצודה הייתה מלכותית - זה ניכר בארכיטקטורה שלה. אמנם הייתה חומה הגנתית מסביב, אך המצודה עצמה הייתה מבנה אמנותי יותר מאשר מבצר. קשתות רחבות ניצבו לאורך הקירות החיצוניים, ובתוכן היו חלונות מקושטים וצריחים נישאים. חלונות משכית בוהקים השתרעו על פני קירות שלמים של הבניין המלבני, והם זהרו באור פנימי והעניקו לערפילים העוטפים אותם מראה צבעוני.

קלסייר שרף ברזל, הבעיר אותו בחוזקה וחיפש במרחבי הלילה מקורות גדולים של מתכת. הוא היה רחוק מכדי להשתמש בחפצים קטנים כמו מטבעות או צירים. הוא היה זקוק לעוגן גדול כדי לעבור מרחק כזה.

רוב הקווים הכחולים היו עמומים. קלסייר סימן שניים מהם שנעו בקצב אטי לפניו - ככל הנראה שני שומרים שצעדו על הגג. קלסייר בוודאי הרגיש את שריון החזה ואת כלי הנשק שלהם. למרות הידע הרב באלומנטיקה, רוב האצילים עדיין סיפקו לחיילים שלהם ציוד מתכתי. ערפילנים שהיו מסוגלים לדחוף או למשוך מתכות לא היו נפוצים, וערפילאי מלא היה נדיר. לורדים רבים חשבו שאין זה הגיוני להשאיר את השומרים ללא הגנה נאותה רק מפני שחלק קטן בציבור מסוגל להשתמש בהם כנגדם.

לא, רוב האצילים הנעלים הסתמכו על אמצעים אחרים לטיפול באלומנטיקנים. קלסייר חייך. דוקסון אמר שללורד ונטור הייתה יחידת מאיידים. אם הוא צדק, קלסייר כנראה ייתקל בהם לפני תום הלילה. הוא התעלם מהחיילים לעת עתה והתרכז בקו הכחול החזק שהצביע לעבר הגג הרם של המצודה. זה היה כנראה ציפוי ארד או נחושת של הגג. קלסייר הבעיר את הברזל, נשם עמוקות ומשך את הקו אליו.

בזינוק פתאומי הוא נזרק לאוויר.

קלסייר המשיך להבעיר ברזל, כשהוא מושך את עצמו לעבר המצודה במהירות מדהימה. היו שמועות שהערפילאים מסוגלים לעוף, אבל זאת הייתה הגזמה ותו לא. משיכה ודחיפה כנגד מתכות לא היו בדיוק תעופה אלא יותר נפילה - רק בכיוון ההפוך. אלומנטיקן היה צריך לדחוף בחוזקה כדי להשיג את התאוצה הנכונה, והיא שלחה אותו לעבר העוגן שלו במהירות מסחררת.

קלסייר נורה לעבר המצודה, והערפילים התערבלו סביבו. הוא חלף בקלות מעל החומה ההגנתית המקיפה את אדמות המצודה, אבל גופו החל ליפול מעט לעבר הקרקע. היה זה משקלו שוב. הוא משך אותו כל הזמן מטה. אפילו החץ המהיר ביותר נוטה בסופו של דבר אל הקרקע.

כובד משקלו גרם לכך שבמקום לטוס ישירות לעבר הגג, הוא טס בקשת. הוא התקרב אל חומת המצודה, כמה עשרות מטרים מתחת לגג, כשהוא עדיין טס במהירות עצומה.

קלסייר התנשם עמוקות ושרף פיוטר. הוא השתמש בו כדי להעצים את כוחו הפיזי, באותו אופן שבו הבדיל העצים את חושיו. הוא פנה באוויר ופגע בחומה כשרגליו מובילות. אפילו שריריו החזקים נאנקו תחת המהלומה, אבל הוא נעצר מבלי לשבור עצמות. מיד שחרר את אחיזתו בגג, הפיל מטבע ודחף כנגדו בזמן נפילתו. הוא בחן את הקווים ומצא מקור מתכת מעליו - אחד מחוטי הברזל של חלונות המשכית - ומשך אותו.

המטבע פגע בקרקע מתחתיו והוא היה מסוגל לתמוך במשקלו. קלסייר זרק את עצמו מעלה, כשהוא דוחף את המטבע ומושך את החלון בו-זמנית. הוא כיבה בפתאומיות את שתי המתכות יחד, ונתן לתנופה לשאת אותו את המטרים האחרונים למעלה מבעד לערפילים האפלים. הגלימה התנפנפה בשקט, והוא חלף על פני קצה מעקה השירות העליון, קפץ מעבר למעקה האבן ונחת בדממה על מדף האבן.

שומר מבוהל עמד במרחק שלושה צעדים ממנו. קלסייר זינק על האיש מיד, משך קלות את שריון החזה מפלדה של השומר וגרם לו לאבד את שיווי המשקל. קלסייר שלף את אחד מפגיונות הזכוכית, ואפשר לכוח של משיכת הברזל להביא אותו לכיוון השומר. הוא נחת כששתי רגליו על חזהו של השומר, ואז התכופף ושיסף אותו במהלומה המועצמת בכוח הפיוטר.

השומר התמוטט בגרון משוסף. קלסייר נחת בשקט לצדו, כשאוזניו מאזינות לרחשי הלילה ומנסות לשמוע קולות אזעקה. הוא לא שמע דבר.

קלסייר עזב את השומר שמלמל בחרחורי גסיסה. האיש היה כנראה אציל זוטר. האויב. אם הוא היה, למשל, חייל סקאא שפותה לבגוד בבני עמו בתמורה לכמה מטבעות... במקרה כזה היה קלסייר אפילו שמח יותר לשלוח אדם שכזה לחיי נצח.

הוא דחף את שריון החזה של האיש הגוסס וזינק ממעקה השירות אל הגג עצמו. גג הארד היה קריר וחלקלק מתחת לרגליו. הוא רץ לאורכו, פנה לעבר הקצה הדרומי של הבניין, וחיפש את המרפסת שהזכיר דוקסון. הוא לא היה מודאג מכך שיזהו אותו. אחת ממטרות הערב הייתה לגנוב אטיום, המתכת העשירית והעוצמתית ביותר מבין המתכות האלומנטיות המוכרות. אבל המטרה האחרת הייתה לגרום למהומה.

הוא מצא את המרפסת בקלות. היא הייתה רחבה וגדולה, ככל הנראה מרפסת ישיבה שקבוצות קטנות נהגו לבלות בה בנעימים. היא הייתה שקטה ברגע זה - ריקה מלבד שני שומרים. קלסייר התכופף בדממה בין ערפילי הלילה מעל המרפסת, כשהגלימה האפורה מסתירה אותו, ובהונותיו מבצבצים מעבר לשפת המתכת של הגג. שני השומרים פטפטו תחתיו.

הגיע הזמן לעשות קצת רעש.

קלסייר צנח אל המרפסת בדיוק בין שני השומרים. הוא שרף פיוטר כדי לחזק את גופו, נכנס לתוך מחשבותיו וביצע דחיפת פלדה חזקה כנגד שני האנשים בו-זמנית. מכיוון שהיה מיוצב במרכז, דחיפתו זרקה את השומרים לשני כיוונים שונים. האנשים זעקו בהפתעה למראה הכוח האדיר שזרק אותם אחורנית והפיל אותם מעבר למעקה המרפסת אל האפלה שמתחת.

השומרים צרחו בעת נפילתם. קלסייר פתח את דלתות המרפסת ונתן לחומת ערפילים להיכנס פנימה מסביבו. זרועות העשן הלבן נעו כדי להשתלט על החלל שנפתח לעברן.

החדר השלישי, חשב קלסייר ונע קדימה בריצה קלה. החדר השני היה חדר שקט דמוי חממה. אדניות נמוכות הכילו שיחים מבויתים ועצים קטנים, וקיר אחד היה מכוסה בחלון אדיר שהשתרע מהתקרה לרצפה כדי לספק שמש לצמחים. אף שהיה חשוך, קלסייר ידע שהצמחים בצבעים שונים מהחום הרגיל - כמה לבנים, אחרים אדמדמים, וכמה אולי בצהוב בהיר. הצמחים הצבעוניים היו נדירים וגודלו בתנאים מיוחדים על ידי האצולה.

קלסייר נע במהירות בחממה. הוא עצר ליד הדלת הבאה, והבחין באור סביב המסגרת. הוא כיבה את הבדיל כדי שלא יסתנוור כשייכנס אל החדר, ופתח את הדלת.

הוא התכופף כשנכנס, מצמץ כנגד האור, ובידיו אחז את פגיונות הזכוכית. אבל החדר היה ריק. זה היה כנראה חדר עבודה; עששית בערה על כל אחד מהקירות ליד כונניות ספרים, ובפינה עמד שולחן כתיבה.

קלסייר הכניס את הסכינים למקומם, שרף פלדה וחיפש מקורות מתכת. במרכז החדר עמדה כספת גדולה, אבל היא הייתה מטרה ברורה מדי. לאחר כמה שניות הוא הבחין במקור מתכת חזק בקיר המזרחי. קלסייר התקרב אליו והעביר את אצבעותיו על קיר הגבס. כמו קירות רבים במצודות האצילים, הקיר היה צבוע בתמונה גדולה. יצורים זרים התרווחו להם תחת שמש אדומה. גודלו של החלק המוסתר בקיר היה קטן משישים סנטימטרים רבועים, והוא מוקם כך שהסדקים הוסתרו על ידי הציור עצמו.

תמיד יש סוד נוסף, חשב קלסייר. הוא לא טרח לנסות לגלות כיצד לפתוח את הכספת. הוא פשוט שרף פלדה ומשך מקור מתכת חלש, שהאמין כי הוא מנגנון הנעילה של הדלת. הוא התנגד תחילה, משך אותו אל הקיר, אבל הוא שרף פיוטר ומשך חזק יותר. המנעול נשבר והדלת נפתחה וחשפה כספת קטנה בתוך הקיר.

קלסייר חייך. אדם מחוזק מפיוטר יכול לסחוב כספת בגודל כזה, אם יצליח כמובן להוציא אותה מהקיר.

הוא זינק מעלה, משך עם הברזל את הכספת ונחת כשרגליו על הקיר, רגל כנגד כל אחד משני צדי הדלת הסודית הפתוחה. הוא המשיך לדחוף, כשהוא מחזיק את עצמו במקום, והבעיר פיוטר. כוח זרם לתוך רגליו והוא הבעיר גם פלדה, בעודו מושך את עצמו כנגד הכספת.

הוא התאמץ ונאנק קלות. זה היה מבחן לראות מי יוותר ראשון - הכספת או רגליו.

הכספת נעה במקומה. קלסייר דחף חזק יותר ושריריו מחו. במשך רגע ארוך לא התרחש דבר. לפתע נרעדה הכספת ונקרעה מתוך הקיר. קלסייר נפל אחורנית, שרף פלדה ודחף אותה כדי שלא תתנגש בו. הוא נחת בכבדות, זיעה זולגת ממצחו, כשהכספת התרסקה על רצפת העץ והתיזה כפיסים לכל עבר.

זוג שומרים מופתע התפרץ לתוך החדר.

"הגיע הזמן", ציין קלסייר, הרים את ידו ומשך את אחת מחרבותיו של השומר. היא נורתה מתוך הנדן, הסתובבה באוויר ונורתה ישירות לעבר קלסייר. הוא כיסה את הברזל, זז הצדה ותפס את החרב בידית כשהתנופה משכה אותה אליו.

"ערפילאי!" צרח השומר.

קלסייר חייך וזינק קדימה.

השומר שלף פגיון. קלסייר דחף אותו, זרק את הנשק מידו של האיש, ואז הניף את חרבו וניתק את ראשו של השומר מכתפיו. השומר השני קילל וניסה לשחרר את הקשרים של שריון החזה.

קלסייר דחף את חרבו שלו עוד לפני שסיים את הנפת החרב. החרב נקרעה מאצבעותיו ושרקה ישירות לעבר השומר השני. שריונו של האדם נפל על הרצפה - כשהוא מונע מקלסייר להשתמש בו כנגדו - בדיוק כשגופת השומר הראשון נפלה אל הרצפה. רגע לאחר מכן ננעצה חרבו של קלסייר עמוק בתוך חזהו החשוף של השומר השני. האיש התמוטט בשקט ומת.

קלסייר פנה מהגופות בגלימה מרשרשת. כעסו היה דומם, לא עז כפי שהיה בעת שהרג את לורד טרסטינג. אבל הוא עדיין הרגיש אותו, חש בו בוער בצלקותיו, וזכר את צרחות האישה שאהב. לפי דעתו של קלסייר, כל אדם שבחר לתמוך באימפריה האחרונה ויתר על זכותו לחיות.

הוא הבעיר פיוטר, חיזק את גופו, התכופף והרים את הכספת. הוא רעד לרגע ממשקלה, מצא את שיווי המשקל והחל לחזור לעבר המרפסת. אולי היה אטיום בכספת. אולי לא. בכל מקרה, לא היה לו זמן לחפש במקומות נוספים.

הוא בדיוק חצה את החממה כששמע את הצעדים מאחוריו. כשהסתובב ראה את חדר העבודה מתמלא בדמויות. הם היו שמונה, כל אחד מהם לבש גלימה אפורה ונשא מקל קרב ומגן במקום חרב. מאיידים.

קלסייר הפיל את הכספת אל הרצפה. מאיידים לא היו אלומנטיקנים, אבל הם היו אנשים שאומנו במיוחד להילחם בערפילנים ובערפילאים. לא הייתה אפילו פיסת מתכת אחת על גופם, והם היו מוכנים לתרגילים שלו.

קלסייר נסוג לאחור, התמתח וחייך. השמונה התפרשו בחדר העבודה ונעו בדיוק שקט.

זה יהיה מעניין.

המאיידים תקפו, כשהם רצים בזוגות לתוך החממה. קלסייר שלף את פגיונותיו, התכופף מתחת למתקפה הראשונה והניף את סכינו לעבר חזהו של אחד האנשים. המאייד זינק לאחור ואילץ את קלסייר לסגת גם כן כשהניף לעברו מקל.

קלסייר שרף פיוטר ונתן לרגליו החזקות לשאת אותו לאחור בזינוק עוצמתי. ביד אחת הוא השליך חופן מטבעות לאוויר ודחף אותם לעבר יריביו. דסקיות המתכת נורו קדימה, חתכו את האוויר, אבל אויביו היו מוכנים לכך: הם הרימו את מגניהם, והמטבעות פגעו בעץ, התיזו כפיסים אך לא פגעו באיש.

קלסייר הביט במאיידים האחרים שמילאו את החדר והתקדמו לעברו. הם ידעו שלא יצליחו לנצח אותו בקרב ממושך - הטקטיקה שלהם תהיה להסתער עליו ביחד בתקווה לסיים במהירות את הקרב, או לפחות לעכב אותו עד שיעירו את האלומנטיקנים ויביאו אותם לקרב. הוא הביט לעבר הכספת כשנחת.

הוא לא היה יכול לעזוב בלעדיה. והוא גם היה צריך לסיים את הקרב במהירות. הוא שרף פיוטר, זינק קדימה והניף את הפגיון, אבל לא הצליח לחדור מבעד להגנות היריב. קלסייר חמק בקושי ממהלומה אל ראשו על ידי אחד המקלות.

שלושה מאיידים הסתערו מאחור וחתכו את נתיב המילוט אל המרפסת. נהדר, חשב קלסייר, כשהוא מנסה לקלוט את שמונת האנשים בבת אחת. הם התקדמו לעברו בדיוק זהיר, כצוות אחד.

קלסייר חרק שיניים והבעיר שוב את הפיוטר. הוא הבחין כי המתכת עומדת להתכלות. פיוטר הייתה מתכת שבערה מהר יותר מכל שמונה המתכות הבסיסיות.

אין לי זמן לדאוג לזה עכשיו. האנשים מאחוריו תקפו, וקלסייר זינק הרחק משם - כשהוא דוחף את עצמו מהכספת ונזרק מעלה בזווית. הוא קיפל את ברכיו אל חזהו, חלף על פני שני התוקפים שלפניו, ונחת על הקרקע ליד אדנית מטופחת. הוא הסתובב, הבעיר את הפיוטר והרים את זרועותיו כנגד המהלומה שהוא ידע שתגיע.

מקל הקרב פגע בזרועו. פרץ כאב נורה עד לכתפו, אבל העצם המחוזקת בפיוטר החזיקה מעמד. קלסייר המשיך לנוע, ירה קדימה את ידו האחרת ונעץ את הפגיון בחזהו של יריבו.

האיש נסוג לאחור בפליאה, ותנועתו שחררה את הפגיון של קלסייר. המאייד השני תקף, אבל קלסייר התכופף, שלח את ידו השנייה ותלש את תיק המטבעות מחגורתו. המאייד התכוון לחסום את הפגיון הנותר של קלסייר, אבל זה הרים את ידו האחרת והנחית את תיק המטבעות על מגנו של האיש.

ואז הוא דחף את המטבעות פנימה.

המאייד זעק, כוח דחיפת הפלדה העצום זרק אותו אחורנית. קלסייר הבעיר את הפלדה ודחף בעוצמה רבה כל כך, עד שהוא עצמו נזרק אחורנית – הרחק מן הזוג שניסה לתקוף אותו. קלסייר והאויב טסו הרחק זה מזה, נזרקים לשני כיוונים נגדיים. קלסייר התנגש בקיר הרחוק, אבל המשיך לדחוף, כשהוא דוחק את יריבו - התיק, המגן והכול - כנגד אחד מחלונות החממה הגדולים.

זכוכית התנפצה, וניצוצות אור העששיות מחדר העבודה ריצדו על הרסיסים. פניו הנואשים של המאייד נעלמו בתוך האפלה, והערפילים - שקטים אך מאיימים - החלו לזלוג פנימה מן החלון המנופץ.

ששת האנשים האחרים התקדמו ללא חת, וקלסייר נאלץ להתעלם מהכאב בזרועו כשהתחמק משתי הנפות נוספות. הוא התרחק משם בסיבוב, חלף על פני עץ קטן, אבל מאייד שלישי תקף אותו ופגע במותנו.

ההתקפה הפילה את קלסייר אל האדנית. הוא מעד והתמוטט ליד הכניסה לחדר העבודה המואר. הפגיון נשמט מידו. הוא התנשם בכאב, התגלגל על ברכיו והחזיק את מותנו. המהלומה הייתה שוברת את צלעותיו של כל אדם אחר. אפילו לקלסייר תישאר חבורה גדולה.

ששת האנשים התקדמו לעברו והתפרשו שוב סביבו. קלסייר קם באטיות על רגליו. ראייתו הייתה מעורפלת מסחרחורת הכאב והתשישות. הוא חרק שיניים, הושיט את ידו מטה והוציא את אחד מבקבוקוני המתכת שנותרו לו. הוא רוקן את תוכנו בלגימה אחת כדי למלא את מצבור הפיוטר, ואז שרף בדיל. האור כמעט סנוור אותו, והכאב בזרועו נעשה חד לפתע, אבל פרץ החושים המוגברים גרם לו להתעשת בן רגע.

ששת המאיידים התקדמו בהתקפה פתאומית ומתואמת.

קלסייר ירה את ידו הצדה, שרף ברזל וחיפש מתכת. המקור הקרוב ביותר היה משקולת נייר עבה עשויה מכסף, שהייתה מונחת על שולחן העבודה. קלסייר משך אותה לידו, ואז פנה בזרוע מונפת מעלה לעבר האנשים המתקרבים שהתמקמו בעמדת הגנה.

"בואו נתחיל", הוא נהם.

קלסייר שרף פלדה בפרץ כוח. המתכת המלבנית נורתה מידו וטסה באוויר. המאייד הקרוב ביותר הרים את מגנו, אבל לאט מדי. המתכת פגעה בזרועו ברעש פצפוץ והוא נפל לרצפה בזעקת כאב.

קלסייר הסתובב הצדה, חמק ממהלומת מקל והציב מאייד בינו ובין האיש שנפל. הוא שרף ברזל ומשך את המשקולת חזרה אליו. היא נורתה באוויר ופגעה בראשו של המאייד השני. האיש התמוטט כשהמשקולת טסה באוויר.

אחד מהאנשים הנותרים קילל והסתער לעברו. קלסייר דחף את המשקולת שעדיין ריחפה באוויר והרחיק אותה ממנו - והרחק מהמאייד התוקף, שהרים את מגנו. קלסייר שמע את המשקולת פוגעת בקרקע מאחוריו, והוא הושיט את ידו - שרף פיוטר - ותפס את המקל של המאייד במהלך ההנפה.

המאייד נאנק ונאבק נגד כוחו המועצם של קלסייר. קלסייר לא טרח לדחוף את הנשק ממנו; לעומת זאת, הוא דחף בחדות את המשקולת מאחוריו, העיף אותה אל גבו במהירות קטלנית. הוא הסתובב ברגע האחרון, כשהוא משתמש בתנופה שלו כדי לסובב את המאייד יחד איתו - ישירות לעבר נתיב המשקולת.

האיש התמוטט.

קלסייר הבעיר פיוטר והכין עצמו נגד המתקפות. ואכן, מקל התרסק על כתפיו. הוא נפל על ברכיו כשהעץ התרסק, אבל הבדיל הבוער מנע ממנו להתעלף. כאב ובהירות מחשבה התחרו במוחו. הוא משך את המשקולת - קרע אותה מגופו של האדם הגוסס - וצעד הצדה כדי לאפשר לנשק המאולתר לחלוף על פניו.

שני המאיידים הקרובים אליו התכופפו בחשש. המשקולת פגעה באחד המגנים, אבל קלסייר לא המשיך לדחוף, כדי שלא לאבד את שיווי המשקל. לעומת זאת, הוא שרף ברזל וירה את המשקולת חזרה לעברו. הוא התכופף, כיבה את הברזל והרגיש את המשקולת טסה באוויר מעליו. רעש חבטה נשמע כשהיא התרסקה על האדם שחמק מאחוריו.

קלסייר הסתובב, שרף ברזל ואחר פלדה כדי לשלוח את המשקולת באוויר לעבר שני האנשים האחרונים. הם התרחקו ממנה, אבל קלסייר סובב את המשקולת והפיל אותה אל הקרקע היישר לפניהם. האנשים הביטו בה בחשש, כשדעתם מוסחת בזמן שקלסייר רץ וזינק, דחף את עצמו בפלדה כנגד המשקולת וקפץ מעל ראשי האנשים. המאיידים קיללו והסתובבו. כשקלסייר נחת, הוא משך שוב את המשקולת וריסק אותה ישירות על עורפו של אחד מהם.

המאייד נפל בדממה. המשקולת רעדה כמה פעמים באפלה וקלסייר אסף אותה מהאוויר. פניה הקרירים היה רטובים מדם. הערפילים מהחלון המנופץ התערבלו סביב רגליו. הוא הנחית את ידו וכיוון אותה ישירות לעבר המאייד האחרון.

במקום כלשהו בחדר, אחד האנשים שהופלו נאנח.

המאייד האחרון נסוג לאחור, זרק את כלי הנשק וברח משם. קלסייר חייך והוריד את ידו.

לפתע נדחפה המשקולת מבין אצבעותיו. היא נורתה לאורך החדר וריסקה חלון נוסף. קלסייר קילל, הסתובב וראה קבוצה נוספת וגדולה יותר של אנשים נכנסת אל חדר העבודה. הם לבשו בגדי אצילים. אלומנטיקנים.

כמה מהם הרימו ידיים, ומטחי מטבעות נורו לעבר קלסייר. הוא הבעיר פלדה ודחף את המטבעות הרחק ממנו. חלונות התנפצו וקרשים התרסקו כשמטבעות הושלכו לכל פינות החדר. קלסייר חש במשיכה על חגורתו, כשבקבוקון המתכות האחרון נקרע ממנו ונמשך לעבר החדר האחר. כמה גברים חסונים רצו לעברו מכווצים כדי לחמוק ממטחי המטבעות. בריונים - ערפילנים, שכמו האם, היו מסוגלים לשרוף פיוטר.

הגיע הזמן ללכת, חשב קלסייר בעודו חוסם נחשול נוסף של מטבעות וחורק שיניים מן הכאב במותנו ובזרועו. הוא הביט סביבו. היו לו כמה רגעים, אבל הוא לא יצליח להגיע למרפסת. כשערפילנים נוספים התקדמו, קלסייר התנשם עמוקות ורץ לעבר החלונות הענקיים שהתנפצו במהלך הקרבות. הוא זינק אל הערפילים, הסתובב באוויר במהלך נפילתו ומשך אליו את הכספת.

הוא התנועע באוויר ופנה לעבר צד הבניין, כאילו היה קשור בחבל אל הכספת. הוא הרגיש את הכספת מחליקה קדימה וחורקת כנגד רצפת החממה, כשמשקלו של קלסייר משך אותה. הוא התרסק כנגד צד הבניין, אבל המשיך לדחוף, כשהוא תופס את עצמו על אדן חלון. הוא התמתח ונעמד שם, ואז משך את הכספת.

הכספת הופיעה מעבר לקצה הרצפה מעליו. היא התנודדה ואז נפלה מחוץ לחלון, כשהיא מתרסקת ישירות לעבר קלסייר. הוא חייך, כיבה את הברזל והרחיק את עצמו מהבניין בעזרת רגליו, כשהוא זורק את עצמו לערפילים כמו צוללן מטורף. הוא נפל אחורנית באפלה, ובחטף ראה פנים זועמים המביטים מעבר לחלון השבור מעליו.

קלסייר משך בזהירות את הכספת. הערפילים התקבצו סביבו, כשהם מסתירים את העולם וגורמים לו להרגיש כאילו לא נפל כלל - כאילו הוא תלוי בתוך ריקנות עצומה.

הוא התרכז בכספת ודחף כנגדה, בעודו זורק את עצמו מעלה.

הכספת התרסקה על הקרקע מתחתיו. קלסייר דחף קלות כנגדה, כשהוא מאט את עצמו, עד שלבסוף נעצר באוויר כמה מטרים מעל האדמה. לרגע היה תלוי בערפילים, ורצועות גלימתו התערבלו והתנפנפו ברוח. הוא ירד אל הקרקע שליד הכספת.

הקופסה התרסקה מהנפילה. קלסייר פתח את הדלת המרוסקת, ואוזניו המועצמות על ידי בדיל האזינו לזעקות מהבניין שמעליו. בתוך הכספת הוא מצא שקיק קטן ובו אבנים טובות וזוג מכתבי אשראי על סך עשרת אלפים תיבות כל אחד. הוא הכניס את הכול לכיסיו. הוא חיטט בפנים, כשהוא מודאג לפתע שפעולת הלילה הייתה לשווא. ואז אצבעותיו מצאו את זה - שקיק קטן בקצה האחורי.

הוא הוציא אותו וחשף כדורי מתכת קטנים וכהים. אטיום. צלקותיו בערו. זיכרונות מהימים שבילה בבורות הציפו את מחשבותיו.

הוא סגר את השקיק וקם על רגליו. הוא בחן משועשע את הדמות המרוסקת ששכבה על הקרקע במרחק לא רב ממנו - שאריותיו של המאייד שהוא זרק מחוץ לחלון. קלסייר ניגש אליו ולקח את תיק המטבעות בתבערה מהירה של משיכת ברזל.

לא, הלילה הזה לא היה בזבוז. גם אם לא היה מוצא את האטיום, כל לילה שהסתיים בקבוצת אצילים מתים היה לילה מוצלח, כך חשב קלסייר.

הוא אחז בתיק המטבעות ביד אחת ובשקיק האטיום באחרת. הוא המשיך להבעיר פיוטר - ללא הכוח שהמתכת העניקה לגופו, היה כנראה מתמוטט מכאב פציעותיו - ורץ לתוך הלילה, לעבר חנותו של קביים.

נכון, מעולם לא רציתי את זה. אבל מישהו חייב לעצור את תהומות. וטריס הוא כנראה המקום היחיד שבו ניתן לעשות זאת.

אבל בעניין הזה אני לא זקוק לפילוסופים. אני יכול להרגיש את מטרתנו כעת, לחוש אותה, אף שהאחרים עדיין אינם מסוגלים לעשות זאת. היא... פועמת במוחי, שם, הרחק בהרים.

פרק 6

וין התעוררה בחדר שקט. אור השמש האדום בצבץ מבעד לחרכי התריסים. לרגע היא שכבה מוטרדת במיטה. משהו אינו כשורה. הבעיה לא הייתה התעוררות במקום לא מוכר - המסעות עם ריין הרגילו אותה לחיי נוודות. כעבור רגע היא הבינה מה מקור חוסר הנוחות.

החדר היה ריק.

ולא זו בלבד שהיה ריק, הוא היה גם פתוח. לא צפוף. והוא היה... נוח. היא שכבה על מזרן אמיתי, שהונח על רגלי עץ, עם סדינים ושמיכה נעימה. החדר היה מצויד בשידת עץ יציבה, ואפילו בשטיח עגול. אדם אחר היה אולי חושב שהחדר קטן וחף מקישוטים, אבל לווין הוא נראה מפואר יתר על המידה.

היא התיישבה וקימטה את מצחה. היא הרגישה לא טוב שיש לה חדר שלם לעצמה. היא תמיד נדחסה לחדרי שינה צפופים המלאים בחברי צוות. אפילו בזמן שנדדו, היא ישנה תמיד בסמטאות קבצנים או במערות מורדים, וריין תמיד היה שם איתה. היא נאלצה להילחם כדי למצוא פרטיות. העובדה שהיא קיבלה אותה ככה סתם גרמה למאבק ארוך השנים שלה לרגעים ספורים של בדידות להיראות מגוחך.

היא החליקה מהמיטה מבלי שטרחה לפתוח את התריסים. אור השמש היה עמום - הייתה עדיין שעת בוקר מוקדמת כנראה - אבל היא שמעה אנשים רבים הולכים במסדרון. היא התגנבה אל הדלת, פתחה אותה כדי סדק צר והציצה החוצה.

לאחר שהם עזבו את קלסייר אתמול בלילה, דוקסון הוביל את וין אל החנות של קביים. בגלל השעה המאוחרת, קביים הוביל אותם מיד אל חדרי השינה הנפרדים שלהם. אבל וין לא נרדמה. היא המתינה עד שכולם נרדמו, ואז חמקה החוצה כדי לבחון את סביבותיה.

בית המגורים היה יותר פונדק מאשר חנות. בקומה התחתונה היה אמנם חדר תצוגה גדול, ומאחור היה בית מלאכה, אבל הקומה השנייה של הבניין הייתה מורכבת ממסדרונות ארוכים ומחדרי אורחים רבים. הייתה גם קומה שלישית ובה דלתות רחבות יותר שרמזו על חדרים גדולים יותר. היא לא חיפשה דלתות ברצפה או קירות סודיים - הרעש היה עלול להעיר מישהו - אבל מניסיון היא ידעה שמאורה אינה בטוחה אם אין בה לפחות מרתף סודי וכמה פתחי מילוט.

בסך הכול היא התרשמה לטובה. ציוד הנגרות והרהיטים המוכנים למחצה מתחת הציגו מחזה של בית מסחר מהוגן ומיומן. המאורה הייתה בטוחה, מצוידת היטב ומתוחזקת לעילא. וין הביטה מבעד לחריץ הדלת וזיהתה שש דמויות של בחורים צעירים ועייפים היוצאים ממסדרון שממולה. הם לבשו בגדים פשוטים וירדו אל הקומה הראשונה לעבר חדר העבודה.

שוליות נגרים, חשבה וין. זאת החזית של קביים - הוא אומן סקאא. רוב הסקאא חיו בעוני מחפיר במטעים, וגם אלו שחיו בערים נאלצו לעמול בעבודות פרך. אבל היו כמה אנשים מוכשרים שהורשו לעסוק במסחר. הם עדיין היו סקאא. הם קיבלו משכורות עלובות ותמיד היו נתונים לגחמות האצילים. אבל הייתה להם מידת מה של חופש, שמרבית הסקאא היו יכולים רק לחלום עליה.

קביים היה ככל הנראה נגר אומן. מה היה יכול לגרום לאדם כזה - שעל פי כל אמות המידה של הסקאא, ניהל חיים מדהימים - לסכן את חייו ולהצטרף אל העולם התחתון?

הוא ערפילן, חשבה וין. קלסייר ודוקסון כינו אותו "מערפל". היא תצטרך לגלות מה זה בעצמה. הניסיון לימד אותה שאדם עוצמתי כמו קלסייר ישמור על המידע שלו ככל האפשר, וימסור לה אותו טיפין טיפין. הידע שלו היה הדבר שקשר אותה אליו - הוא בוודאי לא יסגיר לה אותו במהירות.

צעדים נשמעו בחוץ ווין המשיכה להציץ מבעד לסדק.

"כדאי שתתכונני, וין", אמר דוקסון כשחלף על פני דלתה. הוא לבש חולצה ומכנסיים של אציל, וכבר נראה ערני ומסודר. הוא נעצר לרגע והמשיך בדבריו. "יש לך אמבט מוכן בחדר בסוף המסדרון, והשגתי מקביים כמה בגדים עבורך. הם יתאימו לך עד שנוכל למצוא לך משהו נאות יותר. קחי את הזמן שלך - קל מתכנן את הפגישה לאחר הצהריים, אבל אנחנו לא יכולים להתחיל עד שבריזה והאם יגיעו".

דוקסון חייך והביט בה מעבר לסדק הצר והמשיך ללכת במסדרון. וין הסמיקה על שנתפסה על חם. הם אנשים ערניים. אצטרך לזכור את זה.

שקט נפל על המסדרון. היא חמקה מחוץ לחדר והתגנבה אל החדר המסוים, והופתעה לגלות שאכן היה שם אמבט המלא במים חמים וממתין לה. היא הזעיפה פנים ובחנה את החדר המרוצף באריחים ואת אמבט המתכת. למים היה ריח בושם, ריחן של נשים אצילות.

האנשים האלו הם אצילים יותר מאשר סקאא, חשבה וין. היא לא הייתה בטוחה מה דעתה על כך. אבל הם ציפו ממנה להתנהג כמותם, ולכן היא סגרה והבריחה את הדלת, התפשטה ונכנסה אל האמבט.

היה לה ריח מוזר.

ניחוח הבושם של גופה היה אמנם עדין, אך וין בכל זאת הצליחה מדי פעם להריח אותו. זה היה ריח של אצילה שחלפה על פניה, ניחוח מגירת הבשמים שנפתחה במהלך מעשי השוד של אחיה. הניחוח נעלם ממנה ככל שהבוקר חלף, אבל עדיין הטריד אותה. הוא יבדיל אותה מסקאא אחרים. אם הצוות ציפה ממנה להתקלח לעתים קרובות, היא תצטרך לדרוש מהם להפסיק לבשם את המים.

ארוחת הבוקר מצאה חן בעיניה יותר. כמה נשות סקאא בגילים שונים עבדו במטבח החנות והכינו מעטפים - לחם דק ומגולגל המלא בחיטה מבושלת וירקות. וין עמדה ליד דלת המטבח והביטה בנשים העובדות. הן לא הריחו כמותה, אבל הן היו נקיות ומטופחות יותר מהסקאא הממוצע.

למעשה, הייתה תחושה מוזרה של ניקיון בכל הבניין. אמש היא לא הבחינה בכך בגלל האפלה, אבל הרצפה הייתה נקייה לחלוטין. כל העובדים – מנשות המטבח ועד לשוליות - היו בעלי ידיים ופנים נקיים. התחושה הייתה מוזרה. וין הייתה רגילה שהאצבעות שלה שחורות מכתמי אפר. אם אי פעם היא שטפה את פניה במחיצתו של ריין, היא הייתה חייבת ללכלך אותם מיד שוב באפר. פנים נקיים בלטו ברחוב.

אין אפר בפינות, היא חשבה והביטה ברצפה. הם מנקים כל העת את החדר. היא מעולם לא התגוררה במקום כזה. זה היה כמו לחיות בביתו של אציל.

היא הביטה לעבר נשות המטבח. הן לבשו שמלות פשוטות בלבן ואפור, צעיפים היו קשורים על ראשיהן וקווצות ארוכות של שיער תלויות על גבן. וין נגעה בשערה שלה. הוא היה קצר כמו שיער של נער - התספורת הנוכחית העקומה הוענקה לה על ידי אחד מחברי הצוות. היא לא הייתה כמו הנשים הללו - מעולם. ריין לימד אותה לחיות באופן כזה שחברי הצוות יראו אותה קודם כול כגנבת ורק לאחר מכן כנערה.

אבל מה אני עכשיו? מבושמת לאחר האמבט, אבל עדיין לובשת מכנסיים חומים וחולצה מכופתרת של שוליית אומן, ומרגישה מנותקת מהמציאות. וזה היה רע - אם היא מרגישה חוסר נוחות, היא ללא ספק גם נראית עצבנית. וזה עוד דבר שגורם לה לבלוט.

וין פנתה והביטה אל חדר העבודה. השוליות כבר עסקו במלאכות הבוקר, כשהם עובדים על חלקי הרהיטים השונים. הם נשארו מאחור בזמן שקביים עבד בחדר התצוגה הראשי והעניק את המגע האחרון לכלי העץ.

הדלת האחורית של המטבח נפתחה לרגע. וין חמקה הצדה והצמידה את גבה אל הקיר, בעודה מביטה לתוך המטבח.

האם עמד בכניסה למטבח מוקף באור שמש אדום. הוא לבש חולצה רפויה ומקטורן, שניהם ללא שרוולים, ונשא עמו כמה חבילות גדולות. הוא לא היה מלוכלך מאפר - כל חברי הצוות היו נקיים בפעמים המועטות שראתה אותם.

האם הלך דרך המטבח אל חדר העבודה. "אז", הוא אמר כשהוא מוריד את החבילות, "מישהו יודע איפה החדר שלי?"

"אשאל את האומן קלאדנט", אמר אחד השוליות ונכנס אל החדר הקדמי.

האם חייך, התמתח והתקרב אל וין. "בוקר טוב, וין. את יודעת שאת לא צריכה להסתתר ממני. אנחנו באותו צוות".

וין נרגעה אבל נותרה לעמוד על מקומה ליד שורה של כיסאות שהיו לקראת סיום העבודה. "גם אתה הולך לחיות כאן?"

"תמיד משתלם לחיות ליד מערפל", אמר האם, פנה ונעלם חזרה לתוך המטבח. הוא חזר כעבור רגע עם ערמה של ארבעה מעטפים גדולים. "מישהו יודע היכן קל?"

"ישן", אמרה וין. "הוא חזר אתמול מאוחר בלילה ועדיין לא התעורר".

האם נהם ונגס במעטף. "דוקס?"

"בחדרו בקומה השלישית", אמרה וין. "הוא התעורר מוקדם, ירד לקחת משהו לאכול וחזר למעלה". היא לא הוסיפה שהיא יודעת, לאחר שהציצה בחור המנעול, שהוא יושב ליד השולחן ורושם בניירותיו.

האם הרים גבה. "את תמיד עוקבת אחרי מה שאנשים עושים?"

"כן".

האם נעצר וצחקק. "את ילדה מוזרה, וין". הוא אסף את החבילות כשהשוליה חזר, והשניים עלו במדרגות. וין קמה ממקומה והאזינה לצעדיהם. הם נעצרו במחצית הדרך לאורך המסדרון הראשון, אולי כמה דלתות מהחדר שלה.

ניחוח החיטה המבושלת גירה את חוש הטעם שלה. וין הביטה לעבר המטבח. האם הלך ולקח משם אוכל. האם גם היא רשאית לעשות זאת?

וין נכנסה לתוך המטבח וניסתה להיראות בטוחה בעצמה. ערמת מעטפים נחה על צלחת, ככל הנראה עבור השוליות. וין לקחה שניים. הנשים לא התלוננו. להפך, כמה מהן אפילו הנהנו בכבוד לעברה.

אני אדם חשוב עכשיו, היא חשבה בחוסר נוחות מסוים. האם הן ידעו שהיא... ערפילאית? או שפשוט התייחסו אליה כך מכיוון שהייתה אורחת?

בסופו של דבר היא לקחה מעטף שלישי וברחה לחדרה. זה היה הרבה יותר מכפי שהייתה יכולה לאכול, אבל היא התכוונה לגרד את החיטה ולשמור את הלחם לזמן מאוחר יותר, אם תזדקק לו.

נקישה נשמעה על הדלת. וין פתחה אותה בתנועה זהירה. בחור צעיר עמד בחוץ - הנער שהיה עם קביים במאורה של קאמון בליל אמש.

הוא היה רזה, גבוה וגמלוני, לבוש בבגדים אפורים. הנער היה ככל הנראה בן ארבע-עשרה, אף שגובהו גרם לו להיראות מבוגר יותר. הוא נראה עצבני מסיבה מסוימת.

"כן?" שאלה וין.

"אמ..."

וין הזעיפה פנים. "מה?"

"רוצים אותך", הוא אמר בניב מזרחי כבד. "למעלה במקום שעושים. עם אדון קופץ לקומה השלישית. אה, חייב ללכת". הנער הסמיק, הסתובב וברח משם בריצה במעלה המדרגות.

וין עמדה בפתח החדר המומה. אני צריכה להבין מה שהוא אמר לי? היא תהתה.

היא הציצה אל המסדרון. הנער רצה כנראה שהיא תעקוב אחריו. לבסוף היא החליטה לעשות זאת ועלתה אחריו בזהירות.

קולות בקעו מדלת פתוחה בסוף המסדרון. וין התקרבה והציצה מעבר לפינה וראתה חדר מרוהט בקפידה, עם שטיח נאה וכיסאות נוחים. אח בערה באחת מפינות החדר, והכיסאות היו מסודרים באופן שכל היושבים פנו לעבר לוח כתיבה המונח על כן.

קלסייר עמד, כשהוא משעין את כתפו כנגד אח האבן, וכוס יין בידו. וין נעה מעט וראתה כי הוא דיבר עם בריזה. המרגיע הגיע בשעת הצהריים וגייס מחצית מהשוליות של קביים כדי שיסחבו עבורו את הציוד. וין הביטה בהם מבעד לחלון וראתה את השוליות נושאים תיבות - במסווה של קופסאות המכילות עצים - אל חדרו של בריזה. בריזה עצמו לא טרח לסייע להם.

האם היה שם וגם דוקסון, וקביים התמקם בכיסא גדול ומרופד במקום הרחוק ביותר מבריזה. הנער שהביא את וין ישב על שרפרף ליד קביים, והוא עשה ככל יכולתו כדי לא להביט בה. על הכיסא האחרון בחדר ישב ידן, לבוש - כמו בפעם הקודמת - בבגדי פועל סקאא פשוט. הוא ישב בכיסא מבלי להשעין את גבו כנגד המשענת, כאילו לא העריך את הריפוד הנוח. פניו היו שחורים מאפר, כפי שווין הייתה מצפה מפועל סקאא.

היו שני כיסאות ריקים. קלסייר הבחין בווין העומדת ליד הדלת והעניק לה את אחד מחיוכיו הקורנים. "הנה היא. היכנסי".

וין סקרה את החדר. היה שם חלון, אם כי תריסיו היו סגורים כנגד העלטה המתקרבת. הכיסאות היחידים בחדר היו בחצי המעגל של קלסייר. היא נכנעה והתיישבה בכיסא הריק הקרוב לדוקסון. היא היה גדול מדי עבורה, והיא קיפלה את ברכיה וישבה עליהן.

"כולנו כאן", אמר קלסייר.

"עבור מי הכיסא האחרון?" שאל האם.

קלסייר חייך, קרץ, אבל התעלם מהשאלה. "בסדר גמור, בואו נדבר. יש לנו משימה לבצע, וככל שנוכל לרשום מתווה מדויק של התכנית, כך נוכל לבצע אותה בצורה טובה יותר".

"חשבתי שכבר יש לך תכנית", אמר ידן בעצבנות.

"יש לי תכנית מתאר", אמר קלסייר. "אני יודע מה צריך לקרות, ויש לי רעיונות כיצד נעשה זאת. אבל אי אפשר לאסוף חבורה של אנשים כאלו ופשוט לומר לה מה לעשות. אנחנו צריכים לעבוד על הפרטים ביחד, להתחיל מרשימת הבעיות שצריך לפתור כדי שהתכנית תעבוד".

"טוב", אמר האם, "הבה נסגור תחילה את תכנית המתאר. התכנית היא להקים צבא עבור ידן, לגרום לכאוס בלות'אדל, להשתלט על הארמון, לגנוב את האטיום של השליט הגדול, ואז לתת לממשל להתפרק מאליו?"

"אלו אבני היסוד", אמר קלסייר.

"אם כך", אמר האם, "הבעיה העיקרית שלנו היא חיילי העיר. אם רוצים כאוס בלות'אדל, אי אפשר שעשרים אלף חיילים יהיו כאן וישמרו על הסדר. שלא לדבר על העובדה שהחיילים של ידן לעולם לא יצליחו לכבוש את העיר כל עוד יש התנגדות תקיפה בין החומות".

קלסייר הנהן. הוא לקח חתיכת גיר וכתב חיילי לות'אדל על הלוח. "מה עוד?"

"נצטרך למצוא דרך לגרום לאותו כאוס לפרוץ בלות'אדל", אמר בריזה והחווה בכוס היין שלו. "החושים שלך נכונים, אישי היקר. העיר היא המקום שבו המיניסטריון קבע את ביתו, והבתים הגדולים מנהלים מכאן את אימפריות הסחר שלהם. נצטרך להפיל את לות'אדל עצמה אם אנחנו רוצים לנתץ את יכולת הממשל של השליט הגדול".

"אם הזכרת את האצולה, יש בעיה נוספת", הוסיף דוקסון. "לכל הבתים הגדולים יש כוחות משמר בעיר, שלא לדבר על האלומנטיקנים שלהם. אם אנחנו עומדים למסור את העיר לידן, נצטרך למצוא דרך לטפל באצילים הללו".

קלסייר הנהן וכתב כאוס ו'בתים גדולים ליד חיילי לות'אדל על הלוח.

"המיניסטריון", אמר קביים. הוא נשען קדימה בכיסא המרופד שלו, עד כי וין כמעט לא ראתה את פניו הזועפים. "לא יהיה שינוי בממשל כל עוד אינקוויזיטורי הפלדה נמצאים כאן".

קלסייר הוסיף מיניסטריון אל הלוח. "מה עוד?"

"אטיום", אמר האם. "כדאי שתרשום את זה - נצטרך להשתלט על הארמון מהר, ברגע שהמהומה הכללית תתחיל, ולוודא שאיש לא יחמוק פנימה אל הטמיון".

קלסייר הנהן וכתב אטיום: השתלטות על הטמיון על הלוח.

"נצטרך למצוא דרך לאסוף את החיילים של ידן", הוסיף בריזה. "נצטרך להיות שקטים אבל מהירים, ולאמן אותם במקום שהשליט הגדול לא ימצא אותם".

"צריכים גם לוודא שמורדי הסקאא מוכנים להשתלט על לות'אדל", הוסיף דוקסון. "השתלטות על הארמון וביצור העמדות הם סיפור נחמד, אבל הוא יהיה נחמד יותר אם ידן ואנשיו יהיו מוכנים באמת לשלוט לאחר שהכול יסתיים".

חיילים ו'מהפכת הסקאא הוספו אל הלוח. "ואני רוצה להוסיף את 'השליט הגדול' אל הלוח", אמר קלסייר. "נצטרך למצוא תכנית להוציא אותו מהעיר, אם כל האפשרויות האחרות ייכשלו". לאחר שכתב השליט הגדול על הלוח, הוא שב ופנה אל הקבוצה. "שכחתי משהו?"

"תשמע", אמר ידן ביובש, "אם אתה כבר רושם את הבעיות שצריך לפתור, כדאי שתרשום שם למעלה שכולנו מטורפים לחלוטין - אם כי אני לא חושב שמישהו יכול לטפל בזה".

הקבוצה צחקקה, וקלסייר רשם הגישה השלילית של ידן על הלוח. הוא נסוג לאחור והביט ברשימה. "כשמפרקים את הבעיה הגדולה לכמה בעיות קטנות, פתאום זה לא נראה כל כך רע, נכון?"

וין הזדעפה וניסתה להחליט אם קלסייר ניסה להתבדח או לא. הרשימה הייתה לא רק מפחידה - אלא גם מדכאת. עשרים אלף חיילי האימפריה? הכוחות המשולבים והעוצמה של האצולה הבכירה? המיניסטריון? אינקוויזיטור פלדה אחד היה חזק מאלף חיילים.

אבל הדבר המפחיד ביותר היה האופן העובדתי היבש שבו הם בחנו כל בעיה. כיצד הם היו מסוגלים אפילו לחשוב שניתן להתנגד לשליט הגדול? הוא היה... ובכן, הוא היה השליט. הוא שלט על כל העולם. הוא היה הבורא, המגן והמעניש של המין האנושי. הוא הציל אותם מהתהומות, והוא הביא את האפר והערפילים כעונש על חוסר האמונה של בני האדם. וין הייתה דתית לא אדוקה - גנבים חכמים ידעו שכדאי להתרחק ממיניסטריון הפלדה - אבל אפילו היא הכירה את האגדות.

ועדיין, הקבוצה הסתכלה על רשימת "הבעיות" בנחישות. אווירה של קדרות מחשמלת - כאילו הם הבינו שיש להם סיכוי טוב יותר לגרום לשמש לזרוח בלילה מאשר להפיל את האימפריה האחרונה. ובכל זאת הם עמדו לנסות.

"בשם השליט הגדול", לחשה וין. "אתם רציניים. אתם באמת מתכוונים לעשות את זה".

"אל תשתמשי כך בשם שלו, וין", אמר קלסייר. "אפילו כפירה בשמו עדיין מעניקה לו כבוד - כשאת מקללת בשמו של היצור, את מכירה באלוהות שלו".

וין השתתקה ונשענה אחורנית במושבה. היא הרגישה משותקת קלות.

"בכל מקרה", אמר קלסייר בחיוך דק, "למישהו יש רעיון איך אפשר להתגבר על הבעיות הללו? מלבד הגישה של ידן, כמובן - כולנו יודעים שאת זה אי אפשר לעשות".

החדר היה שקט ומהורהר.

"מחשבות כלשהן?" שאל קלסייר. "רעיונות? התרשמות?"

בריזה הניד בראשו. "עכשיו שהכול נמצא כאן למעלה, אני שואל את עצמי אם הילדה צודקת. זאת באמת משימה קשה".

"אבל ניתן לבצע אותה", אמר קלסייר. "בואו נתחיל לדבר על הדרך שבה נוכל לשבור את העיר. מה נוכל לעשות כדי לאיים על האצולה ולגרום מהומה בקרבה, או אולי אפילו לגרום למשמר הארמון לצאת את העיר וכך להיחשף לחיילים שלנו? משהו שיעסיק את המיניסטריון ואת השליט הגדול בעצמו בזמן שהחיילים שלנו יתקפו?"

"טוב, מהפכה בקרב כלל האוכלוסייה היא תמיד רעיון טוב", אמר האם.

"זה לא יעבוד", אמר ידן בנחישות.

"למה לא?" שאל האם. "אתה יודע כיצד מתייחסים לאנשים. הם חיים בזבל, עובדים במפעלים ובכבשנים כל היום, ומחצית מהם עדיין גוועים ברעב".

ידן הניד בראשו. "אתה לא מבין? המהפכנים מנסים לגרום לסקאא בעיר להתמרד כבר יותר מ'אלף שנים. הם יותר מדי מדוכאים - אין להם תקווה או כוח רצון להתנגד. לכן באתי אליכם כדי להשיג צבא".

החדר השתתק שוב, אבל וין הנידה בראשה באטיות. היא ראתה את זה - הרגישה את זה. אי אפשר להילחם בשליט הגדול. אפילו בהיותה גנבת, דחוקה עמוק בשולי החברה, היא ידעה זאת. לא תהיה מהפכה.

"חוששני שהוא צודק", אמר קלסייר. "הסקאא לא יתמרדו, לא במצבם הנוכחי. אם אנחנו רוצים להפיל את השלטון, נצטרך לעשות זאת ללא עזרת ההמונים. נוכל כנראה לגייס חיילים מקרבם, אבל לא נוכל לסמוך על כלל האוכלוסייה".

"האם נוכל להשתמש באסון כלשהו?" שאל האם. "אולי שרפה גדולה?"

קלסייר הניד בראשו. "זה יכול להפריע קלות למסחר, אבל אני לא חושב שנקבל את ההשפעה שאנחנו רוצים. מלבד זאת, המחיר בחיי סקאא יהיה יקר מדי. שכונות העוני יישרפו, לא מצודות האבן של האצולה".

בריזה נאנח. "אז מה אתה מציע שנעשה?"

קלסייר חייך, ועיניו נצנצו. "מה אם נוכל להפנות את בתי האצולה זה כנגד זה?"

בריזה קפא במקומו. "מלחמת בתים..." הוא אמר ולגם קלות מהיין. "עבר זמן רב מאז הייתה מלחמה כזאת בעיר".

"מה שאומר שלמתיחות היה מספיק זמן לבעבע", אמר קלסייר. "האצולה הבכירה מתעצמת - השליט הגדול בקושי מסוגל להשתלט עליהם, וזאת הסיבה שיש לנו סיכוי לנפץ את אחיזתו בהם. הבתים הגדולים של לות'אדל הם המפתח - הם שולטים על המסחר באימפריה, שלא לדבר על כך שהם משעבדים את חלק הארי של הסקאא".

קלסייר הצביע לעבר הלוח, והעביר את אצבעו בין השורה שבה נכתב כאוס אל השורה שבה נכתב בתים גדולים.

"אם נצליח להפנות את הבתים בלות'אדל זה כנגד זה, נוכל להפיל את העיר. ערפילאים יתחילו להתנקש במנהיגי הבתים. מוסדות כלכליים יתרסקו. לא יעבור זמן רב עד שהמלחמה תעבור לרחובות. חלק מהחוזה שלנו עם ידן קובע שניתן לו הזדמנות להשתלט על העיר בעצמו. האם תוכלו לחשוב על הזדמנות טובה מזאת?"

בריזה הנהן בחיוך. "אני אוהב את הניחוח של זה - ואני אוהב את המחשבה שאצילים רוצחים זה את זה".

"אתה תמיד אוהב שמישהו אחר עושה את העבודה עבורך, בריזה", ציין האם.

"ידידי היקר", השיב בריזה, "הסיבה שאנחנו חיים היא לגרום לאנשים אחרים לעבוד עבורנו. אינך יודע דבר על כלכלה בסיסית?"

האם הרים גבה. "האמת היא שאני –"

"זאת הייתה שאלה רטורית, האם", קטע אותו בריזה ופלבל בעיניו.

"אלו הן השאלות הטובות ביותר!" השיב האם.

"פילוסופיה אחר כך, האם", אמר קלסייר. "הישאר ממוקד במטרה. מה אתה חושב על הצעתי?"

"היא יכולה לפעול", אמר האם ונשען לאחור. "אבל אני לא רואה כיצד השליט הגדול נותן לעניינים לצאת מכלל שליטה".

"התפקיד שלנו הוא לוודא שלא תהיה לו בררה", אמר קלסייר. "ידוע שהוא נותן לבני האצולה לריב בינם ובין עצמם, ככל הנראה כדי לערער אותם מדי פעם. אנחנו יכולים ללבות את המתיחות הזאת, ואז לאלץ באופן כלשהו את החיילים לצאת מהעיר. כשהבתים יתחילו את המלחמה האמיתית ביניהם, השליט הגדול לא יהיה מסוגל לעצור אותם - מלבד, אולי, לשלוח את משמר הארמון אל הרחובות, וזה בדיוק מה שאנחנו רוצים שהוא יעשה".

"הוא יכול לשלוח את צבא הקולוס", ציין האם.

"נכון", אמר קלסייר. "אבל הם מוצבים במרחק ניכר מאיתנו. זה פגם שאנחנו חייבים לנצל. חיילי הקולוס הם לוחמים מעולים, אבל חייבים להרחיק אותם מאזורים מיושבים. המרכז של האימפריה האחרונה חשוף, אבל השליט הגדול בטוח בכוחו - ומדוע לא? הוא לא התמודד נגד איום משמעותי כבר כמה מאות שנים. רוב הערים זקוקות רק לכוח שיטור קטן".

"עשרים אלף אנשים אינם מספר 'קטן'", אמר בריזה.

"אנחנו מדברים על קנה מידה עולמי", אמר קלסייר והרים את אצבעו. "השליט הגדול משאיר את רוב החיילים שלו בקצה האימפריה, במקומות שבהם יש סיכוי רב שיפרצו מהומות. זאת הסיבה שאנחנו הולכים לתקוף אותו כאן, בלות'אדל עצמה - וזאת הסיבה שנצליח".

"בהנחה שנוכל לטפל בחיילי העיר", ציין דוקסון.

קלסייר הנהן ופנה לכתוב מלחמת בתים מתחת ל'בתים גדולים ו'כאוס. "בסדר. בואו נדבר על חיילי העיר. מה נוכל לעשות בנוגע אליהם?"

"ובכן", אמר האם מהורהר, "אם נסתכל על ההיסטוריה, הדרך הטובה ביותר לטפל בכוח גדול של חיילים היא להביא כוח חיילים גדול משל עצמך. אנחנו הולכים להקים צבא לידן - מדוע שהם לא יתקפו את חיילי העיר? האין זו הסיבה שאנחנו מקימים את הצבא הזה?"

"זה לא יעבוד, האמונד", אמר בריזה. הוא הביט בכוס היין הריקה והרים אותה לעבר הנער שישב ליד קביים, וזה מיהר למלא אותה.

"אם נרצה להביס את חיילי העיר", המשיך בריזה, "נצטרך כוח שהוא לפחות באותו סדר גודל. נרצה כנראה כוח הרבה יותר גדול, מכיוון שהאנשים שלנו לא יהיו מיומנים. נוכל להקים צבא לידן - נוכל אפילו להשיג לו צבא שיהיה מסוגל להחזיק בעיר לזמן מה. אבל להשיג לו צבא מספיק גדול שיצליח לנצח את חיילי העיר בתוך החומות? אפשר לוותר כבר עכשיו אם זאת התכנית שלנו".

הקבוצה השתתקה. וין התנועעה על כיסאה והביטה על כל אחד מהאנשים בתורו. לדבריו של בריזה הייתה השפעה עצומה. האם פתח את פיו לדבר, אבל שב וסגר אותו, ונשען אחורנית כדי לחשוב על דבריו.

"בסדר", אמר קלסייר לבסוף. "נחזור לעניין חיילי העיר עוד מעט. בואו נסתכל על הצבא שלנו. כיצד נוכל להקים צבא בסדר גודל משמעותי ולהסתיר אותו מהשליט הגדול?"

"שוב, זה לא יהיה קל", אמר בריזה. "יש סיבה טובה מאוד שהשליט הגדול מרגיש בטוח במשלט המרכזי. יש סיורים קבועים על הדרכים הראשיות ולאורך התעלות, ולא ניתן ללכת יום שלם מבלי להגיע לכפר או למטע. זה מסוג המקומות שאתה יכול לא להקים בהם צבא מבלי למשוך תשומת לב".

"למהפכנים יש את המערות בצפון", אמר דוקסון. "נוכל להסתיר שם אנשים".

ידן החוויר. "אתם מכירים את מערות ארגואה?"

קלסייר פלבל בעיניו. "אפילו השליט הגדול יודע עליהן, ידן. המורדים שם פשוט לא מספיק מסוכנים כדי להטריח אותו".

"כמה אנשים יש לך, ידן?" שאל האם. "בלות'אדל וסביבתה, כולל המערות? מה המספר ההתחלתי שלנו?"

ידן משך בכתפיו. "אולי שלוש מאות - כולל נשים וילדים".

"וכמה אתה חושב שנוכל להסתיר במערות?" שאל האם.

ידן משך שוב בכתפיו.

"אין לי ספק שניתן להסתיר במערות הרבה יותר אנשים", אמר קלסייר. "אולי עשרת אלפים. הייתי שם - המהפכנים הסתירו שם אנשים במשך שנים, והשליט הגדול לא טרח מעולם להשמיד אותם".

"אני מבין למה", אמר האם. "לחימה במערות היא עסק מלוכלך, במיוחד עבור התוקף. השליט הגדול רוצה למזער את התבוסות שלו - הוא יהיר. בכל מקרה, עשרת אלפים זה מספר טוב. עם מספר כזה יהיה אפשר להחזיק בארמון - אולי אפילו להחזיק בעיר, אם הם מאיישים את החומות".

דוקסון פנה אל ידן. "כשביקשת צבא, על איזה גודל חשבת?"

"עשרת אלפים נשמע כמו מספר טוב, אני מניח", אמר ידן. "למען האמת... זה יותר ממה שחשבתי".

בריזה הטה את כוסו קלות כדי לערבל את היין. "אני לא רוצה להיות הצד השלילי היחיד בשיחה - זה בדרך כלל התפקיד של האמונד - אבל אני רוצה לחזור לבעיה הקודמת שלנו. עשרת אלפים איש. זה אפילו לא יפחיד את חיילי העיר. אנחנו מדברים על עשרים אלף חיילים מאומנים וחמושים".

"הוא צודק, קל", אמר דוקסון. הוא מצא ספר קטן במקום כלשהו והחל לרשום את פרטי השיחה.

קלסייר הזדעף.

האם הנהן. "בכל צורה שתסתכל על זה, קל, חיילי הצבא הם אגוז קשה לפיצוח. אולי פשוט נתמקד בבתי האצולה. אולי נוכל לגרום לכאוס כל כך גדול, שאפילו חיילי העיר לא יצליחו לדכא אותו".

קלסייר הניד בראשו. "אני מסופק. המשימה הראשית של חיילי העיר היא לשמור על הסדר בתוך העיר. אם לא נוכל לטפל בחיילים האלו, לא נצליח לבצע את התכנית". הוא עצר והביט בווין. "מה את חושבת, וין? יש לך רעיונות?"

היא קפאה. קאמון מעולם לא שאל לדעתה. מה קלסייר רצה ממנה? היא הצטנפה עוד יותר בכיסא כשהבינה שכל חברי הצוות האחרים פנו והביטו לעברה.

"אני..." אמרה וין באטיות.

"הו, אל תפחיד את הילדה המסכנה, קלסייר", אמר בריזה בהינף יד.

וין הנהנה, אבל קלסייר לא פנה ממנה. "לא, באמת. אמרי לי מה את חושבת, וין. יש לך אויב הרבה יותר גדול ממך שמאיים עלייך. מה את עושה?"

"טוב", היא אמרה באטיות. "אתה לא נלחם בו, זה בטוח. אפילו אם תנצח אותו, תהיה פצוע כך שלא תוכל להמשיך להילחם".

"הגיוני", אמר דוקסון. "אבל יכול להיות שלא תהיה לנו בררה. אנחנו צריכים למצוא דרך להיפטר מהצבא הזה".

"ואם הוא פשוט יעזוב את העיר?" היא שאלה. "האם התכנית תעבוד גם אז? אם הייתי צריכה להתמודד נגד מישהו גדול, הייתי קודם מנסה להסיח את דעתו ולגרום לו לעזוב אותי".

האם צחקק. "אני חושב שאין לנו סיכוי להוציא את חיילי הצבא מלות'אדל. השליט הגדול שולח חוליות לסיורים אל מחוץ לחומות, אבל הפעם היחידה שהחיילים יצאו מהעיר הייתה כדי להכניע את מרד הסקאא בקורטלין לפני חמישים שנה".

דוקסון הניד בראשו. "הרעיון של וין יותר מדי טוב מכדי לבטל אותו על הסף. אתם צודקים, אנחנו לא יכולים להילחם בחיילי העיר - לפחות לא כל עוד הם מחופרים בתוך העיר. לכן אנחנו צריכים לגרום להם לצאת מן העיר".

"כן", אמר בריזה, "אבל תצטרך ליצור משבר מיוחד שרק הצבא יכול לפתור. אם הבעיה לא תהיה מספיק מאיימת, השליט הגדול לא ישלח את כל הצבא שלו. אם היא מסוכנת מדי, הוא יתחפר בעמדתו וישלח את הקולוס".

"מרד באחת הערים הקרובות?" הציע האם.

"אנחנו עדיין נשארים עם אותה בעיה", אמר קלסייר והניד בראשו. "אם לא נוכל לגרום לסקאא להתמרד כאן, לעולם לא נוכל לגרום לאלו שאינם בעיר לעשות זאת".

"מה בנוגע לתרמית כלשהי?" שאל האם. "אנחנו מניחים שנוכל להקים צבא די גדול. אם נעמיד פנים שאנחנו תוקפים מקום קרוב כלשהו, אולי השליט הגדול ישלח את החיילים שלו".

"אני לא חושב שהוא ישלח אותם כדי להגן על עיר אחרת", אמר בריזה. "זה ישאיר אותו חשוף מדי בלות'אדל".

הקבוצה השתתקה שוב. וין הביטה מסביב וראתה את קלסייר מביט בה.

"מה?" הוא שאל.

היא התכווצה מעט והביטה מטה. "כמה רחוקים הבורות של הת'סין מכאן?" היא שאלה לבסוף.

חברי הצוות השתתקו.

לבסוף, בריזה צחק. "הו, זה פשוט מרושע. האצילות לא יודעת שהאטיום מגיע מהבורות, ולכן השליט הגדול לא ירצה שתקיפת המקום תהפוך למהומה - מחשש לחשוף את העובדה שיש משהו חשוב בבורות. זה אומר שהוא לא ישלח לשם את הקולוס".

"הם בכל מקרה לא יגיעו לשם בזמן", אמר האם. "הבורות נמצאים במרחק יומיים מכאן. אם יהיה איום על הבורות, השליט הגדול ירצה לפעול במהירות. החיילים הם הכוח היחיד במרחק תקיפה".

קלסייר חייך בעיניים נוצצות. "ולא נצטרך כוח גדול כדי לאיים על הבורות. אלף איש יספיקו. נוכל לשלוח אותם לתקוף, וכאשר החיילים יעזבו, נצעיד את הכוח הגדול יותר לכבוש את לות'אדל עצמה. בזמן שהחיילים יבינו את התרמית, הם לא יוכלו לחזור בזמן ולמנוע מאיתנו להשתלט על חומות העיר".

"האם נוכל למנוע מהם לכבוש בחזרה את העיר?" שאל ידן בחשש.

האם הנהן בלהיטות. "בעזרת עשרת אלפים סקאא נוכל לשמור על העיר מפני החיילים. השליט הגדול יצטרך לשלוח את הקולוס שלו".

"אבל אז האטיום יהיה שלנו", אמר קלסייר. "והבתים הגדולים לא יוכלו לעצור אותנו - הם יהיו חלשים ופגיעים בגלל המלחמות הפנימיות שלהם".

דוקסון רשם במהירות על הנייר. "נצטרך להשתמש במערות של ידן, אם כך. הן נמצאות במרחק תקיפה של שתי המטרות שלנו, והן קרובות יותר ללות'אדל מאשר לבורות. אם הצבא שלנו יצא משם, נוכל להגיע לכאן לפני שהחיילים יגיעו מהבורות".

קלסייר הנהן.

דוקסון המשיך לכתוב. "אצטרך להכין רשימה של אספקה עבור המערות האלו, אולי אבקר במקום כדי לראות מה המצב שם".

"ואיך נעביר לשם את החיילים?" שאל ידן. "המערות במרחק שבוע מלות'אדל - וסקאא לא רגילים ללכת מרחקים כאלו".

"כבר סידרתי מישהו שיכול לעזור לנו", אמר קלסייר בעודו כותב התקפה על בורות הת'סין מתחת ל'חיילי לותא'דל על הלוח. "יש לי חבר שיכול לסדר לנו שיט תעלות אל הצפון".

"בהנחה", אמר ידן, "שתוכל לקיים את ההבטחה הראשונה שלך. שילמתי לך שתבנה לי צבא. עשרת אלפים הוא מספר גדול, אבל עדיין לא שמעתי הסבר הגיוני כיצד תצליח לגייס אותם. סיפרתי לך על כל הבעיות שנתקלתי בהן במהלך ניסיונותיי לגייס בלות'אדל".

"לא נצטרך שכל האוכלוסייה תתמוך בנו", אמר קלסייר. "רק אחוז קטן – יש מיליון פועלים בלות'אדל וסביבותיה. זה יהיה דווקא החלק הקל בתכנית שלנו, מכיוון שנמצא איתנו אחד המרגיעים הטובים בעולם. בריזה, אני סומך עליך ועל האלומנטיקנים שלך שתשיגו לנו מבחר מצוין של מתגייסים".

בריזה לגם מהיין. "קלסייר, אישי הטוב. הלוואי שלא תשתמש במילים כמו 'להשיג' כשאתה מתייחס אל כוחותיי. אני פשוט מעודד אנשים".

"טוב, תוכל לעודד עבורנו צבא?" שאל דוקסון.

"כמה זמן יש לי?" שאל בריזה.

"שנה", אמר קלסייר. "אנחנו מתכננים לצאת לפעולה בסתיו הבא. אם השליט הגדול יאסוף את כוחותיו מיד כדי לתקוף את ידן ברגע שנכבוש את העיר, כדאי לגרום לו לצאת למערכת חורף".

"עשרת אלפים אנשים", אמר בריזה בחיוך, "ולגייס אותם מתוך אוכלוסייה מתנגדת בפחות משנה. זה בהחלט יהיה אתגר".

קלסייר צחקק. "נראה לי שזאת התשובה הקרובה ביותר ל'כן' שנוכל לקבל ממך. התחל בלות'אדל והמשך לערים הקרובות. נצטרך לגייס אנשים ממקומות הקרובים למערות".

בריזה הנהן.

"נצטרך גם כלי נשק ואספקה", אמר קלסייר. "תוכל למצוא כמה אנשים שיאמנו אותם?"

האם הנהן מהורהר. "כנראה. אני מכיר כמה סקאא חיילים שנלחמו במערכות הדיכוי של השליט הגדול".

ידן החוויר. "בוגדים!"

האם משך בכתפיו. "רובם לא גאים במה שעשו", הוא אמר. "אבל רובם אוהבים לאכול. זה עולם קשה, ידן".

"האנשים שלי לעולם לא ישתפו פעולה עם אנשים כאלו", אמר ידן.

"לא תהיה להם בררה", אמר קלסייר בקשיחות. "הרבה מרידות סקאא נכשלו כי אנשים היו לא מאומנים. אנחנו נספק לך צבא של אנשים שבעים ומצוידים היטב - ואני לא מתכוון לתת להם להיהרג רק מפני שלא לימדו אותם מאיזה קצה מחזיקים את החרב".

קלסייר עצר והביט בהאם. "אבל אני מציע לך לבחור אנשים ששונאים את האימפריה האחרונה על כך שגרמה להם לבצע את פקודותיה הנלוזות. אני לא סומך על אנשים שנאמנותם נמשכת כל עוד נמשיך להזרים תיבות לכיסיהם".

האם הנהן וידן השתתק. קלסייר פנה וכתב האם: אימונים ו'בריזה: גיוס מתחת ל'חיילים על הלוח.

"מעניין אותי לדעת כיצד אתה מתכנן להביא כלי נשק", אמר בריזה. "איך בדיוק אתה מתכוון לחמש עשרת אלפים אנשים מבלי לעורר את חשדו של השליט הגדול? הוא נזהר מאוד בכל הנוגע לתעבורת כלי נשק".

"נוכל לייצר את כלי הנשק", אמר קביים. "יש לי מספיק עץ עודף כדי ליצור מטה קרב או שניים בכל יום. נוכל כנראה לספק לך גם כמה חצים".

"אני מעריך את ההצעה, קביים", אמר קלסייר. "ואני חושב שזה רעיון טוב. אבל נצטרך יותר ממקלות. נצטרך חרבות, מגנים ושריון - ונצטרך אותם מהר כדי שנוכל להתחיל באימונים".

"אז איך נעשה את זה?" שאל בריזה.

"לבתים הגדולים יש כלי נשק", אמר קלסייר. "אין להם בעיות לחמש את הצבאות האישיים שלהם".

"אתה רוצה שנגנוב מהם?"

קלסייר הניד בראשו. "לא, הפעם אנחנו נפעל באופן חוקי - אנחנו נקנה מהם את כלי הנשק. או, יותר נכון, יהיה לנו אציל התומך בנו, והוא יקנה אותם עבורנו".

קביים צחק בבוז. "אציל התומך בסקאא? זה לעולם לא יקרה".

"ובכן, 'לעולם לא' כבר קרה לפני זמן לא רב", אמר קלסייר בצחוק. "מכיוון שכבר מצאתי מישהו המוכן לעזור לנו".

החדר התמלא בדממה, מלבד קולות פיצוח הלהבות בקמין. וין התכווצה קלות בכיסאה והביטה לעבר האחרים. הם נראו המומים.

"מי?" שאל האם.

"שמו הוא לורד רנו", אמר קלסייר. "הוא הגיע לאזור לפני כמה ימים. הוא מתגורר בפֵלִיס - אין לו מספיק השפעה כדי להקים בסיס כוח בלות'אדל. מלבד זאת, אני חושב שכדאי לשמור את פעילותו של רנו הרחק מהשליט הגדול".

וין הטתה את ראשה. פליס הייתה עיירת פרברים קטנה במרחק של שעה מלות'אדל. היא וריין עבדו שם לפני שעברו אל עיר הבירה. כיצד הצליח קלסייר לגייס את רנו? הוא שיחד את האיש או שזו תרמית אחת גדולה?

"אני מכיר את רנו", אמר בריזה באטיות. "הוא לורד מערבי. יש לו השפעה רבה במשלט הרחוק".

קלסייר הנהן. "לורד רנו החליט לא מזמן להעצים את משפחתו ואת מעמדו האצילי. הסיפור הרשמי הוא שהמעבר דרומה התרחש כדי להרחיב את אימפריית הסחר שלו. הוא מקווה שבהעברת כלי נשק דרומיים איכותיים אל הצפון, הוא יוכל להרוויח סכום נאה - וליצור מספיק קשרים - כדי למצוא לעצמו מצודה בלות'אדל עד תום העשור הנוכחי".

החדר היה שקט.

"אבל", אמר האם באטיות, "כלי הנשק האלו יגיעו אלינו".

קלסייר הנהן. "נצטרך לזייף את תעודות המשלוח, ליתר ביטחון".

"זאת... תרמית די שאפתנית, קל", אמר האם. "לגרום למשפחתו של לורד לעבוד עבורנו".

"אבל", פתח בריזה ונראה קצת נבוך, "קלסייר, אתה הרי שונא אצילים".

"הוא קצת שונה", אמר קלסייר בחיוך ערמומי.

חברי הצוות בחנו את קלסייר. הם לא אהבו לעבוד עם אציל. וין הבינה זאת בקלות. העובדה שהלורד היה גם בעל כוח רב לא עזרה.

לפתע צחק בריזה. הוא נשען אחורנית בכיסאו ורוקן את שארית היין. "מטורף מבורך שכמותך! הרגת אותו, נכון? רנו - הרגת אותו והחלפת אותו במתחזה".

חיוכו של קלסייר התרחב.

ידן קילל והאם פשוט חייך. "אה. עכשיו זה נשמע הגיוני. או לפחות הגיוני לקלסייר המטורף".

"רנו מתכוון להתגורר באופן קבע בפליס", אמר קלסייר. "הוא יהיה הכיסוי שלנו עבור כל דבר רשמי. אשתמש בו כדי לקנות תחמושת וציוד, לדוגמה".

בריזה הנהן. "יעיל".

"יעיל?" שאל ידן. "הרגת אציל! אציל חשוב מאוד".

"אתה מתכנן להפיל את האימפריה כולה, ידן", ציין קלסייר. "רנו איננו הנפגע האצילי האחרון במהפכה הקטנה שלך".

"כן, אבל להתחזות אליו?" שאל ידן. "זה נשמע לי קצת מסוכן".

"שכרת אותנו כי רצית להשיג את הבלתי אפשרי, אישי היקר", אמר בריזה ולגם מהיין. "בתחום העבודה שלנו, תוצאות בלתי אפשריות דורשות סיכונים בלתי אפשריים".

"ננסה להקטין את מספר הסיכונים, ידן", אמר קלסייר. "השחקן שלי טוב מאוד. אבל אלו הדברים שנצטרך לעשות כדי לבצע את המשימה שלנו".

"ואם אפקוד עליך להפסיק לעשות אותם?" שאל ידן.

"אתה יכול להפסיק את המשימה בכל עת", אמר דוקסון מבלי להרים את עיניו מהדפים. "אבל כל עוד התכנית פועלת, לקלסייר המילה האחרונה בכל הנוגע לפעילויות, למטרות ולדרכי הפעולה. ככה אנחנו עובדים. ידעת את זה כששכרת אותנו".

ידן הניד ראשו בעצבות.

"ובכן?" שאל קלסייר. "אתה רוצה שנמשיך או לא? הכול תלוי בך, ידן".

"אל תחשוש להפסיק את התכנית, ידידי", אמר בריזה בעידוד. "אל תפחד להעליב אותנו. אני, לדוגמה, תמיד אוהב לקבל כסף מבלי לעבוד".

וין ראתה את ידן מחוויר קלות. להערכתה, היה לו מזל שקלסייר לא לקח את הכסף ודקר אותו בחזה. אבל, כפי שהיא למדה מדי יום, זאת לא הייתה הדרך שבה הם פעלו כאן.

"זה טירוף", אמר ידן.

"לנסות להפיל את השליט הגדול?" שאל בריזה. "כן, למעשה זה טירוף מוחלט".

"בסדר", אמר ידן ונאנח. "אנחנו ממשיכים".

"יופי", אמר קלסייר וכתב קלסייר: ציוד תחת חיילים. "הכיסוי של רנו גם יעניק לנו 'כניסה' לחברה הגבוהה בלות'אדל. זה יתרון משמעותי - נצטרך לעקוב אחר הפוליטיקה בין הבתים הגדולים אם נרצה שתפרוץ מלחמה ביניהם".

"מלחמת הבתים לא תהיה כל כך פשוטה כמו שאתה חושב, קלסייר", הזהיר בריזה. "האצולה הבכירה בימים אלו היא קבוצה זהירה וסגורה".

קלסייר חייך. "אז טוב שאתה נמצא פה לעזור לנו, בריזה. אתה המומחה בלגרום לאנשים לעשות את מה שאתה רוצה - יחדיו, אתה ואני, נתכנן כיצד לגרום לבני האצולה להילחם זה בזה. מלחמות בין הבתים הגדולים מתרחשות כל מאתיים שנה. העובדה שמדובר בקבוצה סגורה רק תגרום למלחמה להיות קטלנית יותר, כך שלא יהיה קשה מדי לעורר אותם. למעשה, כבר התחלתי בתהליך..."

בריזה הרים גבה והביט בהאם. הבריון נהם קלות והוציא מטבע זהב בערך של עשר תיבות וזרק אותו לעבר בריזה מדושן העונג.

"על מה זה היה?" שאל דוקסון.

"הייתה לנו התערבות קטנה", אמר בריזה, "אם קלסייר היה מעורב או לא בתקרית של אמש".

"תקרית?" שאל ידן. "על איזו תקרית הוא מדבר?"

"מישהו תקף את בית ונטור", אמר האם. "השמועות טוענות ששלושה ערפילאים נשלחו להתנקש בסטראף ונטור עצמו".

קלסייר נחר בבוז. "שלושה? סטראף בהחלט מחשיב את עצמו. אפילו לא התקרבתי להוד רוממותו. הייתי שם כדי לגנוב ממנו את האטיום - וכדי לגרום לכך שיבחינו בי".

"ונטור אינו יודע את מי להאשים", אמר בריזה. "אבל מכיוון שהמתנקשים היו ערפילאים, כולם מניחים כי היה זה אחד מהבתים הגדולים".

"זה היה הרעיון", אמר קלסייר בשמחה. "האצולה הבכירה לוקחת ברצינות ערפילאים - יש להם הסכם בעל פה שהם לא ישתמשו בערפילאים כדי להתנקש זה בזה. עוד כמה תקיפות כאלו, והם יתחילו לתקוף זה את זה כמו חיות מבוהלות".

הוא פנה והוסיף בריזה: תכנון ו'קלסייר: מהומה כללית מתחת לבתים גדולים על הלוח.

"בכל מקרה", המשיך קלסייר, "נצטרך להמשיך להאזין לרכילות המקומית כדי לגלות אילו בתים כורתים בריתות. זה אומר שאנחנו צריכים לשלוח מרגל אליהם".

"זה באמת נחוץ?" שאל ידן בחוסר נוחות.

האם הנהן. "האמת היא שזה הליך רגיל עבור כל עבודה בלות'אדל. אם יש מידע, הוא עובר מפה לאוזן בין חברי האצולה. תמיד כדאי שיהיה לך מישהו המסתובב ביניהם".

"טוב, זה לא יהיה קשה", אמר בריזה. "הבא את המתחזה שלך ונשלח אותו למסיבות".

קלסייר הניד בראשו. "לרוע המזל, לורד רנו עצמו לא יוכל להגיע אל לות'אדל".

ידן הזעיף פנים. "למה לא? המתחזה שלך לא יצליח לעבור סקירה מדוקדקת?"

"הו, הוא נראה בדיוק כמו לורד רנו. אנחנו פשוט לא רוצים שהוא יתקרב לאינקוויזיטור..."

"אה", אמר בריזה והחליף מבט עם האם. "הוא אחד מ'אלו. בסדר".

"מה?" שאל ידן. "למה הוא מתכוון?"

"אתה לא רוצה לדעת", אמר בריזה.

"אני לא?"

בריזה הניד בראשו. "אתה זוכר איך הרגשת כשקלסייר אמר לך שהוא החליף את לורד רנו במתחזה? טוב, זה גרוע פי אלף. האמן לי - ככל שתדע פחות, כך תרגיש יותר טוב עם עצמך".

ידן הביט לעבר קלסייר, שחייך לעברו חיוך רחב. ידן החוויר ונשען אחורנית בכיסאו. "אני חושב שאתה צודק".

וין הזעיפה פנים והביטה על האחרים בחדר. נראה שהם ידעו על מה קלסייר דיבר. היא תצטרך לבחון את לורד רנו הזה.

"בכל מקרה", אמר קלסייר, "נצטרך לשלוח מישהו לאירועים החברתיים האלו. ולכן, דוקס יגלם את דמותו של אחיינו ויורשו של רנו, נצר משפחה שהתחבב על לורד רנו".

"המתן רגע, קל", אמר דוקסון. "לא סיפרת לי על זה".

קלסייר משך בכתפיו. "נצטרך שמישהו מאיתנו יחדור אל מעגלי האצולה. הנחתי שאתה מתאים לתפקיד".

"זה לא יכול להיות אני", אמר דוקסון. "סימנו אותי בפעולה של אייזר לפני חודשיים".

קלסייר הזדעף.

"מה?" שאל ידן. "אני רוצה לדעת הפעם על מה הם מדברים?"

"הוא מתכוון שהמיניסטריון עוקב אחריו", אמר בריזה. "הוא העמיד פנים שהוא אציל והם חשפו אותו".

דוקסון הנהן. "השליט הגדול בעצמו ראה אותי באחת הפעמים, ויש לו זיכרון ללא רבב. אפילו אם אצליח להתחמק ממנו, מישהו בוודאי יזהה אותי".

"אם כך..." אמר ידן.

"אם כך", אמר קלסייר, "נצטרך למצוא מישהו אחר שיגלם את היורש של לורד רנו".

"אל תסתכל עליי", אמר ידן בחשש.

"האמן לי", אמר קלסייר באופן מפורש, "איש לא הסתכל עליך. קביים גם אינו מתאים - הוא מוכר יתר על המידה בקהל אומני הסקאא".

"גם אני בחוץ", אמר בריזה. "כבר היו לי כמה שמות בדויים בקרב האצולה. אני חושב שאוכל להשתמש באחד מהם, אבל לא אוכל ללכת למסיבות או לנשפים הגדולים - יהיה די מגוחך לפגוש מישהו שמכיר אותי בכינוי אחר".

קלסייר קימט את מצחו.

"אני אוכל לעשות זאת", אמר האם. "אבל אתם יודעים שאני לא טוב בגילום דמויות".

"מה בנוגע לאחיין שלי?" שאל קביים והנהן לעבר הגבר הצעיר שלידו.

קלסייר בחן את הנער. "איך קוראים לך, בחור?"

"לֶסְטִיבּוֹרנְס".

קלסייר הרים גבה. "זה שם ארוך. לא קיבלת עדיין כינוי?"

"עדיין לא משהו משהו".

"נצטרך לחשוב על זה", אמר קלסייר. "אתה תמיד מדבר בסלנג רחובות מזרחי?"

הנער משך בכתפיו בעצבנות, כנראה מפני שהיה מרכז תשומת הלב. "'תי במקום קטן שבו גדלתי".

קלסייר הביט לעבר דוקסון, שהניד בראשו. "אני חושב שזה רעיון לא טוב, קל".

"מוסכם". קלסייר פנה אל וין וחייך. "אני חושב שזה משאיר רק אותך. כמה את טובה בהתחזות לאצילה?"

וין החווירה קלות. "אחי נתן לי כמה שיעורים. אבל מעולם לא ניסיתי באמת..."

"את תסתדרי", אמר קלסייר וכתב וין: ריגול מתחת ל'בתים גדולים. "בסדר. ידן, אתה צריך להתחיל לתכנן כיצד תשמור על האימפריה ברגע שתפיל את השלטון הנוכחי".

ידן הנהן. וין ריחמה קצת על האיש, כשראתה כיצד התכנונים - הטירוף עצמו של התכנית - היממו אותו עד אובדן חושים. ובכל זאת היה קשה לה להרגיש חמלה כלפיו, בהתחשב בתפקיד שקלסייר ייעד עבורה.

לגלם תפקיד של אצילה? היא חשבה. בוודאי מישהו אחר יכול לגלם את התפקיד טוב יותר...

תשומת לבו של בריזה הייתה עדיין ממוקדת בידן ובחוסר הנוחות הברור שלו. "אל תיראה כל כך עגום, חברי היקר", אמר בריזה. "רוב הסיכויים שלעולם לא תשלוט על העיר. אני חושב שיתפסו אותך ויוציאו אותך להורג זמן רב לפני כן".

ידן חייך קלות. "ואם לא? מה מונע מכם פשוט לנעוץ סכין בגבי ולקחת את האימפריה לעצמכם?"

בריזה פלבל בעיניו. "אנחנו גנבים, אישי היקר, לא מדינאים. ממלכה היא נכס יותר מדי רעוע מכדי שנסכים להשקיע בו. ברגע שנקבל את האטיום, נהיה מאושרים".

"שלא לדבר על עשירים", הוסיף האם.

"מדובר בשתי מילים נרדפות, האמונד", אמר בריזה.

"מלבד זאת", אמר קלסייר לידן. "לא נוכל להעניק לך את כל האימפריה - בתקווה שהיא תתרסק ברגע שלות'אדל תיכבש. העיר תהיה שלך, וככל הנראה גם חלק גדול מהמשלט המרכזי - בהנחה שתוכל לשחד את הצבאות המקומיים ולגרום להם לתמוך בך".

"ומה עם... השליט הגדול?" שאל ידן.

קלסייר חייך. "אני עדיין מתכנן לטפל בו באופן אישי - אני רק צריך לגלות כיצד להפעיל את המתכת האחת-עשרה".

"ואם לא תצליח?"

"ובכן", אמר קלסייר וכתב ידן: הכנות ושלטון מתחת ל'מרד הסקאא על הלוח. "ננסה למצוא דרך להוציא אותו מהעיר. אולי נוכל לגרום לו לצאת עם צבאו אל הבורות ולסגור אותם שם".

"ואז מה?" שאל ידן.

"תמצא דרך לטפל בו", אמר קלסייר. "לא שכרת אותנו כדי להרוג את השליט הגדול, ידן - זה הדבר היחיד שאני מתכוון להעניק לך בחינם, אם אצליח".

"אני לא הייתי דואג יותר מדי, ידן", הוסיף האם. "הוא לא יוכל לעשות דבר ללא כסף או צבאות. הוא אלומנטיקן עוצמתי, אבל הוא איננו כול-יכול".

בריזה חייך. "אבל כשחושבים על זה, שליטים דמויי-אל מודחים ועוינים שנמצאים בדיוק מעבר לחומות אינם השכנים הנחמדים ביותר. לאחר שתשתלט על העיר תצטרך למצוא דרך לטפל בו".

נראה שידן לא אהב את הרעיון, אבל הוא לא המשיך להתווכח.

קלסייר פנה. "אז זה הכול".

"אה", אמר האם, "מה בנוגע למיניסטריון? לא כדאי שנמצא איזו דרך להשגיח על האינקוויזיטורים?"

קלסייר חייך. "ניתן לאחי לטפל בהם".

"ממש לא", אמר קול חדש מן הקצה המרוחק של החדר.

וין זינקה ממקומה, הסתובבה והביטה לעבר הדלת העטויה בצללים. אדם עמד שם. הוא היה גבוה, רחב כתפיים ובעל נוקשות של פסל שיש. הוא לבש בגדים צנועים - חולצה ומכנסיים פשוטים עם מקטורן סקאא עליהם. זרועותיו היו משולבות בכעס, ופניו המרובעים והקשים היו מוכרים.

וין הביטה בקלסייר. הדמיון היה ברור.

"מארש?" אמר ידן וקם ממקומו. "מארש, זה אתה! הוא הבטיח לי שתצטרף לפעולה, אבל אני... טוב... ברוך שובך!"

פניו של מארש נותרו קפואים. "אני לא בטוח אם 'שבתי' או לא, ידן. אם לא אכפת לכם, הייתי רוצה לדבר בפרטיות עם אחי הקטן".

קלסייר לא נראה מאוים מהטון החמור של מארש. הוא הנהן לעבר החבורה. "סיימנו להערב, חברים".

האחרים קמו באטיות והתרחקו ממארש כשהם יוצאים מהחדר. וין עקבה אחריהם, סגרה את הדלת מאחוריה וירדה במדרגות כדי להראות שהיא הולכת אל חדרה.

כעבור פחות משלוש דקות היא חזרה אל הדלת והאזינה לשיחה המתנהלת בתוך החדר.

רָאשֵק הוא אדם גבוה - כמובן, רוב אנשי טריס גבוהים. הוא צעיר מכדי לקבל כל כך הרבה כבוד משאר התרמילאים. יש לו כריזמה, והנשים בחצר המלכות היו בוודאי מתארות אותו כנאה, במובן הגס של המילה.

עדיין, מפליא אותי שמישהו מוכן להקשיב לאדם שמדבר בשנאה כה תהומית. הוא מעולם לא ראה את קֵלֵנְיוּם, ובכל זאת הוא מקלל את העיר. הוא לא מכיר אותי, אבל אני כבר יכול לראות את הכעס והעוינות שבעיניו.

פרק 7

שלוש שנים לא שינו רבות את מראהו של מארש. הוא עדיין היה האדם הקשוח והמרתיע שקלסייר הכיר מילדותו. בעיניו עדיין היה אותו ניצוץ של אכזבה, והוא דיבר באותו טון ביקורתי.

ובכל זאת, אם להאמין לדבריו של דוקסון, הגישה של מארש השתנתה באותו יום לפני שלוש שנים. קלסייר עדיין לא האמין שאחיו נטש את מנהיגות תנועת המרי של הסקאא. הוא תמיד היה נלהב כל כך לגבי ייעודו.

התשוקה כנראה התעמעמה. מארש צעד קדימה והביט על הלוח בעין בוחנת. בגדיו היו מוכתמים קלות מאפר שחור, אף שפניו היו נקיים, יחסית לסקאא. הוא עמד לרגע והביט על הערותיו של קלסייר. לבסוף הסתובב מארש וזרק דף נייר על הכיסא ליד קלסייר.

"מה זה?" שאל קלסייר והרים את הדף.

"שמות אחד-עשר האנשים שרצחת אמש", אמר מארש. "חשבתי שתרצה לדעת מי הם היו".

קלסייר זרק את הנייר אל האש הבוערת. "הם שירתו את האימפריה האחרונה".

"הם היו אנשים, קלסייר", קרא מארש. "היו להם חיים, משפחות. כמה מהם היו סקאא".

"בוגדים".

"אנשים", אמר מארש. "אנשים שניסו להפוך את החיים הנוראים שקיבלו למשהו טוב יותר".

"אני עושה בדיוק את אותו הדבר", אמר קלסייר. "ולמרבה המזל, החיים העניקו לי את היכולת לדחוף אנשים כאלו מהקומה השלישית. אם הם רוצים להתמודד נגדי כמו אצילים, הם יכולים גם למות כמו אצילים".

הבעתו של מארש קדרה. "כיצד אתה יכול לצחוק על דבר כזה?"

"מפני שהומור הוא הדבר היחיד שנותר לי, מארש", אמר קלסייר. "הומור ונחישות".

מארש נחר בשקט.

"אתה צריך לשמוח", אמר קלסייר. "לאחר עשרות שנים שבהן אני מקשיב להרצאות שלך, החלטתי לעשות משהו שמתאים לכישוריי. עכשיו, כשאתה נמצא פה כדי לעזור לנו, אני בטוח ש –"

"לא הגעתי כדי לעזור", קטע אותו מארש.

"אז מדוע הגעת?"

"כדי לשאול אותך שאלה". מארש צעד קדימה ונעצר בדיוק מול קלסייר. הם היו בערך באותו גובה, אבל האישיות הקודרת של מארש תמיד גרמה לו להיראות גבוה יותר.

"איך אתה מעז לעשות את זה?" שאל מארש בשקט. "הקדשתי את חיי לניסיונות להפיל את האימפריה האחרונה. בזמן שאתה והחברים הגנבים שלך חגגתם, הסתרתי נמלטים. בזמן שתכננת גנבות פעוטות, ארגנתי פשיטות. בזמן שחיית בנוחות, ראיתי אנשים אמיצים מתים מרעב".

מארש הושיט את ידו ונעץ אצבע בחזהו של קלסייר. "איך אתה מעז? איך אתה מעז לחטוף את תנועת המרי ולהשתמש בה לאחת מה'פעולות' הקטנות שלך? איך אתה מעז לנצל את החלום הזה כדי להעשיר את עצמך?"

קלסייר הרחיק את אצבעו של מארש ממנו. "זה לא העניין".

"באמת?" שאל מארש והצביע על המילה אטיום על הלוח. "למה כל המשחקים, קלסייר? למה אתה מושך איתך את ידן, מעמיד פנים שאתה מקבל אותו כ'מעסיק' שלך? למה אתה מתנהג כאילו באמת אכפת לך מהסקאא? שנינו יודעים שזאת איננה המטרה שלך".

קלסייר כיווץ את לסתו, ושמץ מן ההומור שלו נעלם. הוא תמיד היה יכול לעשות לי את זה. "אתה כבר לא מכיר אותי, מארש", אמר קלסייר בשקט. "זה לא קשור לכסף - היה לי פעם יותר כסף משיכולתי לבזבז. הפעולה הזאת אחרת".

מארש התקרב אל קלסייר ובחן את עיניו, כאילו חיפש את האמת שבתוכן. "תמיד היית שקרן טוב", הוא אמר לבסוף.

קלסייר פלבל בעיניו. "בסדר, תחשוב מה שאתה רוצה לחשוב. אבל אל תטיף לי. הפלת האימפריה אולי הייתה בעבר החלום שלך - אבל עכשיו הפכת להיות סקאא קטן וטוב, אתה עובד בחנות שלך ומתרפס בפני האצילים המבקרים אותך".

"אני מתמודד מול המציאות", אמר מארש. "משהו שאתה מעולם לא היית טוב בו. אפילו אם אתה רציני בנוגע לתכנית הזאת, אתה תיכשל. כל הפעולות של תנועת המרי - הפשיטות, הגנבות, הקורבנות - לא השיגו את מטרתן. המאמצים הרציניים ביותר שלנו אפילו לא הטרידו קלות את השליט הגדול".

"אה", אמר קלסייר, "אבל אתה יודע שאני המומחה העולמי להטרדות. למעשה, אני קצת יותר מטרדה 'קלה' - אנשים אומרים לי שאני ממש מעצבן. כדאי באמת שאשתמש בכישרון שלי למטרה טובה, אה?"

מארש נאנח ופנה ממנו. "זה לא קשור ל'מטרה', קלסייר. זה קשור לנקמה. זה קשור אליך, כמו כל דבר אחר. אני מאמין שאתה לא מחפש את הכסף - אני אפילו מאמין לך שאתה באמת מתכוון לספק לידן את הצבא שעבורו הוא משלם לך. אבל אני לא מאמין שבאמת אכפת לך מכל זה".

"וכאן אתה טועה, מארש", אמר קלסייר בשקט. "זה הדבר שתמיד טעית בו לגביי".

מארש הזעיף פנים. "אולי. איך הכול בעצם התחיל? האם ידן בא אליך או שאתה פנית אליו?"

"זה באמת משנה?" שאל קלסייר. "הבן אותי, מארש. אני צריך שמישהו יחדור אל המיניסטריון. התכנית לא תתקדם אם לא נוכל למצוא דרך לעקוב אחר תנועות האינקוויזיטורים".

מארש פנה אליו. "אתה באמת מצפה ממני שאעזור לך?"

קלסייר הנהן. "זאת הסיבה שבאת לכאן, לא משנה מה אתה אומר. אמרת לי פעם שאתה חושב שאוכל לעשות דברים גדולים אם אי פעם אקדיש את עצמי למטרה ראויה. ובכן, זה מה שאני עושה עכשיו - ואתה עומד לעזור לי".

"זה כבר לא כל כך קל, קל", אמר מארש והניד בראשו. "חלק מהאנשים שונים עכשיו. חלק... מתים".

קלסייר נתן לדממה להשתלט על החדר. אפילו האש בקמין החלה לדעוך. "גם אני מתגעגע אליה".

"אני בטוח - אבל אני חייב להיות כן איתך, קל. על אף מה שהיא עשתה... לפעמים אני חושב שאולי היה עדיף אם לא היית שורד את הבורות".

"אני חושב כך כל יום".

מארש פנה אל קלסייר ובחן אותו בעיניים קפדניות וקרות. עיניו של גלאי. מה שהוא ראה בתוך עיניו של קלסייר גרם לו שביעות רצון.

"אני עוזב", אמר מארש. "אבל מסיבה כלשהי, הפעם נראה לי שאתה אומר את האמת. אחזור כדי לשמוע את התכנית המטורפת שרקחת. ואז... נחיה ונראה".

קלסייר חייך. מתחת לכל המעטה הזועף, מארש היה אדם טוב - טוב מכפי שקלסייר היה אי פעם. כשמארש פנה אל הדלת, קלסייר הבחין בתנועה קלה של צללית מתחת לדלת. הוא שרף מיד ברזל, וקווים כחולים שקופים נורו מתוך גופו וקישרו אותו למקורות המתכת הקרובים. מארש, כמובן, לא סחב מתכת על גופו - אפילו לא מטבעות. מעבר באזורי המגורים של הסקאא היה עלול להיות מסוכן מאוד עבור אדם שנראה אמיד אפילו במידת מה.

אבל מישהו אחר עדיין לא למד לא לסחוב על עצמו מתכות. הקווים הכחולים היו דקים וחלשים - הם לא היו מסוגלים לחדור בקלות דרך העץ - אבל היו חזקים דיים כדי שקלסייר יוכל להבחין מאחורי הדלת באבזם חגורה המתרחק במהירות על רגליים שקטות.

קלסייר חייך לעצמו. הנערה הייתה מיומנת מאוד, אבל התקופה שלה ברחובות הותירה בה צלקות עמוקות. הוא קיווה שיצליח לעודד את הכישרון שלה ולרפא את הצלקות.

"אחזור מחר", אמר מארש כשהגיע אל הדלת.

"רק אל תגיע מוקדם מדי", אמר קלסייר בקריצה. "יש דברים שאני צריך לעשות הלילה".

וין המתינה בשקט בחדרה החשוך והאזינה לצעדים על המדרגות היורדות אל קומת הקרקע. היא התכופפה ליד הדלת וניסתה להחליט אם שני האנשים המשיכו לרדת במדרגות או לא. המסדרון היה שקט, ובסופו של דבר היא נשמה לרווחה.

נקישה על הדלת נשמעה כמה סנטימטרים מראשה.

ההפתעה כמעט הפילה אותה לרצפה. הוא טוב! היא חשבה.

היא סתרה את שערה במהירות ושפשפה את עיניה, בניסיון להיראות כאילו זה עתה התעוררה. היא פתחה כמה כפתורים בחולצתה והמתינה עד שהנקישה נשמעה שוב לפני שפתחה את הדלת.

קלסייר נשען בעצלתיים על מפתן הדלת, כשהוא מואר בעששית היחידה במסדרון. האדם הגבוה הרים גבה למראה דמותה המרושלת.

"כן?" שאלה וין בקול ישנוני מעושה.

"אז, מה את חושבת על מארש?"

"אני לא יודעת", אמרה וין, "ראיתי אותו רק מעט, לפני שהוא גירש את כולנו".

קלסייר חייך. "את לא מתכוונת להודות שתפסתי אותך, נכון?"

וין כמעט החזירה לו חיוך, אבל האימונים של ריין באו לעזרתה. האדם שרוצה שתבטחי בו הוא זה שממנו את צריכה לפחד יותר מכול. היא שמעה את קולו של אחיה לוחש בראשה. הוא התחזק יותר ויותר מהרגע שהיא פגשה את קלסייר, כאילו כל החושים שלה התחדדו רק כשהייתה במחיצתו.

קלסייר בחן אותה לרגע ואז נסוג לאחור מהדלת. "הכניסי את החולצה למכנסיים ובואי אחריי".

וין הזעיפה פנים. "לאן אנחנו הולכים?"

"להתחיל את האימונים שלך".

"עכשיו?" שאלה וין והביטה לעבר התריסים השחורים שבחדרה.

"כמובן", אמר קלסייר. "זה לילה מצוין להליכה".

וין יישרה את בגדיה והצטרפה אליו במסדרון. אם הוא תכנן להתחיל ללמד אותה, היא לא מתכוונת להתלונן, ולא משנה מה השעה. הם ירדו במדרגות אל הקומה הראשונה. חדר העבודה היה חשוך, הרהיטים, בשלבי עבודה שונים, נחו בצללים. אבל המטבח היה מואר.

"חכי רגע", אמר קלסייר והלך לכיוון המטבח.

וין עצרה בתוך הצללים ואפשרה לקלסייר להיכנס למטבח בלעדיה. היא הייתה יכולה לראות מה מתרחש בפנים. דוקסון, בריזה והאם ישבו עם קביים והשוליות שלו מסביב לשולחן גדול. יין ושיכר נחו על השולחן, אם כי בכמויות קטנות, והאנשים נהנו מארוחת ערב קלה של עוגות חיטה וירקות מאודים.

צחוק בקע מהמטבח וחלחל אל חדר העבודה. לא צחוק גס, כמו שנשמע לרוב משולחנו של קאמון. הצחוק היה רך יותר - לפעמים נשמע כמו תגובה לבדיחה מתוחכמת או להנאה מהחברה שבחדר.

וין לא ידעה מה מונע ממנה להיכנס אל החדר. היא היססה - כאילו האווירה הטובה והשמחה היו מחסום - והיא נשארה בחדר העבודה השקט והקודר. היא הביטה בהם מתוך האפלה, ובאופן מוזר, לא הצליחה לדכא לחלוטין את הרצון שלה להיכנס פנימה.

קלסייר חזר כעבור כמה רגעים, כשהוא נושא עמו תיק וחבילה קשורה בבד. וין הביטה בחבילה בסקרנות, והוא הושיט לה אותה בחיוך. "מתנה".

הבד היה חלק ורך בין אצבעותיה של וין, והיא הבינה מיד במה מדובר. היא נתנה לבד האפור להחליק מבין אצבעותיה, בעודה חושפת את גלימת הערפילאים. כמו הבגד שקלסייר לבש בליל אמש, גם גלימה זו נתפרה מרצועות בד ארוכות.

"את נראית מופתעת", ציין קלסייר.

"אני... חשבתי שאני צריכה להרוויח את הזכות ללבוש אותה".

"במה את צריכה לזכות?" שאל קלסייר והוציא את הגלימה שלו. "זו מי שאת, וין".

היא עצרה במקומה, ואז הניחה את הגלימה על כתפיה וקשרה אותה. התחושה הייתה... שונה. היא הייתה כבדה ועבה על כתפיה, אבל קלה ולא סיבכה את תנועות ידיה ורגליה. הרצועות היו קשורות יחדיו בקצה העליון של הגלימה, ואפשרו לה להצמיד אותן אליה בכל עת. היא חשה... עטופה. מוגנת.

"איך ההרגשה?" שאל קלסייר.

"טובה", אמרה וין בפשטות.

קלסייר הנהן והוציא כמה בקבוקוני זכוכית. הוא הושיט לה שניים. "שתי אחד מהם. שמרי על האחר למקרה הצורך. אראה לך יותר מאוחר כיצד להכין בקבוקונים חדשים".

וין הנהנה, רוקנה את הבקבוקון הראשון, ואת השני הצמידה לחגורתה.

"דאגתי לכך שיתפרו לך בגדים חדשים", אמר קלסייר. "אני רוצה שתתרגלי ללבוש בגדים שאין עליהם מתכת: חגורות ללא אבזמים, נעליים שאפשר להסיר ולנעול במהירות, מכנסיים ללא קרסים. אולי יותר מאוחר, אם תרגישי נועזת, נוכל להתאים לך בגדי נשים".

וין הסמיקה קלות.

קלסייר צחק. "אני סתם מתבדח איתך. אבל את נכנסת עכשיו לעולם חדש - את תגלי שלפעמים יש מקרים שבהם יהיה כדאי לך להיראות יותר גברת אצילית צעירה מאשר חברה בצוות גנבים".

וין הנהנה ועקבה אחר קלסייר כשהוא ניגש אל הדלת הקדמית של החנות. הוא פתח את הדלת וחשף חומה של ערפילים שחורים ומתערבלים. הוא נכנס אליהם. וין נשמה עמוקות והלכה בעקבותיו.

קלסייר סגר את הדלת מאחוריהם. הרחובות המרוצפים נראו עמומים לווין, והערפילים המתערבלים העניקו לחות לכל דבר. היא לא הצליחה לראות למרחק רב, וקצות הרחוב נעלמו לריק מוחלט, שבילים מובילים לאינסוף. מעליהם לא היו שמים, רק נהרות אדירים וגועשים של אפור על גבי אפור.

"בסדר גמור, בואי נתחיל", אמר קלסייר. קולו נשמע חזק ברחוב השקט והריק. היה ביטחון בקולו, ווין עצמה, שניצבה מול הערפילים שסביבה, לא הצליחה לחוש בו.

"השיעור הראשון שלך", אמר קלסייר וצעד במורד הרחוב, כשווין משתרכת מאחוריו, "איננו אודות אלומנטיקה, אלא על אודות הגישה שלך". הוא החווה בידו. "כל זה, וין. כל זה שייך לנו. הלילה, הערפילים - הם שייכים לנו. הסקאא בורחים מערפילים כאילו הם סם המוות. גנבים וחיילים יוצאים בלילה, אבל עדיין פוחדים מהם. אצילים מעמידים פנים שהם חסינים כנגדם, אבל עדיין מרגישים לא בנוח".

הוא פנה אליה והביט בה. "הערפילים הם ידידייך, וין. הם מסתירים אותך, מגנים עלייך... והם מעניקים לך כוח. תורת המיניסטריון - שכמעט אין חולקים אותה עם הסקאא - טוענת כי הערפילאים הם הנצרים של האנשים היחידים שנותרו נאמנים לשליט הגדול במהלך הימים שלפני הפיכתו לאל. אגדות אחרות טוענות כי אנחנו משהו שאפילו השליט הגדול אינו מסוגל לשלוט בו, משהו שנולד ביום שבו הערפילים התחילו להתפשט על פני האדמה".

וין הנהנה קלות. נראה לה מוזר שקלסייר דיבר בפתיחות כה רבה. בניינים מלאים בסקאא ישנים התנשאו משני צדי הרחוב. ועדיין, התריסים השחורים והאווירה השקטה גרמו לה להרגיש כאילו היא וקלסייר לבדם. לבדם בעיר הצפופה ביותר בכל האימפריה האחרונה.

קלסייר המשיך ללכת, והקצב העליז של צעדיו התנגש בחדות באווירה הקודרת שסביבו.

"אנחנו לא צריכים לדאוג בנוגע לחיילים?" שאלה וין בשקט. חברי הצוות שלה תמיד נזהרו מסיורי הלילה של חיילי העיר.

קלסייר הניד בראשו. "אפילו אם נתרשל ומישהו יזהה אותנו, אין סיור שיהיה מוכן להטריד ערפילאי. הם יראו את הגלימות שלנו ויעמידו פנים שהם לא רואים אותנו. זכרי, כמעט כל הערפילאים הם אצילים מהבתים הגדולים - והשאר מבתי אצולה זוטרים בלות'אדל. בכל מקרה, הם אנשים מאוד חשובים".

וין הזעיפה פנים. "אז השומרים פשוט מתעלמים מהערפילאים?"

קלסייר משך בכתפיו. "זה לא מנומס להאמין שהדמות שמזדחלת על הגג מעליך היא למעשה לורד מאוד מכובד - או גבירה מכובדת. ערפילאים הם כל כך נדירים, שהבתים לא יכולים אפילו להרשות לעצמם להפלות אותם על בסיס מינם.

"בכל מקרה, רוב הערפילאים מנהלים חיים כפולים - חיים של אציל מוחצן, וחיים של אלומנטיקן חמקן ומרגל. זהויות הערפילאים הן סודות שמורים ביותר - שמועות בנוגע לזהות הערפילאים היא תמיד רכילות מבוקשת בקרב האצולה הבכירה".

קלסייר פנה אל רחוב אחר. וין הלכה בעקבותיו, עדיין בחשש. היא לא הייתה בטוחה לאן הוא לוקח אותה. היה קל ללכת לאיבוד בלילה. אולי אפילו לא היה לו יעד מוגדר, והוא רק הרגיל אותה ללכת בערפילים.

"בסדר", אמר קלסייר, "בואי נראה איך את משתמשת במתכות הבסיסיות. את יכולה להרגיש את מאגר המתכות?"

וין עצרה. כשהתרכזה, היא הייתה מסוגלת להבחין בשמונה מקורות כוח שונים בתוכה - כל אחד גדול בהרבה מהשניים שהיו לה כאשר קלסייר בחן אותה. היא שמרה על מצבור המזל שלה מאז. היא הבינה שהיא משתמשת בנשק שמעולם לא הבינה - נשק שבטעות משך אליה את תשומת לבו של אינקוויזיטור פלדה.

"התחילי לשרוף אותם בזה אחר זה", אמר קלסייר.

"לשרוף?"

"ככה אנחנו קוראים לאופן הפעלת כוח אלומנטי", אמר קלסייר. "את 'שורפת' את המתכת הקשורה לכוח שאת רוצה להפעיל. את תראי למה אני מתכוון. התחילי עם המתכות שאת עדיין לא מכירה - נעבוד על הרגעה ושלהוב רגשות בזמן אחר".

וין הנהנה ונעצרה במרכז הרחוב. היא עצמה עיניים וניסתה להתרכז באחד ממקורות הכוח החדשים. אחד מהם נראה לה מוכר. האם השתמשה בו בעבר מבלי לדעת זאת? מה הוא עושה?

יש רק דרך אחת לגלות... וין לא הייתה בטוחה בדיוק מה עליה לעשות, אבל התרכזה במקור הכוח וניסתה להשתמש בו.

מיד היא חשה פרץ חום בוקע מתוך חזהּ. התחושה הייתה לא מעיקה, אבל הייתה חדה ביותר. יחד עם החום הגיע גם משהו נוסף - תחושת התחדשות, וכוח. היא הרגישה... מוצקה יותר, באופן כלשהו.

"מה קרה?" שאל קלסייר.

"אני מרגישה שונה", אמרה וין. היא הרימה את ידה ונראה כאילו היא הגיבה מהר מדי. השרירים היו להוטים לפעול. "הגוף שלי מרגיש שונה. אני לא מרגישה כבר עייפה ואני מאוד ערנית".

"אה", אמר קלסייר. "זה פיוטר. הוא מעצים את היכולות הגופניות שלך, מחזק אותך ומאפשר לך להתנגד לתשישות ולכאב. תגיבי למתרחש סביבך הרבה יותר מהר כשאת שורפת אותו, והגוף שלך יהיה קשוח יותר".

וין בחנה את שריריה. היא לא הרגישה שוני בהם, אבל הרגישה את כוחה, ולא רק בשריריה, אלא בכולה - בעצמותיה, בבשרה, בעורה. היא התרכזה במאגר הכוח והרגישה אותו מתכווץ.

"הוא נגמר לי", היא אמרה.

קלסייר הנהן. "פיוטר נשרף יחסית מהר. הבקבוקון שנתתי לך הכיל כמות המספיקה לעשר דקות של בערה רצופה - אבל הוא ייגמר מהר יותר אם תבעירי אותו לעתים קרובות יותר, והוא יספיק לזמן רב יותר אם תשתמשי בו בתבונה".

"להבעיר?"

"את יכולה לשרוף את המתכות שלך באופן מהיר יותר", אמר קלסייר. "זה גורם למתכת להיגמר מהר, וקשה להבעיר לאורך זמן, אבל זה ייתן לך כוח נוסף".

וין קימטה את מצחה וניסתה לעשות כפי שאמר. בפרץ מאמץ היא הצליחה ללבות את הלהבות בתוך החזה, והבעירה את הפיוטר.

זה היה כמו נשימה עמוקה לפני קפיצה נועזת. תחושה משכרת של כוח ועוצמה. גופה התכווץ בציפייה, ולרגע היא הרגישה בלתי מנוצחת. הרגע חלף וגופה חש רגוע יותר.

מעניין, היא חשבה, כשהבחינה כמה מהר בער הפיוטר באותו רגע קט.

"עכשיו, יש משהו שאת צריכה לדעת בנוגע למתכות האלומנטיות", אמר קלסייר כשהם המשיכו לצעוד בין הערפילים. "ככל שהן טהורות יותר, הן יעילות יותר. הבקבוקונים שאנחנו משתמשים בהם מכילים מתכות טהורות לחלוטין, שנרקחות ונמכרות במיוחד עבור אלומנטיקנים.

"סגסוגות - כמו פיוטר - הן עניין קצת מסובך, מכיוון שאחוזי המתכות השונות חייבים להיות מדויקים ביותר כדי לנצל את המתכות בצורה מרבית. למעשה, אם את לא זהירה כשאת קונה את המתכות, את עלולה לקבל סגסוגת שונה לחלוטין".

וין הזעיפה פנים. "אתה מתכוון לכך שמישהו ינסה לרמות אותי?"

"לא בכוונה", אמר קלסייר. "העניין הוא, שרוב המושגים שהאנשים משתמשים בהם - מילים כמו 'פליז', 'פיוטר' ו'ארד' - הם למעשה עמומים ביותר, כשחושבים על זה. פיוטר, לדוגמה, הוא הסגסוגת המתקבלת מערבוב של בדיל ועופרת, וגם קמצוץ של נחושת או כסף, תלוי בשימוש ובנסיבות. אבל פיוטר אלומנטי הוא סגסוגת המכילה תשעים ואחד אחוז בדיל ותשעה אחוזים עופרת. אם את רוצה לנצל את המתכת, את חייבת להשתמש באחוזים האלו".

"ומה קורה... אם אתה שורף את האחוזים הלא נכונים?" שאלה וין.

"אם התערובת אינה מדויקת במעט, עדיין תוכלי לנצל אותה", אמר קלסייר. "אבל אם התערובת לא מדויקת בכלל, שריפת המתכת גורמת לך לחלות".

וין הנהנה באטיות. "אני... חושבת ששרפתי את המתכת הזאת בעבר. מדי פעם, בכמויות קטנות מאוד".

"עקבות מתכת", אמר קלסייר. "משתיית מים מזוהמים ממתכות, או מאכילה בסכו"ם עשוי מפיוטר".

וין הנהנה. כמה מהכוסות במאורה של קאמון היו עשויות מפיוטר.

"בסדר", אמר קלסייר. "כבי את הפיוטר ובואי נעבור למתכת הבאה".

וין עשתה כבקשתו. כיבוי הכוח הותיר אותה חלשה, עייפה וחשופה.

"עכשיו", אמר קלסייר, "את אמורה לשים לב לכך שיש מעין זוגות בין מאגרי המתכות שלך".

"כמו שתי מתכות הרגש", אמרה וין.

"בדיוק. מצאי את המתכת הקשורה לפיוטר".

"אני רואה אותה", אמרה וין.

"יש שתי מתכות עבור כל כוח", אמר קלסייר. "אחת מהן דוחפת, השנייה מושכת - השנייה היא בדרך כלל הסגסוגת של המתכת הטהורה. עבור רגשות - הכוחות המחשבתיים החיצוניים - את מושכת עם אבץ ודוחפת עם פליז. כרגע השתמשת בפיוטר כדי לדחוף את גופך. זה אחד הכוחות הגופניים הפנימיים".

"כמו האם", אמרה וין. "הוא שורף פיוטר".

קלסייר הנהן. "ערפילנים המסוגלים לשרוף פיוטר נקראים בריונים. לדעתי זה מונח גס - אבל הם נוטים להיות אנשים גסים למדי. האמונד היקר שלנו הוא די יוצא דופן מבחינת הכלל הזה".

"אז מה עושה המתכת הגופנית הפנימית השנייה?"

"נסי ותראי".

וין עשתה זאת בלהיטות, והעולם סביבה התבהר. או... טוב, זה לא היה בדיוק נכון. היא יכלה לראות טוב יותר ורחוק יותר, אבל הערפילים עדיין היו שם. הם היו פשוט... שקופים יותר. האורות הטבעיים שסביבה נראו בוהקים מאי פעם.

היו גם שינויים אחרים. היא יכלה להרגיש את בגדיה. היא הבינה שתמיד הרגישה אותם, אבל התעלמה מכך. אבל עכשיו היא חשה שהם צמודים יותר. היא יכלה להרגיש את המרקם, והבחינה במקומות שבהם הבד היה צמוד על גופה.

היא הייתה רעבה. היא גם התעלמה מזה - אבל כעת היה הרעב שלה דוחק יותר. היא חשה מים על עורה והריחה את האוויר הקריר המעורב בניחוחות אדמה, פיח ופסולת.

"בדיל מעצים את חושייך", אמר קלסייר, וקולו נשמע לפתע רם מאוד. "והוא המתכת שבוערת הכי לאט - הבדיל בבקבוקון יכול להספיק לך למשך כמה שעות. רוב הערפילאים שורפים את הבדיל שלהם כשהם יוצאים אל הערפילים - שלי בוער מהרגע שעזבנו את החנות".

וין הנהנה. עושר התחושות היה אדיר. היא יכלה לשמוע חריקות והתכתשויות בתוך האפלה, והן גרמו לה לקפוץ בפחד בתחושה שמישהו מזדנב מאחוריה.

ייקח לי קצת זמן להתרגל לזה.

"השאירי אותו דולק", אמר קלסייר והורה לה ללכת אחריו כשהתקדם ברחוב. "כדאי לך להתרגל לחושים המועצמים. רק אל תבעירי אותו כל הזמן, כי אז לא רק שתגמרי את המתכת, אלא שהבערת מתכות עושה... דברים מוזרים לאנשים".

"מוזרים?" שאלה וין.

"מתכות - במיוחד בדיל ופיוטר - מותחות את הגוף שלך. הבערת מתכות רק דוחפת את המתיחה הזאת הלאה. אם תמתחי את עצמך יותר מדי ובמשך זמן רב, דברים יתחילו להישבר".

וין הנהנה בחוסר נוחות. קלסייר השתתק והם המשיכו ללכת, כשהם מאפשרים לווין לחקור את התחושות החדשות ואת העולם המפורט שהבדיל חשף עבורה. לפני כן הייתה ראייתה מצומצמת לכיס קטן בתוך הלילה. אבל עכשיו היא ראתה את העיר כולה עטופה בשמיכה של ערפילים מתערבלים. היא הייתה מסוגלת להבחין במצודות שנראו כמו הרים קטנים ואפלים במרחק, וראתה ניצוצות אור בחלונות, כמו חורים קטנים הפעורים באפלה. ומעליהם... היא ראתה את אורות השמים.

היא נעצרה והביטה מעלה בפליאה. הם היו עמומים וקשים לראייה אפילו בעזרת עיני הבדיל שלה, אבל היא הצליחה להבחין בהם. מאות, אולי אפילו אלפי נקודות אור. כל כך קטנות, כמו פתילות נרות שעמדו לכבות.

"כוכבים", אמר קלסייר ונעמד לצדה. "את לא יכולה לראות אותם בדרך כלל, אפילו עם בדיל. הלילה כנראה בהיר מאוד. אנשים היו מסתכלים עליהם בכל לילה - זה היה לפני שהערפילים הגיעו, לפני שהרי האפר התפרצו והמטירו אפר ועשן אל הלילה".

וין הביטה בו. "איך אתה יודע את זה?"

קלסייר חייך. "השליט הגדול ניסה בכוח להדחיק זיכרונות של אותם ימים, אבל כמה מהם עדיין נותרו". הוא לא ענה לשאלתה, הסתובב והמשיך ללכת. וין הצטרפה אליו. לפתע, בעזרת הבדיל, הערפילים סביבה לא נראו מאיימים כל כך. היא החלה להבין כיצד קלסייר היה מסוגל ללכת בלילה בביטחון כה מוחלט.

"בסדר", אמר קלסייר לבסוף. "בואי ננסה מתכת נוספת".

וין הנהנה, עזבה את הבדיל ובחרה מתכת אחרת. כשעשתה זאת, דבר מוזר מאוד התרחש - עשרות קווים כחולים ועמומים בקעו מתוך חזהּ ונורו אל תוך הערפילים המסתחררים. היא קפאה, התנשמה קלות והביטה לעבר חזה. רוב הקווים היו דקים, כמו חוטי צמר שקופים, אף שכמה מהם היו עבים כמו חבלים.

קלסייר צחקק. "עזבי את המתכת הזאת ואת בת הזוג שלה לעת עתה. הן קצת יותר מסובכות מהאחרות".

"מה...?" שאלה וין, בעודה בוחנת בעיניה את קווי האור הכחול. הם הצביעו לעבר חפצים אקראיים. דלתות, חלונות - כמה מהם אפילו הצביעו לעבר קלסייר.

"נגיע לזה", הוא הבטיח. "כבי את המתכת ונסי אחת מהשתיים האחרונות".

וין כיבתה את המתכת המוזרה והתעלמה מבת זוגה. היא בחרה באחת המתכות האחרונות. מיד היא חשה רעד מוזר. וין עצרה. היא לא הייתה מסוגלת לשמוע את הפעימות, אבל הרגישה אותן שוטפות אותה. נראה כאילו הן הגיעו מקלסייר. היא הביטה בו והזעיפה פנים.

"כנראה שרפת ארד", אמר קלסייר. "המתכת המושכת הרוחנית הפנימית. היא מאפשרת לך להרגיש מתי מישהו משתמש באלומנטיקה בקרבת מקום. גלאים, כמו אחי, משתמשים בה. בדרך כלל היא אינה יעילה - אלא אם כן את אינקוויזיטור פלדה שמחפש אחר ערפילנים מקרב הסקאא".

וין החווירה. "אינקוויזיטורים יכולים להשתמש באלומנטיקה?"

קלסייר הנהן. "כולם גלאים - אני לא יודע אם הם נבחרים להיות אינקוויזיטורים בגלל היותם גלאים, או שבמהלך הפיכתם לאינקוויזיטור הם מקבלים את הכוח. בכל מקרה, מכיוון שאחת המשימות המרכזיות שלהם היא למצוא בני תערובת ואצילים שמשתמשים בצורה לא נאותה באלומנטיקה, זוהי מיומנות נחוצה עבורם. לרוע המזל, 'נחוצה' עבורם אומרת 'די מרגיזה' עבורנו".

וין החלה להנהן וקפאה. הפעימות נעצרו.

"מה קרה?" היא שאלה.

"התחלתי לשרוף נחושת", אמר קלסייר, "בת הזוג של הארד. כששורפים נחושת, היא מסתירה את השימוש בכוחות מאלומנטיקנים אחרים. את יכולה לנסות לשרוף אותה כעת אם את רוצה, אף שלא תרגישי הרבה".

וין עשתה זאת. השוני היחיד שהיא חשה היה רעד קטן בתוכה.

"נחושת היא מתכת שחשוב מאוד ללמוד אותה", אמר קלסייר. "היא תסתיר אותך מאינקוויזיטורים. הלילה לא נצטרך כנראה לדאוג לכך - האינקוויזיטורים יחשבו שאנחנו ערפילאים אצילים שיצאו לאימונים. אבל אם אי פעם תימצאי בתחפושת סקאא ותצטרכי לשרוף מתכות, דאגי שהמתכת הראשונה שאת שורפת היא נחושת".

וין הנהנה ברצינות.

"למעשה", אמר קלסייר, "ערפילאים רבים ממשיכים לשרוף נחושת כל הזמן. היא נשרפת באטיות, והיא הופכת אותך לבלתי נראית עבור האלומנטיקנים האחרים. היא מסתירה אותך מארד, והיא גם מונעת מאחרים מלהשפיע על רגשותייך".

וין הרימה את ראשה.

"חשבתי שזה יעניין אותך", אמר קלסייר. "כל מי ששורף נחושת הופך חסין לאלומנטיקה רגשית. נוסף לכך, השפעת הנחושת יוצרת בועה סביבך. הענן הזה - שנקרא עננחושת - מסתיר כל מי שנמצא בתוכו מחושיו של הגלאי, אף שזה לא יהפוך אותם לחסינים מאלומנטיקה רגשית".

"קביים", אמרה וין. "זה מה שמערפל עושה".

קלסייר הנהן. "אם אחד מאנשינו נחשף על ידי גלאי, הוא יכול לרוץ חזרה אל המאורה ולהיעלם. הוא יכול גם להתאמן מבלי לחשוש שמישהו יגלה אותו. פעימות אלומנטיות המגיעות מחנות ברובע הסקאא בעיר יהיו נורה אדומה עבור האינקוויזיטורים".

"אבל אתה יכול לשרוף נחושת", אמרה וין. "מדוע דאגת לצרף מערפל לצוות שלך?"

"אני יכול לשרוף נחושת, נכון", אמר קלסייר. "וגם את. אנחנו יכולים להשתמש בכל הכוחות, אבל איננו יכולים להיות בכל מקום. מנהיג צוות מצליח צריך לדעת כיצד לחלק את העבודה, במיוחד בפעולה גדולה כמו שלנו. בדרך כלל אנחנו מקימים עננחושת סביב המאורה. קביים לא עושה זאת בעצמו - כמה מהשוליות שלו הם גם מערפלים. כשאת שוכרת אדם כמו קביים, הוא מבין שעליו לספק לך בסיס פעולה וצוות מערפלים שיכול להסתיר אותך כל הזמן".

וין הנהנה, אבל היא יותר התעניינה ביכולת של הנחושת להגן על רגשותיה. היא תצטרך למצוא עוד מהמתכת הזאת כדי להמשיך לשרוף אותה כל הזמן.

הם החלו ללכת שוב, וקלסייר נתן לה זמן נוסף לשרוף בדיל. אבל מוחה של וין החל לנדוד. היא חשה שמשהו איננו... כשורה. מדוע קלסייר סיפר לה את כל הדברים האלה? נראה כאילו הוא מסר את סודותיו בקלות רבה מדי.

מלבד דבר אחד, היא חשבה בחשדנות. המתכת עם הקווים הכחולים. הוא עדיין לא חזר אליה. אולי זה יהיה הדבר שהוא לא ילמד אותה, הכוח שישמור לעצמו כדי לקיים את השליטה בה.

זאת כנראה מתכת חזקה. החזקה ביותר מבין השמונה.

בעודם הולכים ברחובות השקטים, וין נגעה קלות במאגרים. היא הביטה בקלסייר ושרפה בזהירות את המתכת הלא מוכרת. שוב הופיעו הקווים מסביבה והצביעו למקומות אקראיים.

הקווים נעו יחד איתה. קצה אחד שלהם נשאר צמוד אליה, בעוד האחר נצמד למקום כלשהו ברחוב. קווים חדשים הופיעו במהלך הליכתה, בעוד הישנים דועכים מאחוריה עד שלבסוף נעלמו. כל קו היה בעובי אחר, כמה מהם היו אף בוהקים מאחרים.

וין בחנה בסקרנות את הקווים במוחה בניסיון לגלות את הסוד. היא התרכזה בקו קטן ותמים למראה, וגילתה שהיא יכולה להרגיש אותו בנפרד אם היא מתרכזת רק בו. היא כמעט חשה שהיא יכולה לגעת בו. היא שלחה את מחשבותיה ומשכה אותו קלות.

הקו הזדעזע ומשהו נורה במהירות מתוך האפלה לעברה. וין זעקה וניסתה לזנק משם, אבל החפץ - מסמר חלוד - המשיך לטוס ישירות לעברה.

לפתע, משהו אחר תפס את המסמר וזרק אותו חזרה אל האפלה.

וין קמה מהמקום שאליו התגלגלה, כשגלימת הערפילים מתערבלת סביבה. היא סקרה את האפלה, ואז הביטה לעבר קלסייר שצחקק ברכות.

"הייתי צריך לדעת שתנסי את זה", הוא אמר.

וין הסמיקה מבושה.

"קדימה", הוא אמר והורה לה להתקרב אליו. "הכול בסדר".

"המסמר תקף אותי!" האם המתכת הזאת העירה מתכות אחרות לחיים? זה יהיה כוח מדהים.

"האמת היא שאת תקפת את עצמך", אמר קלסייר.

וין נעמדה בזהירות והצטרפה אליו כשהמשיך ללכת.

"אסביר לך מה עשית בעוד רגע", הוא הבטיח. "תחילה, אני רוצה שתביני משהו בנוגע לאלומנטיקה".

"חוק נוסף?"

"יותר פילוסופיה", אמר קלסייר. "זה קשור לתוצאות".

וין קימטה את מצחה. "למה אתה מתכוון?"

"לכל פעולה שאנחנו מבצעים יש תוצאה, וין", אמר קלסייר. "גיליתי שגם באלומנטיקה וגם בחיים עצמם, מי שיודע לצפות מראש מה יהיו התוצאות של מעשה מסוים, יהיה אדם מצליח. קחי לדוגמה את שרפת הפיוטר. מה התוצאות שלה?"

וין משכה בכתפיה. "אתה מתחזק".

"מה קורה אם את נושאת משהו כבד כשהפיוטר שלך נגמר?"

וין נעצרה. "אני מאמינה שאפיל אותו".

"ואם הוא כבד מדי, את יכולה לפגוע בעצמך. הרבה ערפילנים בריונים התעלמו מפציעות חמורות במהלך הלחימה, ומתו מאותן פציעות ברגע שהפיוטר שלהם נגמר".

"אני מבינה", אמרה וין בשקט.

"'הא!"

וין זינקה בהלם, כשהיא מניחה את ידיה על אוזניה בעלות חוש השמיעה המועצם. "או!" היא התלוננה והביטה בכעס על קלסייר.

הוא חייך. "גם לשרפת בדיל יש תוצאות. אם מישהו יאיר לכיוונך באור חזק או ישמיע לך קול חזק, את יכולה להסתנוור או להיכנס להלם".

"אבל מה הקשר לשתי המתכות האחרונות?"

"ברזל ופלדה מעניקות לך יכולת לתמרן מתכות אחרות הנמצאות סביבך", הסביר קלסייר. "בעזרת ברזל, את יכולה למשוך מקור מתכת לכיוונך. בעזרת פלדה, את יכולה לדחוף אותו. אה, הגענו".

קלסייר נעצר והביט קדימה.

מבעד לערפילים, וין הצליחה לראות את חומת העיר האדירה לפניהם. "מה אנחנו עושים כאן?"

"אנחנו עומדים להתאמן על משיכת ברזל ודחיפת פלדה", אמר קלסייר. "אבל תחילה, כמה כללים בסיסיים". הוא הוציא דבר מה מחגורתו - שבר, המטבע בעל הערך הקטן ביותר. הוא החזיק אותו מולה ונעמד בצד. "שרפי פלדה, זאת המתכת ההפוכה מזאת ששרפת לפני כמה רגעים".

וין הנהנה. הקווים הכחולים הופיעו שוב סביבה. אחד מהם הצביע ישירות לעבר המטבע בידו של קלסייר.

"בסדר", אמר קלסייר. "תדחפי את המטבע".

וין שלחה את מחשבותיה לעבר הקו המתאים ודחפה קלות. המטבע נזרק מתוך אצבעותיו של קלסייר ונורה הרחק מווין. היא המשיכה להתמקד ודחפה את המטבע באוויר עד שהוא פגע בקיר בית סמוך.

וין נזרקה לאחור בתנועה פתאומית ופראית. קלסייר תפס אותה ומנע את נפילתה אל הקרקע.

וין מעדה ואיזנה את עצמה. בקצה השני של הרחוב, המטבע - שהשתחרר מאחיזתה - נפל אל הקרקע.

"מה קרה?" שאל אותה קלסייר.

היא הנידה בראשה. "אני לא יודעת. דחפתי את המטבע והוא טס כמו שצריך. אבל כשהוא פגע בקיר, אני נדחפתי אחורה".

"למה?"

וין הזעיפה את פניה במחשבה. "נראה לי... שהמטבע לא היה יכול ללכת לשום מקום, אז אני הייתי צריכה להיות זאת שתזוז".

קלסייר הנהן בשביעות רצון. "תוצאות, וין. את משתמשת במשקל שלך כשאת דוחפת עם הפלדה. אם את כבדה יותר מהעוגן שלך, הוא יטוס הרחק ממך, כמו המטבע. אבל אם החפץ כבד ממך - או אם הוא נתקל בדבר כבד יותר - את תהיי זאת שתידחפי. משיכת ברזל פועלת באותו אופן - או שאת מושכת חפצים לעברך או שהם מושכים אותך. אם המשקלים שלכם זהים, שניכם תנועו.

"זאת האומנות הגדולה של האלומנטיקה, וין. אם תדעי לנוע בדיוק במידה הנכונה כשאת שורפת פלדה או ברזל, יהיה לך יתרון עצום על אויבייך. תגלי ששני הכוחות האלו הם המגוונים והיעילים ביותר שלך".

וין הנהנה.

"עכשיו זכרי", הוא המשיך. "בשני המקרים, כוח המשיכה או הדחיפה שלך הוא ישיר ממך או אלייך. את לא יכולה לסובב חפצים באוויר ולשלוט בהם כאוות נפשך. אלומנטיקה אינה עובדת כך, מכיוון שהעולם הפיזי אינו עובד כך. כשאת דוחפת משהו - בעזרת אלומנטיקה או בעזרת ידייך - הוא הולך אל הכיוון הנגדי. כוח, תגובות, תוצאות. מובן?"

וין הנהנה שוב.

"יפה", אמר קלסייר בשמחה. "עכשיו, בואי נקפוץ מעל החומה הזאת".

"'מה?"

הוא השאיר אותה עומדת המומה ברחוב. היא הביטה בו כשהתקרב אל בסיס החומה ורצה אליו במהירות.

"אתה מטורף!" היא אמרה בשקט.

קלסייר חייך. "אני חושב שזאת הפעם השנייה שאמרת לי את זה. את צריכה לשים לב למה שאומרים סביבך - אם היית מקשיבה לאחרים, היית יודעת שהשפיות נטשה אותי לפני שנים".

"קלסייר", היא אמרה והביטה אל ראש החומה. "אני לא יכולה... כלומר, מעולם לא ניסיתי להשתמש באלומנטיקה עד היום!"

"כן, אבל את לומדת כל כך מהר", אמר קלסייר והוציא חפץ כלשהו מאחורי גלימתו. נראה שזאת הייתה חגורה. "הנה, לבשי אותה. משקולות מתכת קשורות עליה. אם משהו ישתבש, יש סיכוי טוב שאוכל לתפוס אותך".

"סיכוי טוב?" שאלה וין בעצבנות, בעודה חוגרת את החגורה.

קלסייר חייך והפיל מטיל מתכת גדול לרגליו. "הציבי את המטיל ישירות מתחתייך, וזכרי להשתמש בדחיפת פלדה ולא במשיכת ברזל. אל תפסיקי לדחוף עד שתגיעי לראש החומה".

הוא התכופף וקפץ.

קלסייר נורה לאוויר, ודמותו השחורה נעלמה בתוך הערפילים. וין המתינה רגע, אבל הוא לא צנח מטה אל מותו.

הלילה היה דומם אפילו לאוזניה החדות. הערפילים התערבלו סביבה, לגלגו עליה, קראו עליה תיגר.

היא הביטה מטה לעבר המטיל ושרפה פלדה. הקו הכחול זהר באור רפאים עמום. היא התקרבה אל המטיל ונעמדה פשוקת רגליים מעליו. היא הביטה מעלה לעבר הערפילים ומטה בפעם האחרונה.

לבסוף שאפה עמוקות ודחפה כנגד המטיל בכל כוחה.

"הוא יגן על דרכיהם, אך יפר אותן. הוא יהיה המושיע שלהם, אך הם יקראו לו כופר. שמו יהיה אבדון, אך הם יאהבו אותו בשל כך".

פרק 8

וין נורתה אל האוויר. היא החניקה צעקה וזכרה להמשיך לדחוף למרות הפחד. חומת האבן עברה במהירות במרחק מטר או שניים ממנה. האדמה נעלמה מתחתיה, והקו הכחול המצביע לעבר המטיל הלך ונעשה עמום.

מה יקרה אם הוא ייעלם?

היא החלה להאט את מהירותה. ככל שהקו התבהר, כך הואטה מהירותה. היא הייתה כה ממוקדת, עד כי לא הבחינה שהיא מרחפת כמה מטרים מעל ראש החומה.

"הצילו!" היא אמרה והמשיכה לדחוף באופן נואש כדי לא ליפול. הערפילים סביבה התערבלו והסתחררו, כמו אוקיינוס אפל של נשמות ארורות.

"את לא צריכה לדאוג כל כך", אמר קלסייר. "קל יותר להתאזן באוויר אם יש לך שלושה עוגנים, אבל אפשר להסתדר גם עם עוגן אחד. הגוף שלך רגיל לאזן את עצמו. חלק ממה שאת עושה מאז שלמדת ללכת יעבור אל האלומנטיקה שלך. כל עוד את נשארת במקום, תלויה בנקודת הקצה של יכולת הדחיפה שלך, את תהיי יציבה - גופך ומוחך יתקנו את הסטיות הקלות ממרכז העוגן וימנעו ממך ליפול הצדה.

"אם תחליטי לדחוף משהו אחר או לזוז לצד אחד יותר מדי, טוב... אז תאבדי את העוגן שלך למטה, ולא תידחפי עוד למעלה. תהיה לך בעיה - את תיפלי כמו משקולת מקצה של מטה ארוך מאוד".

"קלסייר..." אמרה וין.

"קיוויתי שאין לך פחד גבהים, וין", אמר קלסייר. "זה חיסרון מובהק לערפילאי".

"אני... לא... פוחדת... מגבהים", אמרה וין בחירוק שיניים. "'אבל אני גם לא רגילה להיתלות עשרות מטרים מעל הרחוב הארור!"

קלסייר צחק, אבל וין חשה בכוח שמשך אותה באוויר, כנגד חגורתה, לעברו. הוא אחז בה ומשך אותה מעל מעקה האבן, ואז הושיב אותה לצדו. הוא הושיט את זרועו מעל החומה. כעבור שנייה נורה המטיל באוויר, חרק על גבי הקיר והגיע אל ידו הממתינה.

"עבודה טובה", הוא אמר. "עכשיו אנחנו יורדים". הוא זרק את המטיל אחורנית והפיל אותו אל הערפילים השחורים בקצה השני של החומה.

"אנחנו באמת יוצאים?" שאלה וין. "מחוץ לחומות העיר? בלילה?"

קלסייר חייך באותו אופן מעצבן. הוא הלך וטיפס על ראש החומה. "קשה לשנות את העוצמה של הדחיפה או המשיכה, אבל זה אפשרי. עדיף ליפול קצת ואז לדחוף כדי להאט את עצמך. הרפי כדי ליפול עוד קצת, ואז דחפי שוב. אם תצליחי למצוא את הקצב הנכון, תגיעי לקרקע בלי כל בעיה".

"קלסייר", אמרה וין כשהתקרבה אל החומה. "אני לא..."

"את נמצאת כעת על ראש חומת העיר, וין", הוא אמר וצעד לתוך האוויר. הוא היה תלוי שם, מרחף, מאזן את עצמו כפי שהסביר לפני כן. "יש רק שתי דרכים לרדת מכאן - או שאת קופצת, או שאת מנסה להסביר לכוח הסיור למה ערפילאית צריכה להשתמש במדרגות שלהם".

וין פנתה בדאגה והבחינה באור עששית המתקרב אליהם מתוך הערפילים הקודרים.

היא שבה ופנתה אל קלסייר, אבל הוא נעלם. היא קיללה, התכופפה מעבר לחומה והביטה מטה אל הערפילים. היא יכלה לשמוע את השומרים מאחוריה, שדיברו בשקט זה לזה כשהלכו לאורך החומה.

קלסייר צדק: לא היו לה אפשרויות רבות. היא עלתה בכעס על הביצורים. היא לא פחדה מגבהים, אבל מי לא היה חושש לעלות על ראש החומה ולהביט מטה למה שהיה בוודאות מוות בטוח? לבה של וין פרפר, בטנה התכווצה.

אני מקווה שקלסייר כבר לא שם, היא חשבה ובדקה את הקו הכחול כדי לוודא שהיא מעל המטיל. ואז היא הפילה את עצמה מהחומה.

מיד היא החלה לצנוח לעבר הקרקע. היא דחפה עם הפלדה, אבל המסלול שלה היה שגוי. היא נפלה לצד המטיל, לא ישירות לעברו. כתוצאה מכך, הדחיפה שלה זרקה אותה הצדה עוד יותר, והיא החלה להסתחרר באוויר.

היא ניסתה לדחוף שוב בבהלה - הפעם חזק יותר, והבעירה את הפלדה. המאמץ הפתאומי זרק אותה בחזרה למעלה. היא נורתה הצדה בקשת רחבה וריחפה מעלה לאורך החומה עד שעברה מעליה. השומרים שעברו לידה הסתובבו בפליאה, אבל פניהם נעלמו לאחר רגע, כשווין נפלה שוב לעבר הקרקע.

מוחה היה מבועת מאימה, והיא ניסתה למשוך את עצמה לעבר המטיל, לקרב את עצמה לעברו. והוא, כמובן, נורה ישירות אליה.

אני מתה.

גופה נזרק ונמשך מעלה על ידי חגורתה. הירידה שלה הואטה עד שהיא ריחפה בשקט באוויר. קלסייר הופיע מתוך הערפילים, כשהוא עומד על הקרקע מתחתיה. הוא הרים ראשו - וכמובן חייך.

הוא נתן לה ליפול את המטרים האחרונים, תפס אותה והוריד אותה אל הקרקע הרכה. היא עמדה רועדת לרגע, נאנקת בנשימות קצרות וחדות.

"טוב, זה היה כיף", אמר קלסייר בקלילות.

וין לא השיבה.

קלסייר התיישב על סלע קרוב והמתין כדי לאפשר לה להתעשת. בסופו של דבר היא שרפה פיוטר, והשתמשה בתחושת היציבות שהמתכת העניקה כדי להרגיע את עצביה הרופפים.

"היית טובה", אמר קלסייר.

"כמעט נהרגתי".

"זה קורה לכולם בפעם הראשונה", אמר קלסייר. "משיכת ברזל ודחיפת פלדה הן מיומנויות מסוכנות. את עלולה לשפד את עצמך עם המתכת הקטנה שאת מושכת לעברך, את עלולה לקפוץ ולהשאיר את העוגן הרחק מאחורייך, או שאת עלולה לעשות עוד עשר טעויות אחרות.

"מהניסיון שלי - עד כמה שהוא מוגבל - כדאי לך להיתקל במקרים קיצוניים כבר בהתחלה, כשמישהו יכול לשמור עלייך. בכל מקרה, אני חושב שאת מבינה מדוע לא כדאי שאלומנטיקן יישא מתכת על גופו".

וין הנהנה ונעצרה, כשהיא מושיטה יד לאוזנה. "העגיל שלי", היא אמרה. "אצטרך להפסיק לענוד אותו".

"יש לו תפס מאחור?" שאל קלסייר.

וין הנידה בראשה. "זה רק מסמר קטן, והסיכה בקצה מכופפת לאחור".

"אז את יכולה להשאיר אותו", אמר קלסייר. "המתכת בגופך - אפילו אם רק חלק ממנה נמצא בגופך - מונעת את היכולת לדחוף או למשוך אותה. אחרת האלומנטיקנים היו יכולים לקרוע את המתכות מתוך בטנך בזמן שאת שורפת אותן".

טוב לדעת, חשבה וין.

"זאת גם הסיבה שהאינקוויזיטורים יכולים ללכת בביטחון עם שתי יתדות פלדה בתוך הראש שלהם. המתכת חודרת את הגוף שלהם, ולכן האלומנטיקנים אינם יכולים לגעת בהם. השאירי את העגיל - הוא קטן, אז אי אפשר להשתמש בו לרעתך, אבל את יכולה להשתמש בו ככלי נשק בעת הצורך".

"בסדר".

"את מוכנה ללכת?"

היא הביטה במעלה החומה, התכוננה לקפוץ שוב והנהנה.

"אנחנו לא חוזרים למעלה", אמר קלסייר. "קדימה".

וין הזעיפה פנים כשקלסייר התחיל ללכת לתוך הערפילים. האם יש לו יעד - או שהוא פשוט החליט להמשיך לשוטט? באופן מוזר, האדישות הנעימה שלו הפכה אותו לבלתי מובן לחלוטין.

וין מיהרה לעקוב אחריו. היא לא רצתה להישאר מאחור בערפילים. העולם סביב לות'אדל היה שומם מלבד שיחים ועשבים שוטים. קוצים ועלים יבשים - מלוכלכים מאפר מממטר קודם - השתפשפו כנגד רגליה בזמן הליכתה. השיחים נרמסו תחת רגליה, שקטים ומעט לחים מטל הערפילים.

מדי פעם הם חלפו על פני ערמות אפר שהוצאו מתוך העיר. אבל רוב האפר נזרק פשוט אל הנהר צ'נרל, שעבר במרכז העיר. המים פירקו אותו בסופו של דבר - כך לפחות הניחה וין. אחרת כל היבשת הייתה נקברת לפני שנים.

וין נשארה קרובה לקלסייר בזמן הליכתם. היא נדדה אמנם פעמים רבות אל הערים מסביב, אך תמיד עשתה זאת בתוך קבוצת חותרים - פועלי סקאא שפעלו על הסירות והדוברות על התעלות הרבות שחרצו את האימפריה האחרונה. זאת הייתה עבודה קשה - רוב האצילים השתמשו בסקאא במקום בסוסים כדי לדחוף את הסירות לאורך נתיבי הגרירה - אבל היא נהנתה מהחופש שאפשר לה לנדוד, שכן רוב הסקאא, אפילו הגנבים מביניהם, מעולם לא עזבו את המטע שבו נולדו או את העיר.

המעבר התמידי מעיר לעיר היה בחירתו של ריין. הוא מעולם לא רצה להשתקע במקום אחד. בדרך כלל הוא השיג להם מקומות על סירות תעלה שהופעלו על ידי צוותים מהעולם התחתון, ומעולם לא נשאר במקום מסוים יותר משנה. הוא המשיך לנדוד, וזז תמיד ממקום למקום. כאילו ברח ממשהו.

הם המשיכו ללכת. בלילה, אפילו הגבעות השוממות והמישורים המכוסים בשיחי בר נראו מאיימים. וין לא דיברה וניסתה לא להרעיש. היא שמעה סיפורים על הדברים ששוטטו בלילה, ומחסה הערפילים - אפילו שהצליחה לראות מבעדם בעזרת הבדיל - גרם לה תחושה שמישהו עוקב אחריה.

התחושה התחדדה במהלך נדודיהם. לאחר זמן קצר היא החלה לשמוע קולות בתוך האפלה. הם היו מהוסים וחלשים - שיחים נרמסים, משיכת רגליים בערפילים המהדהדים.

את סתם פרנואידית! היא אמרה לעצמה כשכמעט זינקה למשמע אחד הקולות. אבל בסופו של דבר היא לא יכלה לשתוק.

"קלסייר!" היא אמרה בלחישה בהולה - שנשמעה חזקה מדי לאוזניה המשופרות. "אני חושבת שיש שם משהו".

"המ?" שאל קלסייר. הוא נראה אבוד במחשבותיו.

"אני חושבת שמשהו עוקב אחרינו!"

"הו", אמר קלסייר. "כן, את צודקת. זה ערפא".

וין נעצרה במקום. קלסייר, לעומת זאת, המשיך ללכת.

"קלסייר!" היא אמרה וגרמה לו לעצור. "אתה רוצה לומר לי שהם אמיתיים?"

"כמובן", אמר קלסייר. "מנין את חושבת הגיעו כל הסיפורים?"

וין עמדה והביטה בו בהלם.

"את רוצה ללכת לראות אותו?" שאל קלסייר.

"'לראות את הערפא?" שאלה וין. "אתה –" היא נעצרה.

קלסייר צחקק וצעד חזרה לעברה. "ערפאים אולי נראים קצת מפחידים, אבל לרוב הם אינם מזיקים. הם טורפי נבלות. קדימה".

הוא החל לחזור על צעדיו והורה לה לעקוב אחריו. בחוסר רצון - אבל בסקרנות רבה עוד יותר - וין עקבה אחריו. קלסייר הלך בקצב מהיר והוביל אותה אל ראש גבעה שהייתה יחסית ללא צמחייה. הוא התכופף והורה לווין לעשות כמותו.

"השמיעה שלהם לא טובה כל כך", הוא אמר כשהיא כרעה לצדו על האדמה הגסה והמכוסה אפר. "אבל חוש הריח שלהם - או יותר נכון הטעם – חזק מאוד. הוא כנראה עקב אחרינו בתקווה שנפיל משהו אכיל".

וין מצמצה באפלה. "אני לא רואה אותו", אמרה, כשהיא מחפשת בערפילים אחר דמות הצללים.

"שם", אמר קלסייר והצביע לעבר גבעה קטנה.

וין קימטה את מצחה, ודמיינה את הדמות המשתופפת על ראש הגבעה ומביטה בכל צעד שהיא עושה.

לפתע זזה הגבעה.

וין נרתעה קלות. הגבעה האפלה - בגובה שלושה מטרים ובאורך כפול – התנודדה קדימה בצעדים נגררים ומוזרים, ווין נטתה קדימה כדי להיטיב לראותה.

"הבעירי את הבדיל", הציע קלסייר.

וין הנהנה וזימנה כוח אלומנטי נוסף. הכול הואר, והיא הצליחה לראות מבעד לערפילים.

מה שהיא ראתה גרם לה להצטמרר - זה היה מרתק, מחליא ומטריד ביותר. היצור היה בעל עור אפרפר ושקוף, ווין יכלה לראות את עצמותיו. היו לו עשרות גפיים, ונראה שכל אחת מהן הגיעה מחיה אחרת. היו שם גם ידיים של בני אדם, פרסות של פרות, זרועות של כלבים, ועוד כל מיני חיות אחרות שהיא לא הצליחה לזהות.

הגפיים השונות גרמו להליכה המשונה של היצור - אם כי היא נראתה יותר כהשתרכות. הוא זחל באטיות, כמו נדל שיכור. למעשה, נראה כי רוב הזרועות לא היו בשימוש כלל - הן בקעו מתוך עורו באופן מעוות ולא טבעי.

הגוף שלו היה פקעתי ומוארך. אבל הוא לא היה סתם חתיכת עור חסרת צורה... היה היגיון מוזר בצורתו. היה לו מבנה עצמות מוגדר, וככל שהיא המשיכה להביט בו בעיניה המועצמות בבדיל, היא חשבה שהיא מסוגלת לזהות שרירים וגידים שקופים העוטפים את העצמות. היצור מתח רצועות שרירים מוזרות בעת שנע, ונראה כאילו היו לו עשרות בתי חזה. לאורך מרכז הגוף היו תלויות זרועות ורגליים בזוויות מפחידות.

וראשים - היא ספרה שישה. למרות העור השקוף, היא הצליחה להבחין בראש סוס היושב לצדו של צבי. ראש נוסף נפנה לעברה, והיא ראתה גולגולת אנושית. הראש ישב על עמוד שדרה ארוך המחובר לבטן של חיה כלשהי, שהייתה מחוברת לערמת עצמות שונות ומגובבות.

וין כמעט הקיאה. "מה...? איך...?"

"לערפאים יש גופים מעוצבים", אמר קלסייר. "הם יכולים לעצב את העור שלהם סביב כל מבנה שלד, והם יכולים אפילו ליצור מחדש את השרירים המקיפים אותם ואת האיברים שבתוכם אם יש להם גוף שהם יכולים לחקות".

"אתה מתכוון...?"

קלסייר הנהן. "כשהם מוצאים גופה, הם מקיפים אותה ומעכלים באטיות את השרירים והאיברים שלה. הם משתמשים במה שהם אכלו כתבנית, ויוצרים העתק מדויק של היצור המת. הם מסדרים מחדש את האיברים - מוציאים את העצמות שהם לא רוצים, ומוסיפים את העצמות החדשות לגופם - וכך הם יוצרים את הגיבוב שאת רואה לנגד עינייך".

וין הביטה ביצור המשתרך לאורך השדה ועוקב אחר צעדיה. פיסת עור לח השתפלה מתחת לבטנו ונגררה על הקרקע. הוא טועם את הריחות, חשבה וין. הוא עוקב אחר הריח שהשארנו אחרינו. היא החזירה את הבדיל למצבו הקודם, והערפא שב להיות גבעת צללים. אבל הצללית רק העצימה את תחושת המוזרות.

"אם כך, יש להם תבונה?" שאלה וין. "אם הם יכולים לפצל... גוף ולחבר את החתיכות שהם רוצים?"

"תבונה?" שאל קלסייר. "לא, לא ביצור כל כך צעיר. זה יותר חוש טבעי מאשר תבונה".

וין רעדה שוב. "האנשים מכירים את היצורים האלו? כלומר, מלבד מה שאומרים באגדות?"

"למה את מתכוונת ב'אנשים'?" שאל קלסייר. "הרבה אלומנטיקנים מכירים אותם, ואני בטוח שגם המיניסטריון. אנשים רגילים... טוב, הם לא יוצאים החוצה בלילה. רוב הסקאא פוחדים ומקללים את הערפאים, אבל הם חיים חיים שלמים מבלי לראות אפילו אחד".

"יש להם מזל", מלמלה וין. "מדוע אף אחד לא עושה משהו בנוגע ליצורים האלו?"

קלסייר משך בכתפיו. "הם לא כל כך מסוכנים".

"לדבר הזה יש ראש של בן אדם!"

"הוא כנראה מצא גופה", אמר קלסייר. "מעולם לא שמעתי על ערפא שתקף אדם בוגר בריא. זו כנראה הסיבה שלא מתעסקים איתם. וכמובן, האצילות הבכירה מצאה שימוש משלה ליצורים האלו".

וין הביטה בו בסקרנות, אבל הוא לא המשיך לדבר, אלא קם ממקומו וירד מהגבעה. היא ירתה מבט נוסף לעבר היצור הלא טבעי, ואז קמה אף היא והלכה בעקבות קלסייר.

"הבאת אותי הנה כדי לראות אותו?" שאלה וין.

קלסייר צחקק. "ערפאים אולי נראים מוזרים, אבל הם אינם מטרה ראויה לטיול ארוך כל כך. לא, אנחנו הולכים לשם".

היא עקבה אחר תנועתו ושמה לב לשינוי בתוואי הנוף שלפניה. "הדרך הראשית של האימפריה? הקפנו את החומה אל השער הראשי של העיר".

קלסייר הנהן. לאחר הליכה קצרה - שבמהלכה וין הביטה אחורנית לא פחות משלוש פעמים כדי לוודא שהערפא לא השיג אותם - הם עזבו את השיחים ועלו על האדמה הקשוחה של דרך האימפריה. קלסייר עצר וסקר את הדרך לכל הכיוונים. וין הזעיפה פנים ותהתה מה הוא עושה.

ואז היא ראתה את הכרכרה. היא חנתה לצד הדרך, ווין הבחינה באדם שהמתין לידה.

"הו, סַייזֵד", אמר קלסייר והתקדם.

האיש השתחווה. "אדון קלסייר", הוא אמר. קולו הצלול הדהד היטב באוויר הלילה. לקולו היה טון גבוה ודיבורו נעים ומתנגן. "כמעט חשבתי שהחלטת לא להגיע".

"אתה מכיר אותי, סז", אמר קלסייר וטפח בעליצות על כתפו של האיש. "כשמדברים על דיוק חושבים רק עליי". הוא פנה ונופף בידו לעבר וין. "היצור הקטן והחששן הזה הוא וין".

"אה, כן", אמר סייזד באופן אטי ומוטעם. היה משהו מוזר במבטאו. וין התקרבה בזהירות ובחנה את האיש. סייזד היה בעל פנים ארוכים ושטוחים וגוף תמיר. הוא היה גבוה אפילו מקלסייר - גבוה דיו כדי להיראות חריג - וזרועותיו היו ארוכות יתר על המידה.

"אתה איש טריס", אמרה וין. תנוכי אוזניו היו ארוכים, ואת האוזניים עצמן הקיפו נעצי עגילים. הוא לבש גלימות צבעוניות וגנדרניות של משרת טריסאי - עשויות מעשרות חתיכות בד בצורת V שהונחו זו על גבי זו, כל אחת צבועה בשלושת צבעי הבית שהוא שייך לו.

"כן, ילדתי", אמר סייזד והשתחווה. "האם את מכירה רבים מאנשיי?"

"אף לא אחד", אמרה וין. "אבל אני יודעת שהאצילות הבכירה מעדיפה משרתים מקרב אנשי טריס".

"אכן כן, ילדתי", אמר סייזד. הוא פנה אל קלסייר. "עלינו ללכת, אדון קלסייר. השעה מאוחרת ואנחנו עדיין במרחק שעה מפליס".

פליס, חשבה וין. אז אנחנו הולכים לראות את לורד רנו המתחזה.

סייזד פתח את דלת הכרכרה עבורם, וסגר אותה לאחר שנכנסו פנימה. וין התיישבה על אחד המושבים הנוחים. היא שמעה את סייזד עולה אל המושב מחוץ לכרכרה ומצליף בסוסים.

קלסייר ישב בשקט בכרכרה. תריסי החלונות היו סגורים כנגד הערפילים, ועששית קטנה, מכוסה למחצה, הייתה תלויה בפינה. וין ישבה במושב היישר ממולו - כשרגליה מכופפות תחתיה, וגלימת הערפילים המגוננת צמודה לגופה ומסתירה את זרועותיה ורגליה.

היא תמיד עושה את זה, חשב קלסייר. בכל מקום שהיא נמצאת, היא מנסה להיות קטנה ככל האפשר ושיבחינו בה כמה שפחות. היא כל כך מתוחה. וין לא ישבה, היא השתופפה. היא לא הלכה, היא שיחרה לטרף. אפילו כשישבה במקום בטוח, היא נראתה כאילו ניסתה להסתתר.

אבל היא אמיצה. במהלך האימונים שלו, קלסייר לא היה מוכן לזרוק את עצמו מחומת העיר - גמל נאלץ לדחוף אותו.

וין הביטה בו בעיניה הכהות השקטות. כשהבחינה בתשומת לבו, היא הסיטה את מבטה ממנו והצטנפה עוד יותר בגלימתה. אבל פתאום החליטה לדבר.

"אחיך", היא אמרה בקול הרך והכמעט לוחש שלה. "שניכם לא מסתדרים כל כך טוב".

קלסייר הרים גבה. "לא. האמת היא שמעולם לא הסתדרנו. חבל מאוד. אנחנו צריכים, אבל פשוט... לא הצלחנו".

"הוא מבוגר ממך?"

קלסייר הנהן.

"הוא הכה אותך לפעמים?" שאלה וין.

קלסייר הזעיף פנים. "הכה אותי? לא, הוא לא הכה אותי כלל".

"אז הצלחת לעצור אותו?" אמרה וין. "אולי זאת הסיבה שהוא לא מחבב אותך. איך הצלחת להימלט? רצת או שפשוט היית חזק ממנו?"

"וין, מארש מעולם לא ניסה להכות אותי. נכון, התווכחנו פעמים רבות - אבל מעולם לא רצינו לפגוע זה בזה".

וין לא ניסתה לסתור אותו, אבל הוא ראה את חוסר האמונה בעיניה.

אילו חיים היו לה... חשב קלסייר, בעודו משתתק לצדה. היו הרבה ילדים כמו וין בעולם התחתון. רובם כמובן מתו לפני שהגיעו לגילה. קלסייר היה אחד מבני המזל: אמו הייתה פילגש רבת תושייה של אציל בכיר, אישה חכמה שהצליחה להסתיר מהלורד שלה את העובדה שהיא סקאא. קלסייר ומארש גדלו כמיוחסים - בהתחשב בכך שהיו בנים לא חוקיים, אבל עדיין אצילים - עד שאביהם חשף את האמת.

"מדוע אתה מלמד אותי את הדברים האלו?" שאלה וין וקטעה את רצף מחשבותיו. "אני מתכוונת, את האלומנטיקה".

קלסייר הזעיף פנים. "הבטחתי לך שאלמד אותך".

"עכשיו כשאני יודעת את סודותיך, מה ימנע ממני פשוט לברוח ממך?"

"כלום", אמר קלסייר.

שוב, המבט המטריד שלה הראה לו שהיא לא מאמינה לתשובתו. "יש מתכות שלא סיפרת לי עליהן. כשהיינו בפגישה, אמרת שיש עשר מתכות".

קלסייר הנהן ונטה קדימה. "יש. אבל לא התעלמתי מהשתיים האחרונות כי רציתי לשמור ממך סודות. פשוט... קשה להסתגל אליהן. יהיה קל יותר אם תתחילי עם המתכות הבסיסיות. אבל אם תרצי לדעת על השתיים האחרונות, אלמד אותך ברגע שנגיע לפליס".

עיניה של וין הצטמצמו.

קלסייר פלבל בעיניו. "אני לא מנסה לרמות אותך, וין. אנשים מצטרפים לצוות שלי מכיוון שהם רוצים להיות חלק ממנו, והסיבה שחברי הצוות מסוגלים לבצע את הפעולות היא העובדה שהם יכולים לסמוך זה על זה. בלי חשדנות, בלי בגידות".

"מלבד אחת", לחשה וין. "הבגידה ששלחה אותך אל הבורות".

קלסייר קפא. "היכן שמעת את זה?"

וין משכה בכתפיה.

קלסייר נאנח ושפשף את מצחו ביד אחת. זה לא מה שהתכוון לעשות - הוא רצה לגרד בצלקות, באלו שכיסו את אצבעותיו ואת כפות ידיו ונמשכו עד זרועותיו וכתפיו. הוא נמנע מכך.

"זה משהו שלא שווה לדבר עליו", הוא אמר.

"אבל היה בוגד", אמרה וין.

"איננו יודעים בוודאות". התירוץ נשמע חלש, אפילו לאוזניו שלו. "בכל אופן, אנשי הצוות שלי עובדים באמון מלא. זה אומר שאין כפייה. אם את רוצה לצאת, את יכולה לחזור ללות'אדל ברגע זה. אראה לך את שתי המתכות האחרונות ותוכלי לצאת לדרך".

"אין לי מספיק כסף כדי לשרוד לבדי", אמרה וין.

קלסייר הושיט יד לתוך גלימתו, הוציא משם שקיק מטבעות וזרק אותו למושב שלצדה. "יש כאן שלושת אלפים תיבות. זה הכסף שלקחתי מקאמון".

וין הביטה בספקנות בשקיק.

"קחי אותו", אמר קלסייר. "הרווחת אותו ביושר - הבנתי שהאלומנטיקה שלך הייתה מאחורי רוב ההצלחות האחרונות של קאמון, ואת הסתכנת בדחיפת הרגשות של המחייב".

וין לא נעה ממקומה.

בסדר, חשב קלסייר. הוא הושיט יד ונקש על המושב החיצוני של נהג הכרכרה. הכרכרה נעצרה וראשו של סייזד הופיע לאחר זמן קצר בחלון.

"סובב את הכרכרה בבקשה, סייזד", אמר קלסייר. "קח אותנו חזרה אל לות'אדל".

"כן, אדון קלסייר".

לאחר כמה רגעים, הכרכרה דהרה חזרה אל המקום שממנו באה. וין הביטה בו בדממה, אבל נראתה פחות בטוחה בעצמה. היא הביטה בשקיק המטבעות הגדול.

"אני רציני, וין", אמר קלסייר. "אני לא יכול להוסיף לצוות שלי מישהו שלא רוצה לעבוד איתי. העובדה שאני מוציא אותך איננה עונש: זה פשוט האופן שאני עובד בו".

וין לא הגיבה. הוצאתה מהצוות הייתה הימור - אבל להכריח אותה להצטרף אליו היה הימור מסוכן הרבה יותר. קלסייר ישב, כשהוא מנסה לקרוא אותה, להבין אותה. האם היא תסגיר אותם לאימפריה האחרונה אם תעזוב? הוא חשב שלא. היא לא הייתה אדם רע.

היא פשוט חשבה שכל השאר רעים.

"אני חושבת שהתכנית שלך מטורפת", היא אמרה בשקט.

"כך גם רוב האנשים בצוות שלי".

"אתה לא יכול להפיל את האימפריה האחרונה".

"אנחנו לא חייבים", אמר קלסייר. "אנחנו רק צריכים להשיג לידן צבא, ולכבוש בעזרתו את הארמון".

"השליט הגדול יעצור אתכם", אמרה וין. "אתה לא יכול לנצח אותו - הוא בן אלמוות".

"יש לנו המתכת האחת-עשרה", אמר קלסייר. "נמצא דרך להרוג אותו".

"המיניסטריון חזק מדי. הם ימצאו את הצבא שלך וישמידו אותו".

קלסייר גחן קדימה והביט לתוך עיניה של וין. "בטחת בי כדי לקפוץ מהחומה ותפסתי אותך. תצטרכי לבטוח בי גם הפעם".

היא לא אהבה כל כך את המילה "לבטוח" על הטיותיה השונות. היא בחנה אותו באור העששית העמום ונותרה שקטה זמן רב, עד שהדממה נעשתה מעיקה.

לבסוף היא לקחה את שקיק המטבעות והסתירה אותו במהירות מתחת לגלימתה. "אשאר", היא אמרה. "אבל לא מכיוון שאני בוטחת בך".

קלסייר הרים גבה. "אז מדוע?"

וין משכה בכתפיה ונשמעה כנה לחלוטין כשדיברה. "כי אני רוצה לראות איך כל זה יסתיים".

המצודה בלות'אדל הייתה סמל סטטוס עבור בני האצולה הבכירה. אבל קיומה של מצודה אינו מחייב לחיות בה, במיוחד לא כל הזמן. רוב המשפחות התגוררו דווקא באחת הערים שהקיפו את לות'אדל.

הן היו פחות צפופות, נקיות יותר, ואכיפת חוקי האימפריה הייתה פחות נוקשה. פליס הייתה עיר עשירה. במקום המצודות המרשימות המוקפות חומה, היו בה בתי אחוזה מרשימים. עצים עמדו לצדי השדרות, רובם עצי צפצפה, וגזעיהם הלבנים היו עמידים באופן כלשהו נגד האפר.

וין הביטה מבעד לחלון בעיר העטופה בערפילים, ועששית הכרכרה כובתה לבקשתה. היא שרפה בדיל ובחנה את הרחובות המסודרים והמטופחים. את האזור הזה של פליס היא כמעט לא ראתה. למרות עושרה של העיר, משכנות העוני במקום היו דומים לאלו שבערים האחרות.

קלסייר הביט בעיר מבעד לחלונו שלו והזעיף פנים.

"אתה לא אוהב לראות את הבזבוז", ניחשה וין. קולה היה לחישה רכה אך הוא הגיע לאוזניו המשופרות. "אתה רואה את העושר של העיר וחושב על הסקאא שעמלו בפרך כדי ליצור אותו".

"זה רק חלק מזה", אמר קלסייר בקול לוחש אף הוא. "אבל יש יותר מזה. בהתחשב בכמות הכסף שהשקיעו במקום, העיר צריכה להיות יפה".

וין הטתה ראשה. "היא יפה מאוד".

קלסייר הניד בראשו. "הבתים עדיין שחורים. האדמה עדיין עקרה וחסרת חיים. העצים עדיין מצמיחים עלים חומים".

"מובן שהם חומים. באיזה צבע אתה רוצה שהם יהיו?"

"ירוקים", אמר קלסייר. "הכול צריך להיות ירוק".

ירוק? חשבה וין. איזו מחשבה מוזרה. היא ניסתה לדמיין עצים עם עלים ירוקים, אבל התמונה נראתה טיפשית למדי. לקלסייר היו הרעיונות המוזרים שלו - אבל כל אדם שבילה זמן כה רב בבורות הת'סין בוודאי מותיר חלק משפיותו מאחור.

הוא שב ופנה אליה. "לפני שאשכח, יש עוד שני דברים שאת צריכה לדעת בנוגע לאלומנטיקה".

וין הנהנה.

"תחילה", אמר קלסייר, "עלייך לזכור שאת צריכה לשרוף את כל שאריות המתכות שלא השתמשת בהן עד סוף הלילה. כמה מהמתכות עלולות להיות רעילות אם תעכלי אותן. לא כדאי ללכת לישון כשהן עדיין בתוך הבטן".

"בסדר", אמרה וין.

"כמו כן", אמר קלסייר, "אל תנסי לשרוף מתכת שאיננה אחת מהעשר. הזהרתי אותך שמתכות וסגסוגות לא טהורות עלולות לגרום לך לחלות. אם תנסי לשרוף מתכת שאין בה יכולת אלומנטיקה, התוצאה עלולה להיות קטלנית".

וין הנהנה ברצינות. טוב לדעת, היא חשבה.

"אה", אמר קלסייר ופנה חזרה לעבר החלון. "הגענו: אחוזת רנו החדשה. כדאי שתסירי את הגלימה - האנשים שנמצאים כאן נאמנים לנו, אבל תמיד כדאי להיזהר".

וין הסכימה איתו לחלוטין. היא הסירה את הגלימה ונתנה לקלסייר להכניס אותה לתיקו. היא הציצה מחלון הכרכרה, מבעד לערפילים, אל האחוזה המתקרבת אליהם. מסביב לקרקעות הייתה חומת אבן נמוכה ושער ברזל. זוג שומרים פתחו את השער כשסייזד פנה לעברם.

עצי צפצפה עמדו לצד הדרך המובילה פנימה, ועל הגבעה בתוך השטח ראתה וין בית אחוזה גדול. אורות עמומים בצבצו מתוך החלונות.

סייזד עצר את הכרכרה מול הכניסה אל האחוזה, הושיט את המושכות למשרת וירד ממושב הנהג. "ברוך בואך אל אחוזת רנו, הגבירה וין", הוא אמר, פתח את דלת הכרכרה והושיט לה את ידו כדי לסייע לה לרדת.

וין הביטה בידו, אבל לא לקחה אותה. היא ירדה בכוחות עצמה. לא נראה שהמשרת הטריסאי נעלב מסירובה.

המדרגות אל בית האחוזה היו מוארות בשורה כפולה של עששיות התלויות על עמודים. כשקלסייר זינק מהכרכרה, וין ראתה קבוצת אנשים נאספת בראש מדרגות השיש הלבנות. קלסייר עלה במדרגות בצעד קליל וקופצני. וין עקבה אחריו והבחינה בניקיון המדרגות. הם בוודאי מטאטאים אותן כל העת כדי לשמור עליהן נקיות מהאפר. האם הסקאא שעבדו באחוזה ידעו שאדונם מתחזה? כיצד תכניתו "הטובה" של קלסייר להפיל את האימפריה האחרונה עוזרת לאותם אנשים פשוטים שניקו את המדרגות האלו?

"לורד רנו", רזה ומזדקן, לבש חליפה עשירה והרכיב זוג משקפי אצולה. שפם אפור ודק נח מעל שפתו - וחרף גילו, הוא לא נשא מקל לתמיכה. הוא הנהן בכבוד לקלסייר, אבל שמר על אווירה מכובדת. וין התרשמה מיד מעובדה ברורה אחת: האיש הזה יודע מה הוא עושה.

קאמון היה מיומן בהתחזות לאצילים, אבל החשיבות העצמית שלו תמיד נראתה לווין מטופשת. אף שהיו אצילים כמו קאמון, האצילים המרשימים יותר היו כמו לורד רנו הזה: רגועים ובטוחים בעצמם. אנשים שהאצילות הייתה דרך חיים עבורם, ולא היכולת לדבר בבוז אל הסובבים אותם. וין חשה רתיעה כשעיני המתחזה בחנו אותה - הוא נראה יותר מדי כמו אציל, והיא אומנה להימנע מלהביט בהם.

"האחוזה נראית הרבה יותר טוב", אמר קלסייר כשהוא לוחץ את ידו של רנו.

"כן, אני מתרשם מאופן ההתקדמות", אמר רנו. "צוותי הניקיון שלי מבצעים עבודה טובה - אם תעניק לנו זמן נוסף, האחוזה תהיה כה מרשימה עד כי לא אהסס להזמין לביקור את השליט הגדול בעצמו".

קלסייר צחקק. "אני בטוח ש'זאת תהיה מסיבה מיוחדת במינה". הוא צעד לאחור והחווה לעבר וין. "זאת הגבירה הצעירה שסיפרתי לך עליה".

רנו בחן אותה ווין הסיטה את מבטה. היא לא אהבה שאנשים הסתכלו לעברה באופן הזה - הוא גרם לה לחשוב כיצד הם ינסו להשתמש בה לצורכיהם שלהם.

"נצטרך לדבר על זה, קלסייר", אמר רנו, בעודו מהנהן לעבר הכניסה לאחוזה. "השעה מאוחרת, אבל..."

קלסייר נכנס אל הבית. "מאוחרת? שעת חצות עברה לפני זמן קצר. שלח את אנשיך שיכינו אוכל עבורנו - הגבירה וין ואני החמצנו את ארוחת הערב".

ארוחה מוחמצת לא הייתה דבר חדש לווין. אבל רנו קרא מיד לכמה משרתים, והם פעלו כמצוותו. רנו נכנס לתוך הבית, ווין הלכה בעקבותיו. היא עצרה בדלת הכניסה והבחינה בסייזד הממתין בסבלנות מאחוריה.

"כל כך... נקי כאן", אמרה וין. היא לא הצליחה לחשוב על תואר אחר. במהלך הפעולות שלה, היא ביקרה בבתי האצולה. אבל זה היה במהלך שעות הלילה, באפלה קודרת. היא לא הייתה מוכנה למראה המואר שנגלה לעיניה.

מדרגות השיש הלבנות של אחוזת רנו זהרו, בעודן משקפות את אורן של עשרות עששיות. הכול היה... טהור. הקירות היו לבנים מלבד המקומות שבהם צוירו תמונות חיות צבעוניות. נברשת זוהרת נצצה מעל גרם מדרגות גדול, והעיטורים האחרים בחדר - פסלי בדולח, אגרטלים שבהם ענפי צפצפה - בהקו, נקיים מאפר, מכתמים או מטביעות אצבעות.

קלסייר צחקק. "טוב, התגובה שלה היא הסימן הטוב ביותר לעבודה המצוינת שעשית", הוא אמר ללורד רנו.

וין הרשתה לעצמה להילקח לתוך הבית. הקבוצה פנתה ימינה ונכנסה אל חדר שקירותיו הלבנים עומעמו קלות בתוספת של רהיטים ווילונות אדמדמים.

רנו נעצר. "אולי הגבירה תוכל ליהנות כאן ממטעמים קלים", הוא אמר לקלסייר. "אני רוצה לדבר איתך על נושאים... עדינים ביותר".

קלסייר משך בכתפיו. "זה בסדר מבחינתי", הוא אמר ועקב אחר רנו לחדר אחד. "סז, אולי תוכל לארח לווין לחברה בזמן שאני ולורד רנו נשוחח?"

"כמובן, אדון קלסייר".

קלסייר חייך והביט בווין, ובאופן כלשהו היא ידעה שהוא משאיר את סייזד מאחור כדי למנוע ממנה להאזין להם.

היא ירתה מבט נרגז לעבר האנשים העוזבים. מה בדיוק אמרת לי על "אמון", קלסייר? אבל הכעיס אותה יותר שהיא מתרגזת מהעניין. מדוע אכפת לה שקלסייר מונע ממנה מידע? היא בילתה את מרבית חייה עם אנשים שהתעלמו ממנה וגירשו אותה. מעולם לא היה אכפת לה שמנהיגי צוותים אחרים לא שיתפו אותה בתכניותיהם.

וין התיישבה באחד הכיסאות המרופדים בבד אדמדם קשיח והניחה את רגליה מתחת לגופה. היא ידעה מה הבעיה. קלסייר הראה לה יותר מדי כבוד. היא התחילה לחשוב שבאמת הגיע לה להיות חלק מקבוצתו. צחוקו של ריין בתוך מוחה לעג למחשבותיה, והיא התיישבה לאחור וכעסה על עצמה ועל קלסייר. היא חשה מבוישת, אבל לא בדיוק ידעה למה.

משרתיו של רנו הביאו לה צלחת פירות ולחמים. הם הניחו מתקן קטן לצדה ואפילו הגישו לה כוס בדולח מלאה בנוזל אדום ונוצץ. היא לא ידעה אם זה יין או מיץ, ולא התכוונה לנסות לגלות בעצמה. אבל היא נגסה מעט באוכל - היא לא הייתה מסוגלת לוותר על ארוחה בחינם, אפילו אם מישהו לא מוכר הכין אותה.

סייזד ניגש אליה ונעמד בדיוק מאחורי כיסאה. הוא המתין בתנוחה קפואה, כשידיו שלובות לפנים ועיניו מביטות קדימה. התנוחה הייתה אמורה כנראה להביע כבוד, אבל הדמות המתנשאת מעליה לא שיפרה את מצב רוחה.

וין ניסתה להתמקד בחדר שסביבה, אבל זה רק הזכיר לה כמה יקרים הרהיטים. היא הרגישה לא בנוח בין כל חפצי המותרות הללו. היא חשה כמו נקודה שחורה על שטיח נקי. היא לא אכלה את הלחמים מפחד שתפיל פירורים על הרצפה, ודאגה שמא ידיה ורגליה - שהתלכלכו מאפר בזמן שהלכה לצדו של קלסייר מחוץ לעיר - ילכלכו את הרהיטים.

כל הניקיון הזה בא במחיר עמל של סקאא, חשבה וין. מדוע אני צריכה לדאוג שאלכלך משהו? אבל היא לא יכלה לכעוס באמת, מכיוון שידעה שכל המקום היה התחזות אחת גדולה. "לורד רנו" היה צריך לשמור על מעמד גבוה. אם הוא יחיה בבית מלוכלך, העניין יעורר חשד.

אבל משהו אחר מנע ממנה לכעוס על הבזבוז. המשרתים היו שמחים. הם עסקו במלאכתם במקצוענות, הם לא גררו את רגליהם בסבל. היא שמעה צחוק במסדרון מחוץ לחדר. אלו לא היו סקאא שסבלו. ואין זה משנה אם הם היו מודעים לתכניותיו של קלסייר או לא.

וכך התיישבה וין במקומה ואילצה את עצמה לאכול פירות, כשהיא מפהקת לעתים. הלילה התארך מאוד. המשרתים עזבו אותם לבסוף, אף שסייזד המשיך להתנשא מאחוריה.

אני לא יכולה לאכול ככה, היא חשבה לבסוף בכעס. "יש אפשרות שלא תעמוד ככה מאחוריי?"

סייזד הנהן. הוא התקדם שני צעדים כך שעמד לצד הכיסא, במקום מאחוריו. הוא אימץ את אותה עמידה קפואה, והוסיף להתנשא מעליה כמו לפני כן.

וין הזעיפה פנים בתשישות, ואז הבחינה בחיוך על שפתיו של סייזד. הוא הביט מטה לעברה, עיניו נצצו בהומור והוא ניגש והתיישב באחד הכיסאות.

"מעולם לא הכרתי טריסאי בעל חוש הומור", אמרה וין ביובש.

סייזד הרים גבה. "דווקא חשבתי שאת לא מכירה טריסאים בכלל, הגבירה וין".

וין קפאה. "טוב, אף פעם לא שמעתי על טריסאי בעל חוש הומור. אתם אמורים להיות קפואים ורשמיים".

"אנחנו שנונים ומתוחכמים, גבירתי", אמר סייזד. הוא אמנם ישב בצורה רשמית ומכובדת, אך עדיין היה בו משהו... נינוח. הוא הרגיש בנוח גם כשישב בצורה זקופה, בדיוק כפי שאחרים חשו כאשר הם נשענו לאחור.

ככה הם צריכים להיות. המשרתים המושלמים, נאמנים לחלוטין לאימפריה האחרונה.

"משהו מטריד אותך, הגבירה וין?" שאל סייזד לאחר שבחנה אותו.

כמה הוא יודע? אולי הוא אפילו לא יודע שרנו מתחזה. "תהיתי פשוט כיצד... הגעת לכאן", היא אמרה לבסוף.

"את מתכוונת לשאול כיצד משרת טריסאי מסתבך עם תנועת המרי של הסקאא בניסיון להפיל את האימפריה האחרונה?" שאל סייזד בקולו הרך.

וין הסמיקה. הוא היה כנראה מעורה היטב בתכנית.

"זאת שאלה מעניינת, גבירתי", אמר סייזד. "אין ספק שהמצב שלי אינו רגיל. הייתי אומר שהגעתי בגלל אמונתי".

"אמונתך?"

"כן", אמר סייזד. "אמרי לי, גבירתי. במה את מאמינה?"

וין הזעיפה את פניה. "איזה מין שאלה זאת?"

"החשובה ביותר, אני חושב".

וין ישבה בשקט לרגע, אבל נראה שהוא ציפה ממנה לתשובה, ולכן היא משכה בכתפיה. "איני יודעת".

"בדרך כלל אנשים עונים כך", אמר סייזד, "אבל זה נכון רק לעתים רחוקות. את מאמינה באימפריה האחרונה?"

"אני מאמינה שהיא חזקה", אמרה וין.

"בת אלמוות?"

וין משכה בכתפיה. "זה היה המצב עד עכשיו".

"והשליט הגדול? האם הוא אכן נציג האלוהות על פני האדמה? האם את מאמינה שהוא, כמו שהמיניסטריון מלמד אותנו, רסיס האינסוף?"

"אני... מעולם לא חשבתי על זה".

"אולי כדאי שתתחילי לחשוב", אמר סייזד. "אם לאחר שתבחני את הנושא מכל הזוויות, תגלי שאת לא מאמינה בתורת המיניסטריון - אשמח להציע לך אפשרות אחרת".

"אפשרות אחרת?"

סייזד חייך. "זה תלוי. האמונה הנכונה היא כמו גלימה טובה. אם היא מתאימה לך, היא מגנה עלייך ומחממת אותך. אבל אם היא לא מתאימה, היא יכולה לחנוק".

וין קפאה במקומה, הזעיפה קלות את פניה, אבל סייזד המשיך לחייך. בסופו של דבר היא שבה ופנתה אל ארוחתה. לאחר המתנה קלה נפתחה הדלת הצדדית וקלסייר ורנו חזרו.

"עכשיו", אמר רנו כשהוא וקלסייר התיישבו. קבוצת משרתים הביאה צלחת מזון נוספת לקלסייר, "הבה נשוחח על הילדה. אתה אומר שהאיש שהיה צריך לגלם את יורשי לא מתאים?"

"לרוע המזל", אמר קלסייר בעודו מחסל במהירות את המזון.

"זה מסבך מאוד את העניינים", אמר רנו.

קלסייר משך בכתפיו. "נהפוך את וין ליורשת שלך".

רנו הניד בראשו. "נערה בת גילה מסוגלת לרשת, אבל יהיה מחשיד אם אבחר בה. יש כמה בני דודים חוקיים שמתאימים יותר ממנה. אם היית מביא אדם בגיל העמידה, עדיין היו בוחנים את טיבו. נערה צעירה... לא, יותר מדי אנשים יבדקו מהיכן היא באה. קשרי המשפחה המזויפים שלנו יצליחו לעמוד בסקירה פשוטה, אבל אם מישהו ישלח שליחים כדי לחפש את משפחתה..."

קלסייר הזעיף פנים.

"מלבד זאת", הוסיף רנו, "יש עניין נוסף. אם אכריז על נערה צעירה כיורשת הבלעדית שלי, היא מיד תהפוך לאחת הרווקות המבוקשות ביותר בלות'אדל. יהיה לה קשה מאוד לרגל אם היא תמשוך תשומת לב רבה מדי".

וין הסמיקה מהמחשבה. למרבה הפליאה, היא חשה אכזבה כשהמתחזה הזקן דיבר. זה היה החלק היחיד שקלסייר ייעד עבורי בתכנית. אם לא אוכל לבצע אותו, כיצד אוכל לעזור לצוות?

"אז מה אתה מציע?" שאל קלסייר.

"דבר ראשון, היא לא חייבת להיות היורשת שלי", אמר רנו. "מה אם היא פשוט קרובת משפחה שהבאתי איתי אל לות'אדל? אולי הבטחתי להוריה - בני דודים רחוקים אבל אהובים - שאפגיש את בתם עם האצולה המקומית? כולם יניחו שהמניע שלי הוא להשיא אותה לבן אצולה בכיר, ובכך להשיג לעצמי קשרים עם בעלי העוצמה. כך היא לא תמשוך תשומת לב רבה - היא מגיעה ממעמד נמוך, שלא להזכיר את זה שהיא באה מהכפר".

"וזה יסביר מדוע היא איננה מעודנת כמו חברי האצולה האחרים", אמר קלסייר. "מבלי להעליב אותך, וין".

וין הרימה את מבטה באמצע הסתרת לחם בתוך מטפחת בכיס חולצתה. "למה שאיעלב ממך?"

קלסייר חייך. "לא חשוב".

רנו הנהן לעצמו. "כן, זה יעבוד הרבה יותר טוב. כולם יניחו שבית רנו יצטרף בסופו של דבר לאצולה הבכירה, ולכן יקבלו את וין אליהם מתוך נימוס. אבל היא עצמה לא תהיה מספיק חשובה, כך שרוב האנשים יתעלמו ממנה. זה המצב האידאלי עבור מה שאנחנו רוצים לעשות".

"אני אוהב את זה", אמר קלסייר. "מעט אנשים יחשבו שאדם בגילך ועם קשרי הסחר שלך יטריח את עצמו להגיע לנשפים ולמסיבות, אבל אם יש לך קרובת משפחה צעירה שתוכל לשלוח במקום לסרב להזמנה, תצליח לשמור על המוניטין שלך".

"אכן", אמר רנו. "היא תצטרך מעט עידון - לא רק בהופעתה החיצונית".

וין התכווצה מעט תחת מבטו הקפדני. נראה שהתפקיד שלה בתכנית יימשך במתכונתו הקודמת, ולפתע הבינה מה הוא כולל. היא חשבה שאין זה נעים להיות במחיצתו של רנו - והוא אציל מתחזה. כיצד היא תרגיש בחדר מלא באצילים אמיתיים?

"אני חושש שאצטרך לשאול ממך את סייזד לזמן מה", אמר קלסייר.

"בסדר גמור", אמר רנו. "למעשה, הוא המשרת שלך ולא שלי".

"האמת", אמר קלסייר, "אני לא חושב שהוא המשרת של מישהו מאיתנו, נכון, סז?"

סייזד הטה ראשו. "טריסאי ללא אדון הוא כמו חייל ללא נשק, אדון קלסייר. נהניתי מהזמן ששירתי את לורד רנו, ואני בטוח שאמשיך ליהנות בשירותך".

"הו, אתה לא חוזר לשירותי", אמר קלסייר.

סייזד הרים גבה.

קלסייר הנהן לעבר וין. "רנו צודק, סז. וין זקוקה ללימודים, ואיני מכיר אצילים מעודנים ומכובדים כמותך. אתה חושב שתוכל להכין את הנערה למשימתה?"

"אני בטוח שאוכל לסייע לגבירה הצעירה", אמר סייזד.

"יפה", אמר קלסייר, הכניס את העוגה האחרונה לפיו וקם ממקומו. "אני שמח שסגרנו את הנושא, מכיוון שעכשיו אני באמת עייף - ונראה כאילו ראשה של וין המסכנה עומד לצנוח בכל רגע לתוך קערת הפירות".

"אני בסדר", אמרה וין מיד, אבל הפיהוק שבא מיד לאחר מכן החליש את טענתה.

"סייזד", אמר רנו, "האם תוכל להראות להם את חדרי האורחים שהוכנו עבורם?"

"כמובן, אדון רנו", אמר סייזד וקם ממקומו בתנועה חלקה.

וין וקלסייר עקבו אחר הטריסאי הגבוה בזמן שהמשרתים פינו את שאריות הארוחה. השארתי אוכל מאחור, הבחינה וין והרגישה סחרחרה מעט. היא אפילו לא ידעה מה לחשוב על זה.

בזמן שעלו בגרם המדרגות ופנו אל מסדרון צדדי, קלסייר הלך לצד וין. "אני מצטער שלא צירפתי אותך שם לשיחה, וין".

היא משכה בכתפיה. "אין סיבה שאדע את כל תכניותיך".

"שטויות", אמר קלסייר. "ההחלטה שלך הלילה הופכת אותך לחלק מהצוות. אבל רנו רצה לדבר איתי בפרטיות על דברים אישיים. הוא שחקן מעולה, אבל מרגיש לא בנוח עם אנשים שיודעים איך הוא בדיוק תפס את מקומו של רנו. אני מבטיח לך, לא דיברנו על דבר שישפיע על החלק שלך בתכנית".

וין המשיכה ללכת. "אני... מאמינה לך".

"טוב", אמר קלסייר בחיוך וטפח על כתפה. "סז, אני יודע את דרכי אל חדרי השינה לגברים - אחרי הכול, אני קניתי את המקום. אני יכול ללכת מכאן בעצמי".

"בסדר גמור, אדון קלסייר", אמר סייזד בקידה מכובדת. קלסייר ירה חיוך לעבר וין, ואז פנה למסדרון והלך בצעדיו הנמרצים האופייניים.

וין הביטה בו והלכה בעקבות סייזד למעבר צדדי אחר, כשהיא מהרהרת באימוני האלומנטיקה שלה, בשיחות שלה עם קלסייר בכרכרה, ולבסוף בהבטחה שלו לפני כמה רגעים. שלושת אלפים התיבות - אוצר במטבעות - היו משקל מוזר הקשור לחגורתה.

לאחר הליכה קצרה, סייזד פתח עבורה דלת ונכנס פנימה להדליק את העששיות. "המצעים נקיים, וביקשתי מהעוזרות להכין לך אמבט בבוקר". הוא פנה והושיט לה את נרו. "האם תצטרכי דבר מה נוסף?"

וין הנידה בראשה. סייזד חייך, איחל לה ליל מנוחה, וחזר אל המסדרון. וין עמדה בשקט לרגע קט ובחנה את חדרה. היא פנתה והביטה שוב לכיוון שקלסייר הלך אליו.

"סייזד?" היא אמרה והביטה לעבר המסדרון.

המשרת נעצר ופנה אחורנית. "כן, הגבירה וין?"

"קלסייר", אמרה וין בשקט. "הוא אדם טוב, נכון?"

סייזד חייך. "הוא אדם טוב מאוד, גבירתי. מהטובים שהכרתי בימי חיי".

וין הנהנה קלות. "אדם טוב..." היא אמרה ברכות. "אני לא חושבת שאי פעם פגשתי אדם כזה".

סייזד חייך, הרכין ראש קלות ופנה לעזוב.

וין סגרה את הדלת מאחוריה.

סוף החלק הראשון

חלק שני

המורדים תחת שמי האפר

בסופו של דבר, אני מודאג מכך שיהירותי תהרוס את כולנו.

פרק 9

וין דחפה כנגד המטבע וזרקה את עצמה אל הערפילים. היא התרחקה בטיסה מן האדמה והאבנים, כשהיא נוסקת אל הזרמים הקודרים של שמים, בעוד הרוח מנפנפת בגלימתה.

זהו החופש, היא חשבה ונשמה עמוקות את האוויר הלח והקריר. היא עצמה עיניים וחשה את הרוח החולפת כנגד גופה. זה מה שתמיד חיפשתי, אבל לא ידעתי שהיה קיים כלל.

היא פקחה את עיניה כשהחלה ליפול. היא המתינה עד הרגע האחרון ואז זרקה מטבע. הוא פגע ברצפה והיא דחפה אותו קלות כדי להאט את נחיתתה. היא שרפה פיוטר, פגעה בקרקע ומיד החלה לרוץ, כשהיא שועטת ברחובותיה השקטים של פליס. האוויר של שלהי הסתיו היה קריר, אבל החורפים היו בדרך כלל נעימים במשלט המרכזי. לפעמים עברו כמה שנים ללא פתית שלג בודד.

היא זרקה מטבע אחורנית והשתמשה בו כדי לדחוף את עצמה למעלה וקצת לימין. היא נחתה על חומת אבן נמוכה, ולא האטה את קצב ריצתה כשדהרה לאורך החומה. שרפת פיוטר העצימה לא רק את שריריה - היא העצימה את כל יכולותיה הגופניות. בערה אטית של פיוטר העניקה לה תחושת שיווי משקל שהייתה מקור קנאה לכל פורץ לילי.

החומה פנתה צפונה ווין נעצרה בפינה. היא התכופפה כשכפות רגליה היחפות ואצבעותיה הרגישות אוחזות באבן הקרירה. הנחושת המשיכה לבעור כדי להסתיר את יכולותיה האלומנטיות, והיא הבעירה בדיל כדי להעצים את חושיה.

דממה. עצי צפצפה היו לשורות מסודרות ושקופות בערפילים, כמו סקאא כחושים העומדים במסדרי פועלים. האחוזות שכנו במרחק - כל אחת מהן מגודרת בחומה, מטופחת ושמורה היטב. בעיר הזאת היו פחות נקודות אור מאשר בלות'אדל. המשפחות התגוררו באחוזות רק חלק מהזמן, וביתרת הזמן יצאו אדוניהן לבקר בחלקים האחרים של האימפריה האחרונה.

קווים כחולים הופיעו לפתע לפניה - קצהו האחד של כל קו הסתיים בחזהּ, האחר נעלם לתוך הערפילים. וין זינקה מיד הצדה, כשהיא חומקת מזוג מטבעות שנורו מתוך הלילה והותירו שובלים בערפילים. היא הבעירה פיוטר ונחתה על הרחוב המרוצף ליד החומה. אוזניה הרגישות שמעו קול חריקה. דמות אפלה נורתה משמים, וקווים כחולים מעטים הצביעו לעבר שקיק הכסף שלה.

וין זרקה מטבע וזינקה לאוויר אחר יריבה. הם שטו באוויר כמה רגעים, כשהם טסים מעל קרקעותיו של אציל, שלא ידע כלל על המתרחש מעל ראשו. יריבה של וין שינה לפתע את כיוונו באוויר, נורה לעבר בית האחוזה עצמו. וין עקבה אחריו, עזבה את המטבע מתחתיה, הבעירה ברזל ומשכה את אחד מתופסי החלון של בית האחוזה.

יריבה הגיע ראשון, והיא שמעה את חבטת האיש כשהתנגש בצד הבניין. הוא עזב לאחר שנייה.

אור נדלק וראש מבולבל הציץ מתוך החלון כשווין הסתובבה באוויר ונחתה על רגליה על קיר האחוזה. היא מיד התרחקה מהמשטח האנכי, כשהיא מטה את עצמה מעט, ודחפה כנגד תפס החלון. זכוכית נסדקה והיא נורתה אל הלילה לפני שכוח הכבידה היה מסוגל ללכוד אותה.

וין טסה בערפילים, בעוד עיניה מנסות לעקוב אחר היריב. הוא ירה שני מטבעות לעברה, אבל היא דחפה אותם במחשבה קלה. קו כחול ומעורפל נפל למטה - מטבע שנזרק - ויריבה נע שוב לצד אחר.

וין זרקה מטבע בעצמה ודחפה. אבל המטבע שלה נזרק פתאום אחורה אל הקרקע - כתוצאה מדחיפה של יריבה. התנועה הפתאומית שינתה את מסלול הזינוק של וין וזרקה אותה הצדה. היא קיללה, זרקה מטבע נוסף הצדה, והשתמשה בו כדי לדחוף את עצמה חזרה למסלול. אבל היריב כבר נעלם.

בסדר... היא חשבה, כשהיא פוגעת בקרקע הרכה בדיוק בתוך החומה. היא רוקנה את מעט המטבעות שהיו בידה וזרקה את השקיק המלא ברובו לאוויר, כשהיא דוחפת אותו בחוזקה לכיוון שהיריב נעלם בו. השקיק אבד בערפילים ומשך קו אלומנטי כחול אחריו.

מטבעות נורו לפתע מהשיחים שלפניה, מכוונים לעבר השקיק שלה. וין חייכה. היריב הניח שהשקיק המעופף היה וין עצמה. הוא היה רחוק מכדי לראות את המטבעות בידה, בדיוק כפי שהיא הייתה רחוקה מכדי לראות את המטבעות שהוא נשא על גופו.

דמות אפלה זינקה מתוך השיחים על חומת האבן. היא המתינה בשקט כשהדמות רצה לאורך החומה וחמקה אל הצד השני.

וין קפצה לאוויר והשליכה חופן מטבעות על הדמות החולפת מתחתיה. היריב דחף מיד והרחיק את המטבעות ממנו - אבל הן היו רק הסחת דעת. וין נחתה על הקרקע לפניו, ושני סכיני זכוכית נורו מנדניה. היא הסתערה קדימה והניפה אותם לעברו, בזמן שיריבה זינק לאחור.

משהו אינו כשורה. וין התכופפה וזרקה את עצמה הצדה כשחופן מטבעות נוצצים - המטבעות שלה, אלו שיריבה דחף לפני רגע - נורו חזרה משמים אל ידו של יריבה. הוא פנה וזרק אותם לכיוונה.

וין שמטה את הפגיונות בזעקה שקטה והשליכה את ידיה קדימה כדי לדחוף את המטבעות. היא נזרקה מיד אחורנית כשהדחיפה שלה הייתה שווה בכוחה לזו של היריב.

וין הבעירה את הפלדה בזמן שעפה, ושמעה את יריבה נאנק כשהוא עצמו נזרק אחורנית גם כן. יריבה פגע בחומה. וין פגעה בעץ, אבל הבעירה פיוטר והתעלמה מהכאב. היא השתמשה בעץ כדי לעצור את עצמה והמשיכה לדחוף.

המטבע רעד באוויר, לכוד בין הכוחות המועצמים של שני האלומנטיקנים. הלחץ גבר. וין חרקה שיניים, חשה את עץ הצפצפה הקטן מתכופף מאחוריה.

דחיפתו של יריבה הייתה חסרת מעצורים.

הוא... לא... ינצח אותי! חשבה וין, הבעירה את הפלדה ואת הפיוטר ונאנקה קלות בזמן שהשתמשה בכל כוחה כנגד המטבע.

היה רגע קט של דממה. לאחריו נורתה וין אחורנית, והעץ נשבר בקול פיצוח עז באוויר הלילה.

וין פגעה בקרקע בחבטה, ורסיסי עץ התפזרו סביבה. אפילו הבדיל והפיוטר לא הצליחו למקד את מחשבותיה בזמן שהתגלגלה על הקרקע המרוצפת, עד שלבסוף נעצרה. דמות אפלה התקרבה אליה, וסביבה התערבלו רצועות גלימת הערפילאים. וין קמה על רגליה וחיפשה את הסכינים. היא שכחה שהפילה אותם.

קלסייר הסיר את ברדסו ומסר לה את הסכינים. אחד מהם היה שבור. "אני יודע שזה הדחף שלך, וין, אבל את לא צריכה להציב את כפות הידיים שלך קדימה כדי לדחוף - ואת גם לא צריכה לשמוט את מה שאת מחזיקה בידייך".

וין עיוותה את פניה באפלה, שפשפה את כתפה והנהנה כשלקחה את הפגיונות.

"עבודה טובה עם שקיק הכסף", אמר קלסייר. "הצלחת לשטות בי לרגע".

"ממש עזר לי", נהמה וין.

"את מתאמנת רק כמה חודשים, וין", הוא אמר בקלילות. "בהתחשב בכל הגורמים, ההתקדמות שלך נהדרת. אבל הייתי ממליץ לך להימנע מקרב דחיפות עם אנשים ששוקלים יותר ממך". הוא נעצר והביט בדמותה הקטנה והכחושה. "וזה אומר שעדיף לך להימנע מקרב דחיפות עם רוב האנשים בעולם".

וין נאנחה והתמתחה קלות. יהיו לה עוד חבורות. לפחות לא יראו אותן. סייזד הורה לה להיזהר עכשיו, כשנעלמו כל החבורות על פניה שנגרמו מידו הקשה של קאמון. איפור יוכל לכסות רק כמות מוגבלת של חבורות, והיא תצטרך להיראות כמו אצילה צעירה ו"מהוגנת", אם היא רוצה לחדור אל חברת האצולה.

"הנה", אמר קלסייר והעניק לה דבר מה. "מזכרת".

וין הרימה את החפץ - המטבע שהם דחפו ביניהם. הוא היה מכופף ושטוח מהלחץ.

"אראה אותך באחוזה", אמר קלסייר.

וין הנהנה וקלסייר נעלם בלילה. הוא צודק, היא חשבה. אני קטנה יותר, שוקלת פחות, וטווח ההשגה שלי קטן מזה של כל מי שינסה להילחם נגדי. אם אנסה לתקוף מישהו ישירות, אין סיכוי שאנצח אותו.

דרך הפעולה השנייה הייתה תמיד השיטה שלה - להיאבק בשקט, להישאר בלתי נראית. היא הייתה צריכה ללמוד להשתמש באלומנטיקה שלה באותו אופן. קלסייר תמיד אמר שהיא לומדת את כוחות האלומנטיקה בקצב מרשים. נראה שהוא חשב שזה הודות ללימוד שלו, אבל וין חשה שהסיבה אחרת. הערפילים... השיטוטים הליליים... היא הרגישה שהכול נכון. היא לא דאגה מכך שתצטרך לשלוט בכוחותיה האלומנטיים כדי לעזור לקלסייר להילחם בערפילאים האחרים.

היא דאגה בנוגע לחלק האחר של התכנית.

וין נאנחה וזינקה מעל החומה כדי לחפש את שקיק המטבעות שלה. למעלה באחוזה - לא ביתו של רנו, אלא של אציל אחר - האורות דלקו ואנשים הסתובבו בפנים. איש מהם לא יצא אל הלילה. הסקאא פחדו מערפאים. האצילים בוודאי ניחשו כי הערפילאים הם שגרמו לרעש. לא היה אדם שפוי שהיה מוכן לצאת ולהתמודד נגדם.

וין מצאה בסופו של דבר את השקיק על ידי קו פלדה שראתה אל ענפיו הגבוהים של עץ. היא משכה אותו אליה קלות, הורידה אותו לידה, ופנתה חזרה אל הרחוב. קלסייר כנראה השאיר את השקיק מאחור - עשרים וקצת השברים שהיו בו לא היו שווים את זמן החיפוש אחריהם. אבל במשך רוב ימי חייה, וין הייתה רעבה וחסרת כול. היא לא יכלה להרשות לעצמה לבזבז כסף. אפילו זריקת מטבעות כדי לזנק גרמה לה אי נוחות.

לכן היא כמעט לא השתמשה במטבעות בזמן המסע שלה חזרה אל אחוזתו של רנו, אלא דחפה ומשכה את מקורות המתכת הנמצאים בעיר. הקצב של חצי-זינוק חצי-ריצה של הערפילאים היה טבעי כעת עבורה, והיא כבר לא חשבה מראש על תנועותיה.

כיצד תוכל להעמיד פנים שהיא אצילה? היא לא יכלה להסתיר את חששותיה, לא מעצמה. קאמון היה טוב בהתחזות לאציל בגלל הביטחון העצמי שלו, אבל זאת תכונה שהייתה חסרה לווין, והיא הייתה מודעת לכך. הצלחתה באלומנטיקה רק הוכיחה שמקומה הטבעי בפינות ובין הצללים, ולא צועדת בשמלות יפות בנשפים מלכותיים.

אבל קלסייר לא היה מוכן לוותר לה. וין נחתה בכיפוף בתוך אחוזת רנו, כשהיא מתנשפת קלות מהמאמץ. היא הביטה באורות בתחושת חשש קלה.

את חייבת ללמוד לעשות את זה, וין, אמר לה קלסייר כל העת. את אלומנטיקנית מוכשרת, אבל את צריכה לדעת יותר מאשר לדחוף עם פלדה כדי להצליח בקרב האצילים. שתוכלי להסתובב בחברתם באותה קלות שאת מסתובבת בערפילים, תהיה לך בעיה.

וין נאנחה קלות, קמה על רגליה, הסירה את גלימת הערפילאים והסתירה אותה בצד, במקום שתוכל לקחת אותה מאוחר יותר. היא עלתה במדרגות ונכנסה אל הבניין. כשחיפשה את סייזד, הפנו אותה המשרתים אל המטבח, ולכן היא התקדמה אל האזור הסגור והנסתר באחוזה, שהיה מגורי המשרתים.

אפילו החלקים האלו של הבניין היו נקיים ללא רבב. וין החלה להבין מדוע רנו היה מתחזה כה משכנע: הוא לא אפשר לאנשים להתרשל בתפקידם. אם הוא ישמור על ההתחזות שלו באותו אופן שבו שמר על ניקיון האחוזה, וין לא האמינה שמישהו יפקפק בזהותו.

אבל, היא חשבה, בוודאי יש בו פגם כלשהו. באותה פגישה לפני חודשיים, קלסייר אמר שרנו לא יהיה מסוגל להתמודד נגד בחינה של אינקוויזיטור. אולי הם מסוגלים לחוש את רגשותיו, משהו שיסגיר אותו?

זה היה דבר קטן, אבל וין לא שכחה אותו. למרות דבריו של קלסייר על כנות ואמון, היו לו עדיין סודות. כמו לכולם.

סייזד אכן היה במטבח. הוא עמד עם משרתת מבוגרת. היא הייתה גבוהה יחסית לסקאא - אף שהעובדה שסייזד עמד לצדה גרמה לה להיראות גמדית. וין הכירה אותה כאחת מצוות האחוזה. שמה היה קוסאהן. וין השתדלה לזכור את שמותיהם של כל אנשי הצוות המקומי, כדי לדעת כל העת היכן הם נמצאים ומה הם עושים.

סייזד הביט לעבר וין כאשר נכנסה. "אה, הגבירה וין. חזרת בדיוק בזמן". הוא החווה לעבר האישה. "זוהי קוסאהן".

קוסאהן בחנה את וין בשיטתיות. וין רצתה לחזור אל הערפילים, אל המקום שבו אנשים לא היו מסוגלים להביט בה כך.

"אני חושב שהוא מספיק ארוך עכשיו", אמר סייזד.

"כנראה", אמרה קוסאהן. "אבל אני לא יכולה לעשות נסים, אדון ואהט".

סייזד הנהן. "ואהט", ככל הנראה, היה הכינוי הנאות למשרת טריסאי. אנשי טריס לא היו סקאא, אבל גם לא אצילים, אלא בעלי מעמד ביניים מוזר בחברה.

וין בחנה את שניהם בחשדנות.

"השיער שלך, גבירתי", אמר סייזד בקול רגוע. "קוסאהן עומדת לספר אותך".

"הו", אמרה וין והושיטה את ידה למעלה. שערה התארך יותר מדי לטעמה - אף שידעה שסייזד לא ירשה לה לקצוץ אותו שוב בתספורת קצרצרה של בן.

קוסאהן הורתה לה ללכת לאחד הכיסאות, ווין התיישבה שם בחוסר נוחות. היא חששה מאוד לשבת בדממה בזמן שמישהו עבד עם מספריים כל כך קרוב לראשה, אבל לא היה אפשר להתחמק מזה.

לאחר כמה רגעים שקוסאהן העבירה את ידיה בשערה של וין, כשהיא מצקצקת בלשונה בשקט, היא החלה לגזור. "כזה שיער יפה", היא אמרה, כאילו לעצמה, "עבה ובעל צבע שחור ועמוק. חבל שלא טיפלו בו, אדון ואהט. נשות אצולה רבות היו מתות שיהיה להן שיער כזה - יש לו מספיק נפח כדי שיהיה מלא, אבל הוא מספיק חלק כך שאפשר לעצב אותו בקלות".

סייזד חייך, "נדאג לכך שהוא יטופל ביתר תשומת לב בעתיד", הוא אמר.

קוסאהן המשיכה בעבודתה, כשהיא מהנהנת לעצמה. בסופו של דבר ניגש סייזד והתיישב מול וין.

"אני מניחה שקלסייר עדיין לא חזר?" שאלה וין.

סייזד הניד בראשו ווין נאנחה. קלסייר לא חשב שווין מספיק מאומנת כדי להצטרף אליו לפשיטותיו הליליות, שאליהן יצא מיד לאחר שסיים את האימונים איתה. במהלך החודשיים האחרונים הופיע קלסייר בבתיהם של לפחות תריסר אצילים שונים, בלות'אדל ובפליס. הוא שינה תחפושות ומניעים, וניסה ליצור אווירת בלבול בקרב הבתים הגדולים.

"מה?" שאלה וין משהבחינה במבטו הסקרני של סייזד.

הטריסאי הנהן קלות בכבוד. "תהיתי אם את מוכנה להקשיב להצעה נוספת".

וין נאנחה ופלבלה בעיניה. "בסדר". הרי אין לי משהו אחר לעשות מלבד לשבת כאן.

"אני חושב שמצאתי את הדת המושלמת עבורך", אמר סייזד. פניו הקפואים בדרך כלל חשפו נימת להיטות. "לדת הזאת קוראים 'טרלגיזם' על שם האל טרל. טרל היה נערץ על ידי קבוצת אנשים הידועה בשם נלאזאן, שחיה הרחק בצפון. בארצם, ליום וללילה היה מחזור משונה מאוד. במהלך כמה חודשים בשנה היה חשוך רוב היום, אבל במהלך הקיץ היה חושך רק לכמה שעות מדי פעם.

"הנלאזאן האמינו שיש יופי באפלה, ושאור היום טמא. הם ראו את הכוכבים כאלפי העיניים של טרל המביטות בהם. השמש הייתה העין הבודדה והקנאית השייכת לאחיו של טרל, נלט. מכיוון שלנלט הייתה רק עין אחת, הוא גרם לה לבעור באור חזק שיעמעם את עיני אחיו. אבל הנלאזאן לא נפלו למלכודת והעדיפו לסגוד לטרל השקט, שהביט עליהם אפילו כאשר נלט הסתיר את שמים".

סייזד השתתק. וין לא ידעה כיצד להשיב, והעדיפה לא לומר דבר.

"זוהי באמת דת יפה, הגבירה וין", אמר סייזד. "עדינה מאוד, אבל עדיין עוצמתית. הנלאזאן לא היו אנשים מפותחים, אבל הם פיצו על כך בנחישותם. הם מיפו את כל שמי הלילה, ספרו ומצאו את מקומו של כל כוכב גדול. דרכיהם מתאימות לך - במיוחד העובדה שהם מעדיפים את הלילה. אוכל לספר לך עוד, אם תרצי".

וין הנידה בראשה. "זה בסדר, סייזד".

"אם כך, היא לא מתאימה לך?" שאל סייזד והזדעף קלות. "אה, טוב. אצטרך להמשיך לחשוב על כך. תודה לך, גבירתי - את סבלנית מאוד איתי, לפי עניות דעתי".

"להמשיך לחשוב על כך?" שאלה וין. "זאת הדת החמישית שניסית להציע לי, סז. כמה דתות יכולות להיות?"

"חמש מאות שישים ושתיים", אמר סייזד. "או לפחות זה מספר האמונות שאני מכיר. יש, ככל הנראה ולרוע המזל, דתות אחרות שעברו מן העולם מבלי שהותירו סימנים שאנשיי היו יכולים לאסוף".

וין נעצרה. "ואתה זוכר את כל הדתות האלו?"

"עד כמה שאפשר", אמר סייזד. "את התפילות שלהן, האמונות שלהן, המיתולוגיות שלהן. רוב הדתות דומות - כתות שיצאו מדת מרכזית אחת".

"בכל זאת, איך אתה זוכר את כל זה?"

"יש לי... שיטות", אמר סייזד.

"אבל מה הטעם?"

סייזד הזעיף את פניו. "התשובה צריכה להיות ברורה, לפי עניות דעתי. אנשים הם יקרי ערך, הגבירה וין, וכתוצאה מכך - גם אמונותיהם. מאז העלייה לאלוהות לפני אלף שנים, כל כך הרבה אמונות נעלמו. מיניסטריון הפלדה אוסר על סגידה לכל ישות שאינה השליט הגדול, והאינקוויזיטורים השמידו ביעילות מאות דתות. אם מישהו לא יזכור אותן, הן פשוט יעלמו".

"אתה מתכוון לומר לי", אמרה וין בתדהמה, "שאתה רוצה שאאמין בדתות שנעלמו לפני אלף שנה?"

סייזד הנהן.

האם כל מי שקשור לקלסייר חייב להיות מטורף?

"האימפריה האחרונה לא תתקיים לנצח", אמר סייזד בשקט. "איני יודע אם האדון קלסייר הוא מי שיחסל אותה, אבל סופה חייב להגיע. וכאשר זה יקרה - כאשר מיניסטריון הפלדה לא ישלוט עוד - אנשים ירצו לחזור לאמונות אבותיהם. באותו יום הם יחפשו את השומרים, ובאותו יום נחזיר לבני האדם את האמיתות הנשכחות".

"השומרים?" שאלה וין כשקוסאהן המשיכה לקצוץ את קצות שערה. "יש עוד אנשים כמוך?"

"לא הרבה", אמר סייזד. "אבל כמה. מספיק כדי להעביר את האמיתות לדור הבא".

וין ישבה וחשבה, כשהיא עוצרת את עצמה מלהתנועע תחת ידיה של קוסאהן. נראה שלאישה הזאת היה הרבה זמן פנוי - כשריין גזר את שערה, הוא היה מסיים לאחר כמה גזירות מהירות.

"את רוצה שנעבור על השיעורים שלך בזמן שאת ממתינה, הגבירה וין?" שאל סייזד.

וין הביטה בטריסאי, והוא חייך קלות. הוא ידע שדחק אותה לפינה. היא לא יכלה להסתתר או אפילו לשבת ליד החלון ולהביט אל הערפילים. כל מה שיכלה לעשות הוא לשבת ולהקשיב. "בסדר".

"את יכולה למנות לי את עשרת הבתים הגדולים של לות'אדל לפי סדר עוצמתם?"

"ונטור. הסטינג, אלריאל, טקיאל, לקאל, אריקלר, אריקל, האוט, אורביין ובובידס".

"יפה", אמר סייזד. "ומי את?"

"אני הגבירה וַאלֵט רנו, בת הדודה הרביעית של הלורד טֶבֶן רנו, בעל האחוזה הזאת. הוריי - הלורד הדרן והגבירה פלט רנו - חיים בצ'קאת', עיר הנמצאת במשלט המערבי. תחום הייצוא העיקרי הוא צמר. המשפחה שלי עוסקת בעסקי הצביעה, במיוחד באדום סומק, שאותו אנחנו מפיקים משבלולים שנפוצים במקום, וצהוב עמום, שאנחנו מפיקים מגזעי עצים. כחלק מהסכם הסחר עם בן דודם הרחוק, שלחו אותי הוריי אל לות'אדל, כדי שאוכל לבלות זמן מה בחצר האצולה".

סייזד הנהן. "וכיצד את מרגישה כלפי ההזדמנות הזאת?"

"אני מתפלאת וקצת מבולבלת", אמרה וין. "אנשים ישימו לב אליי מכיוון שהם רוצים לזכות בחנו של לורד רנו. מכיוון שאיני מכירה את דרכי חצר האצולה, אוחמא מאוד מתשומת לבם. אשתלב בקהילת האצולה, אבל אשאר שקטה ולא אסתבך בצרות".

"כישרונות השינון שלך מצוינים, גבירתי", אמר סייזד. "המשרת הפשוט הזה תוהה כמה הצלחה הייתה לך אילו היית מקדישה את זמנך ללימודים במקום לברוח משיעורינו".

וין הביטה בו. "האם כל 'המשרתים הפשוטים' מטריס מדברים בכזאת חוצפה לאדוניהם?"

"רק המוצלחים מביניהם".

וין הביטה בו לרגע ונאנחה. "אני מצטערת, סז. לא התכוונתי לחמוק מהשיעורים שלך. אני פשוט... הערפילים... הדעה שלי מוסחת לפעמים".

"טוב, למרבה המזל והכנות, את לומדת מהר. אבל לאנשי חצר האצולה היו חיים שלמים ללמוד דרכי התנהגות. אפילו אצילה כפרית שכמותך צריכה לדעת כמה דברים".

"אני יודעת", אמרה וין. "אני לא רוצה לבלוט".

"הו, לא תוכלי להימנע מזה, גבירתי. אורחת חדשה בחצר האצולה, שהגיעה מחלק נידח של האימפריה? כן, הם יבחינו בך. אנחנו רק לא רוצים שמישהו יחשוד בך. את חייבת שיתעניינו בך ולאחר מכן ישכחו אותך. אם תתנהגי כמו שוטה, זה יהיה מחשיד יתר על המידה".

יופי.

סייזד השתתק והטה מעט את ראשו. כמה שניות לאחר מכן שמעה וין צעדים במסדרון בחוץ. קלסייר צעד אל החדר כשחיוך מרוצה על שפתיו. הוא הסיר את גלימת הערפילאים ונעצר כשראה את וין.

"מה?" היא שאלה, כשהיא הולכת ושוקעת בתוך הכיסא.

"התספורת נראית טוב", אמר קלסייר. "עבודה טובה, קוסאהן".

"על לא דבר, אדון קלסייר", שמעה וין את הסומק בקולה. "אני רק עובדת עם מה שיש לי".

"מראה", אמרה וין והושיטה את ידה.

קוסאהן הושיטה לה מראה. וין הרימה אותה ומה שראתה גרם לה לקפוא במקום. היא נראתה... כמו נערה.

קוסאהן עשתה עבודה מצוינת ביישור השיער, והצליחה אפילו להיפטר מהקשרים. וין תמיד גילתה שכשהשיער שלה ארוך מדי, הייתה לו נטייה להסתבך. קוסאהן עשתה גם משהו בנדון. שערה של וין עדיין לא היה ארוך מאוד - הוא היה קצת מתחת לאוזניה - אבל לפחות היה שטוח.

את לא רוצה שהם יחשבו עלייך כעל נערה, הזהיר אותה קולו של ריין. אבל לראשונה היא גילתה שהיא רוצה להתעלם מהקול הזה.

"יש סיכוי שנוכל להפוך אותך לגבירה, וין!" אמר קלסייר בצחוק וזכה למבט מצמית מצדה.

"תחילה נצטרך ללמד אותה לא להזעיף את פניה לעתים קרובות כל כך, אדון קלסייר", ציין סייזד.

"זה יהיה קשה", אמר קלסייר. "היא אוהבת מאוד לעשות פרצופים. בכל מקרה, כל הכבוד, קוסאהן".

"אני עדיין צריכה לקצץ קצת, אדון קלסייר", אמרה האישה.

"בבקשה, המשיכי", אמר קלסייר. "אבל אני עומד לגנוב את סייזד לרגע".

קלסייר קרץ לעבר וין, חייך לעבר קוסאהן, ואז הוא וסייזד עזבו את החדר - כשהם מותירים שוב את וין במקום שבו לא הייתה מסוגלת להאזין בסתר.

קלסייר הציץ לעבר המטבח והביט בווין היושבת ורוטנת על כיסאה. התספורת הייתה באמת טובה, אבל למחמאותיו היה גם מניע נוסף - הוא חשד שבמרבית ימי חייה נאמר לווין כי היא חסרת ערך. אולי אם יהיה לה עוד קצת ביטחון עצמי, היא תנסה לא להסתתר.

הוא סגר את הדלת ופנה אל סייזד. הטריסאי המתין, כמו תמיד, בסבלנות שלווה.

"איך מתקדמים האימונים?" שאל קלסייר.

"טוב מאוד, אדון קלסייר", אמר סייזד. "היא כבר יודעת דברים מהאימונים הקודמים של אחיה. אבל מעל לכך, היא נערה חכמה מאוד - חדת עין ומהירה לזכור. לא ציפיתי למיומנות כה רבה ממישהי שגדלה בנסיבות כמו שלה".

"הרבה מילדי הרחוב הם חכמים", אמר קלסייר. "אלו שלא מתים".

סייזד הנהן ברצינות. "היא מכונסת בתוך עצמה, ואני חש שהיא לא רואה את הערך האמיתי בשיעורים שלי. היא צייתנית מאוד, אבל מהירה לנצל כל טעות או חוסר הבנה. אם אני לא מספר לה בדיוק היכן ומתי לפגוש אותי, אני בדרך כלל נאלץ לחפש אותה בכל רחבי האחוזה".

קלסייר הנהן. "אני חושב שזאת הדרך שלה לשמור על קצת שליטה בחייה. בכל מקרה, רציתי לדעת אם היא מוכנה או לא".

"איני בטוח, אדון קלסייר", השיב סייזד. "ידע איננו חלופה למיומנות. איני בטוח שיש לה... יכולת לחקות אצילה, אפילו צעירה וחסרת ניסיון. התאמנו על ארוחות ערב, שוחחנו על נימוסי שיחה וערכתי לה מבחני זיכרון על רכילות. היא נראית מנוסה בתנאים מוגדרים. היא אפילו ישבה בפגישות תה בזמן שלורד רנו אירח אורחים אצילים. אבל לא נוכל לדעת כיצד היא תתמודד לבדה במסיבה מלאה באצילים".

"הלוואי שהיינו יכולים להתאמן יותר", אמר קלסייר והניד בראשו. "אבל כל שבוע שאנחנו מבלים בהכנות מגדיל את הסיכויים שהמיניסטריון יגלה את הצבא שלנו במערות".

"אם כך, זהו מבחן של שיווי משקל", אמר סייזד. "עלינו להמתין מספיק זמן כדי לאסוף את מספר האנשים הנחוצים לנו, ולנוע מספיק מוקדם כדי להימנע מחשיפה".

קלסייר הנהן. "לא נוכל לעצור את התכנית בגלל חבר צוות אחד - נצטרך למצוא מישהו אחר שיהיה החפרפרת שלנו אם וין לא תוכל לתפקד. נערה מסכנה - הלוואי שהיה לי יותר זמן לאמן אותה באלומנטיקה. בקושי עברנו על ארבע המתכות הראשונות. אין לי פשוט מספיק זמן!"

"אם יורשה לי להציע..."

"כמובן, סז".

"שלח את הילדה עם כמה חברי צוות ערפילנים", אמר סייזד. "שמעתי שבריזה מרגיע מצוין, וגם לאחרים יש בוודאי מיומנות גבוהה ביותר. תן להם להראות לגבירה וין כיצד להשתמש ביכולותיה".

קלסייר עצר והרהר. "זה רעיון טוב, סז".

"אבל?"

קלסייר הביט לעבר הדלת, שמעבר לה עדיין ישבה וין בחוסר סבלנות והסתפרה. "אני לא בטוח. היום בזמן האימון נכנסנו לקרב דחיפות פלדה. הילדה שוקלת פחות ממחצית משקלי, אבל הצליחה לדחוף אותי היטב".

"לאנשים שונים יש כוחות שונים באלומנטיקה", אמר סייזד.

"כן, אבל השוני אינו גדול כל כך", אמר קלסייר. "ובנוסף לכך, לי עצמי לקח חודשים ללמוד איך להשתמש בדחיפות ובמשיכות. זה לא קל כמו שזה נשמע - אפילו משהו פשוט כמו לדחוף את עצמך אל הגג דורש הבנה מעמיקה במשקלים, כוחות מאזנים ומסלולי תעופה.

"אבל וין... נראה שהיא מבינה את הדברים האלו מיד. נכון, היא יכולה להשתמש רק בארבע המתכות הראשונות במיומנות, אבל ההתקדמות שלה פשוט מופלאה".

"היא נערה מיוחדת".

קלסייר הנהן. "מגיע לה יותר זמן ללמוד את כוחותיה. אני מרגיש קצת אשם על שאני מכניס אותה לתכניותינו. היא כנראה תוצא להורג על ידי המיניסטריון יחד עם כולנו".

"אבל האשמה שלך לא תמנע ממך מלהשתמש בה כמרגלת בקרב האצולה".

קלסייר הניד בראשו. "לא", הוא אמר בשקט. "זה לא יעצור אותי. אנחנו צריכים כל יתרון שנוכל להשיג. פשוט... השגח עליה, סז. מעתה ואילך, אתה המשרת והשומר של וין בכל אירוע שאליו היא הולכת - לא יהיה מוזר אם היא תביא איתה משרת טריסאי".

"כלל לא", הסכים סייזד. "למעשה, יהיה מוזר לשלוח נערה בגילה למסיבות ללא ליווי".

קלסייר הנהן. "הגן עליה, סז. היא אולי אלומנטיקנית עוצמתית, אבל אין לה ניסיון. ארגיש לא כל כך אשם לשלוח אותה ללוע האצילות אם אדע שאתה איתה".

"אגן עליה בחיי, אדון קלסייר. זאת אני מבטיח לך".

קלסייר חייך והניח יד מודה על כתפו של סייזד. "אני מרחם על האיש שיעמוד בדרכך".

סייזד הרכין ראשו בענווה. הוא נראה לא מזיק, אבל קלסייר ידע את הכוח שסייזד אצר בתוכו. מעט אנשים, אלומנטיקנים או לא, יצליחו להילחם בשומר כועס. זאת כנראה הסיבה שהמיניסטריון צד אותם עד חורמה.

"בסדר", אמר קלסייר. "חזור לשיעוריך. לורד ונטור יערוך נשף בסוף השבוע - ואם היא מוכנה או לא - וין עומדת להשתתף בו".

מפליא אותי כמה מדינות התאחדו מאחורי מטרתנו. מובן שיש עדיין מתנגדים - וכמה ממלכות, למרבה הצער, פרצו במלחמות שאיני יכול להפסיק.

ועדיין, האחדות הכללית הזו מפליאה אותי, ואפילו מעוררת בי יראה כשאני חושב עליה. הלוואי שממלכות האדם לא היו זקוקות לאיום כה נורא על מנת להבין את ערך השלום ושיתוף הפעולה.

פרק 10

וין הלכה ברחוב בסדקים - אחת משכונות העוני הרבות בלות'אדל - כשהברדס על ראשה. מסיבה כלשהי היא העדיפה את החום המחניק על פני אור השמש האדום והמעיק.

היא הלכה בגב שפוף ובעיניים מושפלות, ונצמדה לצד הרחוב. הסקאא שעל פניהם חלפה נראו מדוכאים כמותה. איש לא הרים מבט. איש לא הלך בגב זקוף ובחיוך אופטימי. בשכונות העוני, דברים כאלו גורמים לאדם להיראות חשוד.

היא כמעט שכחה עד כמה לות'אדל מעיקה. השבועות שבילתה בפליס הרגילו אותה לעצים ולאבנים נקיות. אבל כאן לא היה דבר לבן - לא עצי צפצפה, לא אבני שחם מסוידות. הכול היה שחור.

הבניינים היו מוכתמים מאינספור ממטרי אפר. האוויר היה מלא בעשן מכבשני לות'אדל המפורסמים ומאלפי מטבחי האצילים. אבני ריצוף, דלתות ופינות היו מלאות באפר - שכונות העוני בלות'אדל כמעט לא נוקו.

נראה כאילו... העולם הרבה יותר בהיר בלילה מאשר ביום, חשבה וין, הצמידה אליה את גלימת הסקאא המרופטת ועקפה פינה. היא חלפה על פני קבצנים המכורבלים בפינות, ידיהם מושטות קדימה בתקווה לנדבה, תחינותיהם נופלות על אוזניים ערלות של אנשים שרעבו בעצמם ללחם. היא חלפה על פני פועלים שהלכו בראשים ובכתפיים שמוטים, כובעים או ברדסים לראשיהם כדי לשמור על עיניהם מהאפר. מדי פעם היא חלפה על פני חוליות של משמר העיר בשריון מלא - שריון חזה, קסדה וגלימה שחורה - שניסו להיראות מאיימות ככל האפשר.

החוליות הללו הסתובבו בשכונות העוני והיו זרועו של השליט הגדול באזור שרוב המחייבים לא רצו להסתובב בו. החיילים בעטו בקבצנים כדי לבדוק שהם באמת נכים, עצרו פועלים כדי לשאול מדוע הם מסתובבים ברחובות ולא עובדים, והפכו עצמם למטרד לכל אנשי המקום. וין הרכינה ראשה עוד יותר כשהקבוצה חלפה על פניה, והצמידה את הברדס לפניה. היא הייתה מספיק מבוגרת כדי ללדת ילדים או לעבוד בטחנה, אבל גודלה שיווה לה מראה צעיר יותר.

התרמית עבדה או שהחוליה הזאת לא התעניינה בסרבנים, מכיוון שהם נתנו לה לעבור מבלי לזרוק מבט לעברה. היא חמקה מעבר לפינה, הלכה בסמטה חנוקה מאפר, והתקרבה אל מטבח מרקים בקצה הרחוב הקטן.

כמו רוב המטבחים האחרים, המקום היה קטן, מלוכלך ומט לנפול. בכלכלה שבה קיבלו הפועלים שכר זעום, אם בכלל, תופעלו המטבחים על ידי האצולה. כמה לורדים מקומיים - ככל הנראה הבעלים של המפעלים והכבשנים באזור - שילמו לבעל המטבח לספק מזון לסקאא המקומיים. הפועלים קיבלו תלושי ארוחה עבור זמן העבודה, ונהנו מהפסקה קצרה בצהריים כדי לאכול. המטבח המרכזי אפשר לעסקים הקטנים יותר לחסוך את העלויות של אספקת מזון במקום העבודה.

בעל המטבח קיבל את הכסף ישירות לכיסו, והוא כמובן היה חוסך עד כמה שאפשר ברכיבים. מניסיונה של וין, מזון המטבח היה טעים כמו מים מהולים באפר.

למרבה המזל, היא באה לכאן לא על מנת לאכול. היא הצטרפה לתור המשתרך ליד הדלת, והמתינה בדממה כשהפועלים הציגו את תלושי המזון. כשהגיע תורה, היא הוציאה דסקית עץ קטנה והעבירה אותה לסקאא שליד הדלת. הוא קיבל את הדסקית בתנועה מהירה, והנהן קלות לימינו.

וין ניגשה אל הכיוון שהורה לה, וחלפה על פני חדר אוכל מזוהם שרצפתו מטונפת בשלוליות אפר. כשהתקרבה אל הקיר הנגדי, היא ראתה דלת עץ סדוקה במרכז החדר. אדם שישב ליד הדלת הבחין בה, הנהן קלות, ופתח עבורה את הדלת. וין חמקה במהירות אל החדר הקטן שמעבר לו.

"וין, יקירתי!" אמר בריזה, שישב בנוחות ליד שולחן במרכז החדר. "ברוך בואך! איך היה בפליס?"

וין משכה בכתפיה בעודה מתיישבת ליד השולחן.

"אה", אמר בריזה. "כמעט שכחתי את כישורי השיחה המרהיבים שלך. יין?"

וין הנידה בראשה לשלילה.

"טוב, אני אשמח לשתות". בריזה לבש את אחת החליפות המהודרות שלו, מקל קרב נח בחיקו. החדר היה מואר בעששית בודדה, אבל היה נקי בהרבה מהחדר הסמוך. מבין ארבעת האנשים הנוספים בחדר, וין הכירה רק אדם אחד - השוליה מחנותו של קביים. השניים האחרים שעמדו ליד הדלת היו בבירור שומרים. האחרון נראה פועל סקאא רגיל - לגופו מקטורן שחור ופניו מכוסים באפר. אבל הביטחון העצמי שהפגין הראה שלמעשה היה חבר בעולם התחתון. ככל הנראה אחד מהמורדים של ידן.

בריזה הרים את כוסו ונקש עליה קלות בציפורנו. המורד הביט בו בקדרות.

"ברגע זה", אמר בריזה, "אתה בוודאי תוהה אם אני משתמש בכוחותיי האלומנטיים עליך. אולי כן ואולי לא. האם זה משנה? נשלחת לכאן על ידי המנהיג שלך, והוא ציווה עליך לדאוג לכל מחסורי. ואני מבטיח לך שברגע זה חסרה לי מאוד כוס יין".

הסקאא המתין רגע, חטף את הכוס ועזב את המקום, כשהוא נוהם ורוטן על בזבוז משאבים ועל מחירים מופקעים.

בריזה הרים גבה ופנה אל וין. הוא נראה מרוצה מעצמו.

"דחפת אותו?" היא שאלה.

בריזה הניד בראשו. "סתם בזבוז של פליז. האם קלסייר אמר לך מדוע הוא רצה שתבואי לכאן היום?"

"הוא אמר לי להסתכל עליך", אמרה וין, שכעסה מעט על שנזרקה לידיו של בריזה. "הוא אמר שאין לו זמן לאמן אותי בכל המתכות".

"ובכן", אמר בריזה, "בואי נתחיל. תחילה, את חייבת להבין שהרגעה היא יותר מסתם אלומנטיקה. זוהי אומנות עדינה ואצילית של תמרון רגשות".

"אצילה ביותר", אמרה וין.

"אה, את נשמעת כמו אחד מהם", אמר בריזה.

"אחד ממי?"

"אחד מכולם", אמר בריזה. "ראית איך האדון הסקאא הזה התייחס אליי? אנשים לא אוהבים אותנו, יקירתי. הרעיון שמישהו מסוגל לשחק ברגשות שלהם, ש'באורח קסם' הוא יכול לגרום להם לעשות דברים, מעורר בהם אי נוחות. מה שהם לא מבינים - ומה שאת חייבת להבין - הוא שתמרון אנשים אחרים הוא דבר שכל האנשים עושים. למעשה, תמרון הוא אחד מיסודות התקשורת האנושית".

הוא נשען לאחור, הרים את מקל הקרב והחווה בו קלות בעת דיבורו. "חשבי על כך. מה אדם עושה כשהוא רוצה לזכות בלבה של גבירה יפה? הוא מנסה לתמרן אותה כך שהיא תביט בו בעין חיובית. מה קורה כששני חברים מתיישבים לשתות יחדיו? הם מספרים סיפורים, מנסים להרשים זה את זה. חייו של אדם הם התדמית שהוא מפגין וההשפעה שלו. זה איננו דבר רע - למעשה, אנחנו תלויים בזה. כל תקשורת מלמדת אותנו כיצד לתקשר עם אחרים בפעם הבאה".

הוא עצר והצביע על וין במקלו. "השוני בין מרגיעים לאנשים אחרים הוא שאנחנו יודעים מה אנחנו עושים. יש לנו גם... יתרון. אבל האם הוא 'עוצמתי' יותר מאישיות כריזמטית או משיניים נאות? אני חושב שלא".

וין לא השיבה.

"מלבד זאת", הוסיף בריזה, "כפי שאמרתי, מרגיע טוב חייב להיות בעל מיומנויות רחבות יותר מאשר היכולת להשתמש באלומנטיקה. אלומנטיקה איננה מעניקה יכולת לקרוא מחשבות או אפילו רגשות - במובן מסוים, את עיוורת כמו כולם. את יורה פרץ רגשות, מכוונת אותו לאדם או לאזור מסוים, ואת משנה את רגשותיהם - בתקווה שלכיוון שאת רוצה. אבל מרגיעים גדולים הם אלו שמסוגלים להשתמש בעיניהם ובאינסטינקטים שלהם כדי לדעת איך אדם מרגיש לפני שצריך להרגיע אותו".

"מה זה משנה מה הם מרגישים?" אמרה וין כשהיא מנסה להסתיר את כעסה. "אתה פשוט הולך להרגיע אותם בכל מקרה, לא? לאחר שאתה מסיים איתם, הם מרגישים מה שאתה רוצה שהם ירגישו".

בריזה נאנח והניד בראשו. "מה תאמרי אם תדעי שהרגעתי אותך שלוש פעמים במהלך השיחה שלנו?"

וין קפאה. "מתי?" היא תבעה לדעת.

"זה באמת משנה?" שאל בריזה. "זה השיעור שאת צריכה ללמוד, יקירתי. אם את לא יכולה לדעת מה רגשותיו של אדם, לא תוכלי לשנות אותם בעזרת אלומנטיקה. אם תדחפי מישהו יותר מדי, אפילו הסקאא הטיפש ביותר יבין שמישהו מנסה לתמרן אותו. אם תיגעי בו ברכות, יש סיכוי שלא תשיגי את ההשפעה הרצויה - רגשות אחרים ועוצמתיים יותר עדיין ישלטו במטרה שלך".

בריזה הניד בראשו. "בסופו של דבר הכול קשור בהבנת בני האדם", הוא המשיך. "את צריכה לדעת לקרוא את רגשותיהם, לשנות את ההרגשה הזאת בדחיפה למקום שאת רוצה, ואז לתעל את הרגש החדש למטרה שלך. זהו, יקירתי, האתגר האמיתי שלנו! זוהי עבודה קשה, אבל למי שמסוגל לעשות זאת היטב..."

הדלת נפתחה והסקאא העגום חזר, כשהוא נושא איתו בקבוק יין שלם. הוא הניח אותו יחד עם כוס על השולחן מול בריזה, ואז ניגש ונעמד בצד האחר של החדר, ליד חורי הצצה המשקיפים על חדר האוכל.

"מחכה גמול רציני", אמר בריזה בחיוך שקט. הוא קרץ לעברה ומזג לעצמו יין.

וין לא ידעה מה לחשוב. דעתו של בריזה נראתה אכזרית. אבל ריין אימן אותה היטב. אם היא לא תצליח לשלוט בכוח שלה, אחרים יבואו וישתלטו עליו למענם. היא החלה לשרוף נחושת - כפי שקלסייר לימד אותה - כדי להגן על עצמה מתמרונים נוספים מצדו של בריזה.

הדלת נפתחה שוב ודמות מוכרת במקטורן נכנסה פנימה. "שלום, וין", אמר האם בנפנוף ידידותי. הוא ניגש אל השולחן והביט ביין. "בריזה, אתה יודע שלתנועת המרי אין כסף לדברים כאלו".

"קלסייר יפצה אותם", אמר בריזה בביטול. "אני פשוט לא יכול לעבוד עם גרון יבש. מה המצב של המקום?"

"בטוח", אמר האם. "אבל יש לי מבדילים בפינות לכל צרה. יציאת החירום שלך נמצאת מאחורי הצוהר בפינה".

בריזה הנהן והאם פנה והביט לעבר השוליה של קביים. "אתה מערפל שם, קובל?"

הנער הנהן.

"בחור טוב", אמר האם. "אם כך זה הכול. עכשיו אנחנו צריכים רק לחכות לנאום של קל".

בריזה בחן את שעון הכיס שלו. "הוא צריך להגיע בעוד כמה דקות. אתה רוצה שאשלח מישהו להביא לך כוס?"

"אני אוותר", אמר האם.

בריזה משך בכתפיו ולגם מהיין.

היה רגע של דממה. לבסוף האם דיבר. "אז..."

"לא", קטע אותו בריזה.

"אבל –"

"לא אכפת לי מה אתה רוצה להגיד, אני לא רוצה לשמוע את זה".

האם העניק למרגיע מבט זועף. "אתה לא יכול לדחוף אותי כדי שאסכים איתך, בריזה".

בריזה פלבל בעיניו ושתה שוב.

"מה?" שאלה וין. "מה רצית לומר?"

"אל תעודדי אותו, יקירתי", אמר בריזה.

וין הזעיפה פנים. היא הביטה לעבר האם, שחייך לעברה.

בריזה נאנח. "פשוט תשאירו אותי מחוץ לזה. אני לא במצב רוח לאחד מהוויכוחים המשעממים של האם".

"התעלמי ממנו", אמר האם בלהיטות וקירב את כיסאו לעבר וין. "אז חשבתי לעצמי. האם בהפלת האימפריה האחרונה אנחנו עושים משהו טוב או משהו רע?"

וין היססה. "זה בכלל משנה?"

האם נרתע ממנה, אבל בריזה צחקק. "תשובה טובה", אמר המרגיע.

האם הביט בבריזה בכעס ופנה חזרה לעבר וין. "מובן שזה משנה".

"טוב", אמרה וין, "אני חושבת שאנחנו עושים משהו טוב. האימפריה האחרונה מדכאת את הסקאא במשך אלף השנים האחרונות".

"נכון", אמר האם. "אבל יש בעיה. השליט הגדול הוא אל, נכון?"

וין משכה בכתפיה. "זה משנה?"

האם הביט בה.

היא פלבלה בעיניה. "בסדר. המיניסטריון טוען שהוא אל".

"למעשה", ציין בריזה, "השליט הגדול הוא רק פיסה מהאל. הוא רסיס האינסוף - לא יודע-כול ונמצא בכל מקום, אלא חלק עצמאי מהישות שפשוט קיימת".

האם נאנח. "חשבתי שאתה לא רוצה להשתתף בשיחה הזאת".

"אני רק דואג לכך שכולם ידעו את העובדות הנכונות", אמר בריזה בקלילות.

"בכל מקרה", המשיך האם, "האל הוא היוצר של כל הדברים, נכון? הוא הכוח שמכתיב את חוקי היקום, ולכן הוא המקור המוחלט של אמות המידה. הוא למעשה המוסר".

וין מצמצה.

"את רואה את הבעיה?" שאל האם.

"אני רואה אידיוט", מלמל בריזה.

"אני מבולבלת", אמרה וין. "מה הבעיה?"

"אנחנו טוענים שאנחנו עושים טוב", אמר האם. "אבל השליט הגדול - האל - מגדיר מהו טוב. ולכן בכך שאנחנו מתנגדים לו, אנחנו בעצם עושים רע. אבל מכיוון שהוא עושה את הדבר הרע, האם הרוע למעשה נחשב טוב במקרה הזה?"

וין קימטה את מצחה.

"ובכן?" שאל האם.

"אני חושבת שיש לי כאב ראש", אמרה וין.

"הזהרתי אותך", מלמל בריזה.

האם נאנח. "אבל האם את חושבת שיש טעם לחשוב על זה?"

"אני לא בטוחה".

"אני כן", אמר בריזה.

האם הניד בראשו. "אין כאן אדם שמוכן לנהל שיחה אינטלקטואלית".

מורד הסקאא בפינה התעורר לפתע. "קלסייר הגיע!"

האם הרים גבה וקם ממקומו. "אלך לשמור מסביב. חשבי על השאלה הזאת, וין".

"בסדר..." אמרה וין כשהאם עזב.

"בואי לכאן, וין", אמר בריזה וקם אף הוא ממקומו. "יש על הקיר חורי הצצה בשבילנו. תהיי נחמדה והביאי את הכיסא שלי לשם, בסדר?"

בריזה אפילו לא הביט כדי לראות אם היא עשתה זאת. היא עצרה, לא בטוחה מה עליה לשעות. כשהנחושת שלה בוערת, הוא לא היה מסוגל להרגיע אותה, אבל... בסופו של דבר היא נאנחה ולקחה את שני הכיסאות לקצה החדר. בריזה החליק לוח עץ ארוך ודק על הקיר וחשף מראה של חדר האוכל.

קבוצת סקאא מלוכלכים ישבה סביב שולחנות במעילי עבודה חומים או בגלימות בלויות. הם היו קבוצה קודרת עם עור מלוכלך מאפר ועצמות דואבות. אבל הנוכחות שלהם בפגישה הראתה שהם מוכנים להקשיב. ידן ישב ליד שולחן הקרוב לקדמת החדר במעיל הפועלים המרופט שלו. שערו המתולתל סופר במהלך היעדרה של וין.

וין ציפתה לכניסה מרשימה של קלסייר, אבל הוא פשוט נכנס בשקט מהמטבח. הוא נעצר ליד שולחנו של ידן, חייך ודיבר בשקט עם האיש לרגע, ואז נעמד לפני הפועלים היושבים.

וין מעולם לא ראתה אותו בבגדים כה פשוטים בעבר. הוא לבש מעיל סקאא חום ומכנסיים אדמדמים. אבל הבגדים שלו היו נקיים. לא היו עליהם כתמי פיח, ואף שהם היו עשויים מאותו בד גס של בגדי הסקאא, לא היו עליהם טלאים או קרעים. גם ככה הההבדל היה חד, החליטה וין - אם הוא היה נכנס בחליפת אצילים, זה היה מוגזם.

הוא שילב את ידיו מאחורי גבו וקהל הפועלים השתתק בהדרגה. וין הזעיפה פנים והביטה מבעד לחור ההצצה, כשהיא תוהה על יכולתו של קלסייר להשתיק חדר מלא בגברים רעבים רק באמצעות מבט. האם הוא השתמש באלומנטיקה? אבל אפילו כשהנחושת שלה בוערת, היא חשה... נוכחות מכיוונו.

ברגע שהחדר השתתק, קלסייר החל לדבר. "כנראה כבר שמעתם עליי", הוא אמר. "ולא הייתם כאן היום, לולא הייתה לכם טיפת אהדה למטרה שלי".

לצדה של וין, בריזה לגם מהמשקה. "הרגעה ושלהוב אינם כמו שאר הזוגות האלומנטיים", הוא אמר בשקט. "עם רוב המתכות, לדחיפה ומשיכה יש השפעות מנוגדות. אבל עם רגשות, את יכולה ליצור את אותה השפעה בעזרת הרגעה או שלהוב.

"זה איננו תקף לרגשות קיצוניים - אדישות מוחלטת או תשוקה אדירה. אבל ברוב המקרים, לא משנה באיזה כוח תשתמשי. אנשים הם כמו מטילי מתכת - בכל זמן נתון הם יחושו מארג שלם של עשרות תחושות. מרגיע מיומן יכול לכבות את כל הרגשות האחרים מלבד זה שהוא רוצה להשאיר".

בריזה פנה קלות. "רוד, שלח את המלצרית הכחולה, בבקשה".

אחד מהשומרים הנהן, פתח את הדלת מעט ולחש משהו לגבר שבחוץ. כעבור רגע ראתה וין מלצרית בשמלה כחולה דהויה עוברת בקהל וממלאת משקאות.

"המרגיעים שלי נמצאים בתוך הקהל", אמר בריזה, וקולו נעשה עמום. "המלצריות הן סימנים שאומרים לאנשיי אילו רגשות עליהם להרגיע. הם עובדים, בדיוק כמוני..." הוא השתתק והתרכז בקהל.

"תשישות..." הוא לחש. "איננה רגש נחוץ עכשיו. רעב... מסיח את הדעת. חשד... בהחלט לא מועיל. כן, וכאשר המרגיעים עובדים, המשלהבים מעצימים את הרגשות שאנחנו רוצים שהקהל ירגיש. סקרנות, זה מה שהם צריכים עכשיו. כן, הקשיבו לקלסייר. שמעתם את האגדות והסיפורים. כעת ראו את האדם במו עיניכם והתרשמו ממנו".

"אני יודע מדוע הגעתם היום", אמר קלסייר בשקט. הוא דיבר ללא רוח הלהיטות שווין תמיד ראתה בו. קולו היה שקט אבל ישיר. "אתם עובדים עשרים שעות ביום במפעלים, במכרות או בכבשנים. מכים אתכם, לא משלמים לכם, נותנים לכם אוכל גרוע. ועבור מה? כדי שתוכלו לחזור למגורים בסוף היום ולמצוא טרגדיה חדשה? חבר שנהרג על ידי נוגש אכזר. בת שנלקחה אל אחד האצילים. אח שנהרג בידיו של לורד שעבר עליו יום רע".

"כן", לחש בריזה. "יפה. אדום, רוד. שלח את הנערה באדום הבהיר".

מלצרית נוספת נכנסה אל החדר.

"תשוקה וכעס", אמר בריזה, כמעט ממלמל. "אבל רק קצת. דחיפה קטנה שם - תזכורת".

מתוך סקרנות, וין כיבתה את הנחושת לרגע ושרפה ארד, בניסיון לחוש את השימוש האלומנטי של בריזה. היא לא חשה פעימות בוקעות ממנו.

כמובן, היא חשבה. שכחתי את השוליה של קביים - הוא ימנע ממני לחוש את הפעימות האלומנטיות. היא שרפה שוב את הנחושת.

קלסייר המשיך לדבר. "חבריי, אינכם לבד בעולם העגום הזה. יש מיליונים בדיוק כמותכם. והם זקוקים לכם. לא באתי לכאן על מנת להתחנן - עשינו את זה מספיק בחיינו. אני פשוט מבקש מכם לחשוב. היכן אתם רוצים להשקיע את המרץ שלכם? בחישול כלי הנשק של השליט הגדול? או בדבר מה בעל ערך?"

הוא איננו מזכיר את החיילים שלנו, חשבה וין. או אפילו מה יצטרך לעשות מי שירצה להצטרף אליו. הוא אינו רוצה שהפועלים ידעו פרטים. רעיון טוב - המתגייסים יישלחו לצבא, בעוד השאר לעולם לא יוכלו לתת מידע מדויק.

"אתם יודעים מדוע אני כאן", אמר קלסייר. "אתם מכירים את החבר שלי, ידן, ומה הוא מייצג. כל סקאא בעיר יודע על תנועת המרי. אולי חשבתם להצטרף אליה. רובכם לא תעשו זאת - רובכם תחזרו אל המפעלים המלוכלכים מאפר, אל הכבשנים הבוערים, אל בתיכם הרעועים. אתם תלכו לשם כי החיים הנוראים האלו מוכרים. אבל כמה מכם... כמה מכם יבואו איתי. ואת האנשים האלה יזכרו בשנים שיבואו. יזכרו שהם עשו משהו נפלא".

רבים מהפועלים חלקו מבטים, אף שכמה פשוט הביטו בקערית המרק הריקה. לבסוף דיבר מישהו בקצה השני של החדר. "אתה שוטה", אמר האיש. "השליט הגדול יהרוג אותך. אתה לא יכול לצאת למרד נגד האל בעיר שלו".

החדר השתתק. וין הזדקפה מתוחה בזמן שבריזה לחש לעצמו.

בחדר עצמו, קלסייר עמד בשקט לרגע. לבסוף הוא הושיט את ידו והפשיל את שרוולי המקטורן, כשהוא חושף את הצלקות הרבות שעל זרועותיו. "השליט הגדול איננו האל שלנו", הוא אמר בשקט. "והוא אינו מסוגל להרוג אותי. הוא ניסה אבל נכשל. אני הוא הדבר שהוא לעולם לא יוכל להרוג".

ובזאת פנה קלסייר ויצא מהחדר באותו אופן שבו נכנס.

"הממ", אמר בריזה. "טוב, זה היה קצת דרמתי. רוד, הבא את האדומה ושלח את החומה".

מלצרית בחום הלכה אל הקהל.

"תדהמה", אמר בריזה. "וכן, גאווה. הרגיעו את הכעס, לעת עתה..."

הקהל ישב בשקט לרגע, וחדר האוכל דמם. לבסוף קם ידן כדי לדבר עם האנשים ולעודד אותם, וגם הסביר להם מה לעשות אם הם רוצים לשמוע עוד. בזמן שדיבר, האנשים חזרו לאכול.

"ירוק, רוד", אמר בריזה. "הממ, כן. בוא נגרום לכם להרהר ונדחף לכם עוד קצת נאמנות. אנחנו לא רוצים שמישהו ירוץ וילשין למחייבים, נכון? קל כיסה את העקבות שלו טוב, אבל תמיד כדאי שהשלטון לא ישמע עליו, לא? הו, ומה בנוגע אליך, ידן? אתה קצת עצבני. בוא נרגיע את זה, בוא נסיר את הדאגות שלך. נשאיר לך את התשוקה - בתקווה שהיא תספיק כדי להשתיק את הטון הטיפשי שלך".

וין המשיכה להביט בנעשה. לאחר שקלסייר הלך, היא גילתה שקל לה יותר להתמקד בתגובות הקהל ובעבודתו של בריזה. בזמן שידן דיבר, הפועלים בחוץ התחילו להגיב בדיוק לפי המלמולים של בריזה. גם ידן החל להראות סימני הרגעה: הוא התחיל להרגיש יותר בנוח וקולו נעשה בטוח יותר.

מתוך סקרנות, וין כיבתה שוב את הנחושת. היא התרכזה בניסיון לראות אם היא מסוגלת לחוש את מגעו של בריזה ברגשותיה. היא בוודאי נכללת בתחום ההשפעה האלומנטית שלו. הוא לא היה צריך להתמקד בבן אדם מסוים, אולי מלבד בידן. היה קשה מאוד להרגיש את זה. אבל בזמן שבריזה מלמל לעצמו, היא התחילה להרגיש בדיוק את התחושות שהוא תיאר.

וין התרשמה מאוד ממנו. במעט הפעמים שקלסייר השתמש באלומנטיקה על רגשותיה, המגע היה כמו מהלומה פתאומית וכואבת. היה לו כוח, אבל מעט מאוד עדינות.

מגעו של בריזה היה עדין ביותר. הוא הרגיע רגשות מסוימים, עמעם אותם, בזמן שהותיר אחרים מבלי לגעת בהם. וין חשבה שהצליחה לחוש את אנשיו משלהבים את הרגשות, אבל המגע שלהם לא היה עדין כמו זה של בריזה. היא לא שרפה שוב את הנחושת ועקבה אחר שינויים ברגשותיה בזמן שידן המשיך לנאום. הוא הסביר שהאנשים שיצטרפו אליהם יצטרכו לעזוב את משפחותיהם וחבריהם לזמן מה - במשך קרוב לשנה - אבל הם יאכלו היטב.

וין חשה שהכבוד שלה לבריזה מוסיף להתעצם. לפתע חדלה לכעוס על כך שקלסייר שלח אותה אליו. בריזה היה יכול לעשות דבר אחד בלבד, אבל ללא ספק הוא התאמן בו שנים ארוכות והגיע לדרגת רב-אמן. קלסייר, כערפילאי, היה צריך ללמוד את כל המיומנויות האלומנטיות. אך הגיוני שהוא לא היה מסוגל להיות ממוקד בכוח אחד.

אני צריכה לדאוג שהוא ישלח אותי ללמוד מהאחרים, חשבה וין. הם בוודאי מומחים בכוחותיהם.

וין הפנתה את תשומת לבה אל חדר האוכל כשידן סיים את דבריו. "שמעתם את קלסייר, השורד מהת'סין", הוא אמר. "השמועות לגביו נכונות - הוא זנח את נתיב הגנבה והחליט לפעול למען תנועת המרי של הסקאא! אנשים, אנחנו מכינים דבר ענק. משהו שאולי יסיים את המאבק שלנו כנגד האימפריה האחרונה. הצטרפו אלינו. הצטרפו לאחיכם. הצטרפו אל השורד!"

חדר האוכל השתתק.

"אדום בוהק", אמר בריזה. "אני רוצה שהאנשים האלו ירגישו תשוקה עזה כלפי מה שנאמר כאן".

"הרגשות שלהם ידעכו בסופו של דבר, לא?" אמרה וין כשמלצרית הלבושה באדום בוהק נכנסה אל הקהל.

"כן", אמר בריזה, התיישב אחורנית וסגר את הפתח. "אבל הזיכרונות נשארים. אם אנשים משייכים רגשות חזקים למאורע, הם יזכרו אותו טוב יותר".

כעבור כמה רגעים נכנס האם מהדלת האחורית. "זה הלך טוב. האנשים עוזבים את המקום מהורהרים, וכמה מהם נשארים מאחור. יהיה לנו מספר גדול של מתנדבים לשלוח אל המערות".

בריזה הניד בראשו. "זה לא מספיק. לדוקס נדרשים כמה ימים כדי לארגן פגישה כזאת, ואנחנו מצליחים לגייס רק עשרים איש בממוצע מכל פגישה. בקצב הזה לא נצליח להגיע לעשרת אלפים איש בזמן".

"אתה חושב שאנחנו צריכים פגישות נוספות?" שאל האם. "זה יהיה קשה - אנחנו חייבים להיזהר מאוד בארגון של הפגישות, כך שנזמין אליהן רק אנשים שאנחנו בוטחים בהם".

בריזה ישב לרגע. לבסוף הוא רוקן את שארית היין. "אני לא יודע - אבל נצטרך לחשוב על משהו. לעת עתה, בוא נחזור אל החנות. אני חושב שקלסייר מארגן לנו סקירת מצב הערב".

קלסייר הביט מערבה. שמש אחר צהריים בצבע אדום רעיל זהרה בזעם מבעד לשמי עשן. קלסייר היה יכול לראות בדיוק מתחתיה את קצה הפסגה האפלה העטויה בצללים - טיריאן, הר האפר הקרוב ביותר ללות'אדל.

הוא עמד על הגג השטוח של חנותו של קביים, כשהוא מאזין לפועלים השבים הביתה מעמל יומם. גג שטוח משמעו שיש צורך לנקות אותו מדי פעם מהררי אפר, וזאת הסיבה שרוב הבתים בלות'אדל היו בעלי גגות משופעים. אבל לדעתו של קלסייר, הנוף היה שווה את הטרחה.

מתחתיו השתרכו פועלי הסקאא בשורות דיכאוניות, וצעדיהם העלו עננה קטנה של אפר. קלסייר הסיט את מבטו מהם והביט אל האופק הצפוני... לעבר בורות הת'סין.

לאן הוא הולך? הוא חשב. האטיום מגיע אל העיר, אבל אז הוא נעלם. זה איננו המיניסטריון - עקבנו אחריהם - ואסור לסקאא לגעת במתכת. אנחנו מניחים שהוא מגיע ישירות אל הטמיון. לפחות, אנחנו מקווים.

כאשר ערפילאי שרף אטיום, הוא היה בלתי מנוצח, ולכן היה ערכו רב כל כך. אבל תכניתו של קלסייר הייתה לא רק למען השגת עושר. הוא ידע כמה אטיום נחצב בבורות, ודוקסון בדק את הכמויות שהשליט הגדול חילק – במחירים מופקעים - לבני האצולה. פחות מעשירית הכמות הנחצבת מצאה את דרכה לידי האצילים.

תשעים אחוז מכמות האטיום שהופקה בעולם נערמו, שנה אחר שנה, במשך אלף שנים. בכמות כה רבה של המתכת, חברי הצוות של קלסייר היו יכולים לאיים אפילו על בתי האצולה הגדולים. תכניתו של ידן לכבוש את הארמון נראתה טיפשית לרבים - כמטרה בפני עצמה, היא נידונה לכישלון. אבל תכניותיו האחרות של קלסייר...

קלסייר הביט מטה לעבר המטיל הקטן והלבנבן שבידו. המתכת האחת-עשרה. הוא ידע את השמועות לגביה - הוא התחיל אותן. עכשיו הוא צריך לקיים אותן.

הוא נאנח והפנה את עיניו מזרחה, לעבר קרדיק שאו, ארמונו של השליט הגדול. השם היה טריסאי, ומשמעותו - "גבעת אלף המגדלים". זה היה שם מתאים, מכיוון שהארמון המלכותי נראה כמו קבוצת חניתות שחורות ואדירות הבוקעות מתוך הקרקע. כמה מהן היו עקומות, כמה ישרות. כמה היו כמו מגדלים עבים, שחלקם צרים ודקים. גובהם היה שונה, אבל כל אחד מהם היה גבוה, וכל אחד הסתיים בחוד.

קרדיק שאו. זה המקום שבו הכול הסתיים לפני שלוש שנים. והוא צריך לחזור לשם.

הדלת ברצפת הגג נפתחה ודמות עלתה אל הגג. קלסייר פנה והרים גבה כשסייזד הסיר לכלוך מגלימותיו והתקרב אליו באותה יציבה מכובדת. אפילו טריסאי מורד לא זנח את אימוניו.

"אדון קלסייר", אמר סייזד בקידה.

קלסייר הנהן, וסייזד התקדם לצדו בעודו מביט לעבר הארמון המלכותי. "אה", הוא אמר לעצמו, כאילו הבין את מחשבותיו של קלסייר.

קלסייר חייך. סייזד היה מציאה יקרת ערך. השומרים היו חייבים להיות כת סודית, מכיוון שהשליט הגדול צד אותם עד חורמה מאז יום האלוהות עצמו. היו אגדות על כך שהשעבוד המוחלט של אנשי טריס - כולל תכניות ההתרבות ואימוני המשרתים - נוצר כתוצאה מהשנאה שלו לשומרים.

"אני שואל את עצמי מה הוא היה חושב אילו ידע שיש שומר בלות'אדל", אמר קלסייר, "במרחק הליכה מהארמון עצמו".

"בוא נקווה שהוא לא יגלה, אדון קלסייר", אמר סייזד.

"אני מעריך מאוד את ההסכמה שלך לבוא אל העיר, סז. אני יודע שלקחת סיכון גדול".

"אנחנו עושים עבודה חשובה", אמר סייזד. "והתכנית הזאת מסוכנת לכל המעורבים בה. אכן, החיים עצמם מסוכנים לי, לעניות דעתי. אין זה בריא להשתייך לכת שאפילו השליט הגדול פוחד ממנה".

"פוחד?" שאל קלסייר ופנה להביט בסייזד. אף כי גובהו של קלסייר היה מעל הממוצע, הטריסאי היה גבוה ממנו בראש לפחות. "אני חושב שהוא לא פוחד ממשהו, סז".

"הוא פוחד מהשומרים", אמר סייזד. "בוודאות וללא עוררין. אולי זה בגלל הכוחות שלנו. אנחנו לא אלומנטיקנים, אלא... משהו אחר. משהו שהוא לא מכיר".

קלסייר הנהן ופנה חזרה לעבר העיר. היו לו תכניות רבות, כל כך הרבה עבודה - ובמרכז היו הסקאא. הסקאא המסכנים, המושפלים והמובסים.

"ספר לי על דת אחרת, סז", אמר קלסייר. "על דת מלאת עוצמה".

"עוצמה?" שאל סייזד. "זהו מונח יחסי כאשר מדברים על דתות, לעניות דעתי. אולי תרצה לשמוע על ג'איזם. הסוגדים לדת זאת היו נאמנים ואדוקים מאוד".

"ספר לי עליהם".

"ג'איזם נוסדה על ידי אדם בודד", אמר סייזד. "איש אינו זוכר את שמו, אף שמאמיניו קראו לו פשוט 'ג'א'. הוא נרצח על ידי מלך מקומי משום שהטיף בציבור למרד - משהו שככל הנראה היה מאוד טוב בו - אבל זה רק העצים את הדת.

"הג'איסטים חשבו שמגיע להם אושר ביחס ישר לאדיקות שלהם, והיו ידועים בכך שהיללו את דתם בכל עת. לדבר עם ג'איסט היה כנראה מרגיז ביותר, מכיוון שהם היו מסיימים כמעט כל משפט באמרה 'הלל לג'א'".

"זה נחמד, סז", אמר קלסייר. "אבל עוצמה היא יותר מאשר מילים".

"הו, אתה צודק", הסכים סייזד. "הג'איסטים היו חזקים באמונתם. האגדות מספרות שהמיניסטריון נאלץ לחסל אותם לחלוטין, מכיוון שלא היה ג'איסט אחד שהיה מוכן לקבל את השליט הגדול כאל. הם הפסיקו להתקיים זמן לא רב אחרי האלוהות, אבל רק מכיוון שהיה מאוד קל למצוא ולהרוג אותם".

קלסייר הנהן ואחר כך חייך והביט בסייזד. "לא שאלת אותי אם ארצה להצטרף לדת הזאת".

"התנצלותי, אדון קלסייר", אמר סייזד, "אבל הדת הזאת אינה מתאימה לך לדעתי. יש בה מידת מה של ראוותנות שבוודאי הייתה מושכת אותך, אבל היית חושב שהתאולוגיה שלה פשוטה מדי".

"אתה מתחיל להכיר אותי יותר מדי טוב", אמר קלסייר, כשהוא עדיין מביט בעיר. "אבל כשהכול הסתיים, כשהממלכות נפלו והצבאות הובסו, הדתות המשיכו להילחם, נכון?"

"אמת", אמר סייזד. "כמה מהדתות העקשניות ביותר הצליחו להחזיק מעמד עד המאה החמישית".

"מה הפך אותן לחזקות כל כך?" אמר קלסייר. "כיצד הן עשו זאת, סז? מה נתן לתאולוגיות האלו כל כך הרבה עוצמה ואמונה?"

"לדעתי, זה לא היה דבר אחד במיוחד", אמר סייזד. "כמה היו חזקות עקב האמונה, אחרות בגלל התקווה המגולמת בהן. אחרות כפו את דעתן על אחרים".

"אבל לכולן הייתה תשוקה", אמר קלסייר.

"כן, אדון קלסייר", אמר סייזד בהנהון. "זה משפט אמת".

"ואת זה אנחנו איבדנו", אמר קלסייר והביט לעבר העיר בעלת מאות אלפי האנשים, שרק קומץ מהם היה מוכן להילחם. "אין להם אמונה בשליט הגדול, הם פשוט פוחדים ממנו. לא נותר להם במה להאמין".

"במה אתה מאמין, אם יורשה לי לשאול, אדון קלסייר?"

קלסייר הרים גבה. "אני לא בטוח", הוא הודה. "אבל הפלת האימפריה האחרונה נראית לי כמו התחלה טובה. האם יש דתות ברשימה שלך הכוללות רצח אצילים כחובה דתית?"

סייזד הזעיף פנים בכעס. "לא נראה לי, אדון קלסייר".

"אולי כדאי שאייסד דת כזאת", אמר קלסייר בחיוך קל. "בכל מקרה, בריזה ווין כבר חזרו?"

"הם הגיעו לפני שעליתי לכאן".

"טוב מאוד", אמר קלסייר בהנהון. "אמור להם שארד בעוד רגע".

וין ישבה בכיסא המרופד שלה בחדר הישיבות כשרגליה מקופלות תחתיה, וניסתה לבחון את מארש מזווית העין.

הוא נראה ממש כמו קלסייר. הוא היה פשוט... רציני. הוא לא כעס, והוא גם לא רטן כמו קביים. הוא פשוט לא היה שמח. הוא ישב בכיסאו כשהבעה חתומה על פניו.

כל האנשים הגיעו מלבד קלסייר, והם פטפטו בשקט זה עם זה. וין הבחינה בלסטיבורנס ונופפה לעברו. הנער התקרב אליה וכרע ליד כיסאה.

"מארש", לחשה וין מתחת לזמזום הכולל של החדר. "זה הכינוי שלו?"

"לא למה הורים קוראים ככה".

וין היססה קלות וניסתה לפענח את הניב המזרחי של הנער. "אז זה לא כינוי?"

לסטיבורנס הניד בראשו. "הוא היה לו אחד".

"והוא?"

"עיני ברזל. אחרים הפסיקו להשתמש בו. יותר מדי קרוב לברזל בעיניים, אה? אינקוויזיטור".

וין הביטה שוב לעבר מארש. הבעתו הייתה קשוחה, עיניו ממוקדות, כאילו באמת היו עשויות מברזל. היא הבינה מדוע אנשים הפסיקו להשתמש בכינוי הזה. רק המחשבה על אינקוויזיטור פלדה גרמה לה להצטמרר.

"תודה".

לסטיבורנס חייך. הוא היה בחור כן. הוא היה מוזר, מתוח וקופצני - אבל כן. הוא חזר אל השרפרף כשקלסייר הגיע.

"בסדר, חברי צוות", הוא אמר. "מה יש לנו?"

"מלבד חדשות רעות?" שאל בריזה.

"בואו נשמע".

"עברו כבר תריסר שבועות, והצלחנו לגייס פחות מאלפיים אנשים", אמר האם. "אפילו עם הכמות שכבר יש למורדים, לא נגיע למכסה שלנו".

"דוקס?" שאל קלסייר. "נוכל לארגן פגישות נוספות?"

"כנראה", אמר דוקסון ממקום מושבו ליד השולחן העמוס בניירות.

"אתה בטוח שכדאי לקחת את הסיכון הזה, קלסייר?" שאל ידן. הגישה שלו השתפרה פלאים במהלך השבועות האחרונים - במיוחד ברגע שהמתגייסים החדשים שקלסייר הביא הצטרפו למאבק. כפי שריין תמיד אמר, אם תביא תוצאות, תשיג הרבה חברים.

"אנחנו כבר בסכנה", המשיך ידן. "אני שומע הרבה שמועות בעולם התחתון. אם נעורר יותר את השטח, המיניסטריון יבין שמשהו גדול רוחש מתחת לפני השטח".

"הוא צודק, קל", אמר דוקסון. "מלבד זאת, יש רק מספר מוגבל של סקאא שמוכנים להקשיב. לות'אדל היא מקום גדול, נכון, אבל התנועה שלנו כאן מוגבלת".

"בסדר", אמר קלסייר. "אז נתחיל לעבוד בערים האחרות באזור. בריזה, אתה יכול לחלק את הצוות שלך לשתי קבוצות טובות?"

"כנראה", אמר בריזה בהיסוס.

"נוכל להציב קבוצה אחת כאן בלות'אדל, והשנייה תוכל לפעול בערים מסביב. אוכל כנראה להגיע לכל הפגישות, אם לא יהיו שתיים בו-זמנית".

"פגישות רבות כל כך חושפות אותנו", אמר ידן.

"ועובדה זאת, דרך אגב, מעלה את הבעיה השנייה", אמר האם. "אנחנו לא צריכים לדאוג לכך שמישהו יחדור אל המיניסטריון?"

"ובכן?" שאל קלסייר ופנה אל מארש.

מארש הניד בראשו. "המיניסטריון הדוק - אני צריך עוד זמן".

"זה לא יקרה", נהם קביים. "תנועת המרי כבר ניסתה את זה".

ידן הנהן. "ניסינו לשלוח מרגלים אל הקנטונים של המיניסטריון כבר עשרות פעמים. זה בלתי אפשרי".

החדר השתתק.

"יש לי רעיון", אמרה וין בשקט.

קלסייר הרים גבה.

"קאמון", היא אמרה. "הייתה לו פעולה לפני שגייסתם אותי. למעשה, זאת הייתה הפעולה שבה המחייבים זיהו אותי. גרעין הפעולה תוכנן על ידי גנב אחר, מנהיג צוות בשם ת'רון. הוא הקים שירות הסעת תעלות מזויף כדי להעביר את כספי המיניסטריון אל לות'אדל".

"כן?" שאל בריזה.

"סירות התעלה האלו היו מביאות גם את המתלמדים החדשים של המיניסטריון אל לות'אדל, כדי שישלימו כאן את לימודיהם. לת'רון היה איש קשר בנתיב הזה, מחייב זוטר שהיה פתוח לקבלת שוחד. אולי נוכל לגרום לו להוסיף 'מתלמד' אל הקבוצה מבית הלשכה המקומי".

קלסייר הנהן במחשבה. "שווה לבדוק את זה".

דוקסון רשם משהו על נייר בעט הנובע. "אצור קשר עם ת'רון ואראה אם איש הקשר שלו עדיין זמין".

"מה מצב המשאבים שלנו?" שאל קלסייר.

דוקסון משך בכתפיו. "האם מצא לנו שני מאמנים שהיו חיילים במשמר. אבל כלי הנשק... טוב, רנו ואני יוצרים קשרים ועורכים עסקאות, אבל איננו יכולים להתקדם במהירות. למרבה המזל, כשכלי הנשק יגיעו, זה יקרה בבת אחת".

קלסייר הנהן. "זה הכול, נכון?"

בריזה כחכח בגרונו. "יש... הרבה שמועות ברחובות, קלסייר", הוא אמר. "האנשים מדברים על המתכת האחת-עשרה שלך".

"יפה", אמר קלסייר.

"אתה לא מודאג שגם השליט הגדול ישמע אותן? אם הוא ידע מה אתה מתכוון לעשות, יהיה הרבה יותר קשה... להתנגד לו".

הוא לא אמר "להרוג", חשבה וין. הם חושבים שקלסייר לא מסוגל לעשות את זה.

קלסייר רק חייך. "אל תדאגו בנוגע לשליט הגדול - הכול בשליטה. למעשה, אני מתכוון לבקר אישית אצל השליט הגדול באחד הימים הקרובים".

"'לבקר?" שאל ידן בחוסר נוחות. "אתה הולך לבקר אצל השליט הגדול? אתה מטו..." קולו של ידן דעך והוא הביט סביב. "נכון. שכחתי".

"הוא מתחיל להבין היכן הוא נמצא", ציין דוקסון.

צעדים כבדים נשמעו מחוץ לאולם, ואחד משומריו של האם נכנס אל החדר. הוא התקרב אל הכיסא של האם ולחש לו הודעה קצרה.

האם הזדעף.

"מה?" שאל קלסייר.

"הייתה תקרית", אמר האם.

"תקרית?" שאל דוקסון. "איזו תקרית?"

"אתם זוכרים את המאורה שנפגשנו בה לפני כמה שבועות?" אמר האם. "המאורה שבה קל הציג לנו את התכנית בפעם הראשונה?"

המאורה של קאמון, חשבה וין והפחד כיווץ את בטנה.

"ובכן", אמר האם, "מתברר שהמיניסטריון מצא אותה".

נראה לי שראשק מייצג דעה ציבורית שמתחילה לצבור תאוצה בתרבות הטריסאית. צעירים רבים חושבים שיש שימושים נוספים לכוחותיהם המיוחדים מלבד עבודת השדה, חקלאות וסיתות אבנים. מדובר באנשים גסים, אפילו אלימים - שונים בהרבה מאותם פילוסופים ואנשי דת שקטים והגותיים שהכרתי בעבר.

אצטרך לפקוח עין על אותם תושבי טריס. הם עלולים להיות מסוכנים מאוד אם יהיו להם ההזדמנות והמניע.

פרק 11

קלסייר עצר בדלת הכניסה וחסם לווין את האפשרות להביט לתוך החדר. היא התכופפה וניסתה להציץ מעבר לו לתוך המאורה, אבל יותר מדי אנשים היו בדרכה. היא רק ראתה דלת עקומה ושבורה וציר עליון שנקרע ממקומו.

קלסייר עמד למשך רגע ארוך. לבסוף הוא הסתובב, התעלם מדוקסון שעמד מאחוריו והביט לעברה. "האם צדק, וין. לא כדאי לך לראות את זה".

וין עמדה במקומה והביטה בו בנחישות. לבסוף נאנח קלסייר ונכנס לתוך החדר. דוקסון נכנס בעקבותיו ווין יכלה לראות מה הוא חסם.

הרצפה הייתה מכוסה בגופות. האיברים המעוותים נראו בקושי באור הצללים העמום שבקע מהעששית הבודדת שדוקסון נשא עמו. הגופות עדיין לא הרקיבו - ההתקפה התרחשה רק הבוקר - אבל ריח המוות כבר התפשט בחדר. ריח דם המתייבש במהירות, ריח ייאוש ואימה.

וין נותרה עומדת ליד דלת הכניסה. היא ראתה מוות בעבר - ברחובות זה קרה לעתים קרובות. דקירות בסמטאות. מכות במאורות. ילדים מתים מרעב. היא ראתה פעם צוואר של אישה זקנה נשבר ממהלומה של לורד עצבני. הגופה שכבה ברחוב במשך שלושה ימים לפני שצוות פינוי הגופות של הסקאא בא לקחת אותה.

ועדיין, באף אחת מהתקריות האלו לא הייתה אווירת טבח מתוכנן כפי שהייתה במאורה של קאמון. האנשים האלו לא סתם נהרגו, אלא נקרעו לגזרים. זרועות נתלשו מהגוף. כיסאות ושולחנות שבורים ננעצו בתוך הצלעות. רק חלק קטן מהרצפה לא היה מגואל בדם דביק וכהה.

קלסייר הביט לעברה בציפייה לתגובה כלשהי, כנראה. היא עמדה, הביטה במוות וחשה... מנותקת. מה צריכה להיות תגובתה? האנשים הללו לא התייחסו אליה כיאות, גנבו ממנה, הכו אותה. ועדיין, אלו האנשים שהגנו עליה, שצירפו אותה אליהם והאכילו אותה בזמן שאחרים פשוט היו מוסרים אותה לסרסורים.

ריין היה כנראה גוער בה על העצבות הבוגדנית שהיא חשה למראה הטבח. הוא כמובן תמיד כעס כאשר - בתור ילדה - היא בכתה כשעזבו עיר אחת ועברו לאחרת, שכן התקשתה לעזוב את האנשים שהכירה, ולא משנה כמה אכזריים ואדישים הם היו כלפיה. היא כנראה לא הצליחה להתגבר על החולשה ההיא. היא נכנסה לתוך החדר ולא הזילה דמעה על האנשים, אבל הצטערה על שזה היה סופם.

בנוסף לכך, מחזה הדמים היה מטריד. היא ניסתה לשמור על פנים קפואים מול האחרים, אבל גילתה שהיא מעוותת את פניה ומסיטה מבט מהגופות המרוטשות. האנשים שביצעו את ההתקפה היו מאוד... יסודיים.

זה נראה לי מוגזם, אפילו יחסית למיניסטריון, היא חשבה. אילו אנשים מסוגלים לעשות דבר כזה?

"אינקוויזיטור", אמר דוקסון בשקט, בעודו כורע על ברכיו ליד גופה.

קלסייר הנהן. מאחורי וין, סייזד נכנס לתוך החדר, נזהר להרחיק את בגדיו מהדם. וין פנתה לעבר הטריסאי ונתנה לתנועותיו להסיח את דעתה מגופה שהייתה במצב נורא במיוחד. קלסייר היה ערפילאי, ודוקסון היה כנראה לוחם מנוסה. האם ואנשיו אבטחו את המקום. אבל האחרים - בריזה, ידן וקביים - נשארו מאחור. המקום היה מסוכן. קלסייר אפילו רצה למנוע מווין להגיע למקום.

ובכל זאת הוא הביא איתו את סייזד ללא היסוס. המהלך הזה, אף שאחרים בוודאי לא הרגישו בו, גרם לווין להביט במשרת בסקרנות חדשה. מדוע המקום מסוכן לערפילנים, אך בטוח למשרת טריסאי? האם סייזד היה לוחם? כיצד הוא למד להילחם? היא שמעה שטריסאים מאומנים מלידה על ידי מורים מיוחדים.

צעדיו הבטוחים ופניו הרגועים של סייזד הסגירו כמה רמזים. הוא לא נראה מזועזע ממחזה הדמים.

מעניין, חשבה וין, בעודה מתקדמת בין הרהיטים השבורים ומתרחקת מברכות הדם לצדו של קלסייר. הוא התכופף ליד זוג גופות. אחת מהן, וין הבחינה ברגע של הלם, הייתה אולף. פניו של הנער היו מעוותים מכאב, חזהו קרוע לרווחה ועצמותיו מרוסקות - כאילו מישהו הכניס את ידיו לתוך הצלעות. וין נחרדה והסיטה את מבטה.

"זה לא טוב", אמר קלסייר בשקט. "אינקוויזיטורי פלדה לא מתעסקים עם צוותי גנבים פשוטים. בדרך כלל, המחייבים היו שולחים את החיילים שלהם, תופסים את כולם, ומוציאים אותם להורג בפומבי. אינקוויזיטור מעורב רק אם יש לו עניין מיוחד בצוות".

"אתה חושב..." אמרה וין. "אתה חושב שזה האינקוויזיטור מאז?"

קלסייר הנהן. "יש בערך עשרים אינקוויזיטורי פלדה בכל האימפריה האחרונה, ומחציתם נמצאת בלות'אדל בכל רגע נתון. העובדה שמישהו מהם רדף אחרייך, הצלחת להימלט ממנו, ולאחר מכן המאורה הישנה שלך הותקפה, לא נראית לי מקרה".

וין הנהנה בשקט ואילצה את עצמה להביט מטה לעבר גופתו של אולף ולהתמודד עם האבל. הוא בגד בה בסוף, אבל במשך זמן מה הוא היה כמעט כמו חבר.

"אם כך", היא אמרה בשקט, "לאינקוויזיטור יש עדיין הריח שלי?"

קלסייר הנהן ונעמד.

"זאת אשמתי", אמרה וין. "אולף והאחרים..."

"זאת הייתה אשמתו של קאמון", אמר קלסייר בקול חזק. "הוא ניסה לרמות את המחייבים". הוא עצר והביט לעברה. "את תהיי בסדר?"

וין הרימה את מבטה מגופתו המרוטשת של אולף וניסתה להישאר חזקה. היא משכה בכתפיה. "הם לא היו החברים שלי".

"זה קצת קר, וין".

"אני יודעת", היא אמרה בהנהון שקט.

קלסייר הביט בה לרגע ומיד חצה את החדר כדי לדבר עם דוקסון.

וין הביטה חזרה אל פצעיו של אולף. הם נראו כמו מלאכה של חיה מטורפת, לא של אדם בודד.

לאינקוויזיטור בוודאי הייתה עזרה, חשבה וין. אין סיכוי שאדם בודד, אפילו אינקוויזיטור, יכול לעשות את כל זה. הייתה ערמה של גופות ליד יציאת המילוט, אבל ספירה מהירה הראתה לה שרוב אנשי הצוות - אם לא כולם - היו בחדר. אין אדם מהיר כל כך שיכול לחסל את כולם לבדו... נכון?

הרבה דברים אנחנו לא יודעים על האינקוויזיטורים, אמר לה קלסייר. לא נראה שהם עובדים לפי החוקים הרגילים.

וין רעדה שוב.

צעדים נשמעו מהמדרגות ווין התכווצה, התכופפה והתכוננה להימלט.

דמותו המוכרת של האם הופיעה בגרם המדרגות. "האזור בטוח", הוא אמר והרים עששית שנייה. "אין סימן למחייבים או לחיילים".

"זה הסגנון שלהם", אמר קלסייר. "הם רצו שנגלה את הטבח הזה - הם הותירו את המתים כסימן".

החדר השתתק מלבד כמה מלמולים מסייזד, שעמד בקצה המרוחק של החדר. וין התקרבה אליו, בעודה מאזינה למקצב קולו המתנגן. לאחר זמן הפסיק לדבר, הרכין ראש ועצם את עיניו.

"מה זה היה?" שאלה וין כשהרים את מבטו.

"תפילה", אמר סייזד. "מזמור מוות של הקאזי. הוא נועד להעיר את רוחות המתים ולעודד אותן להשתחרר מכבלי הבשר כדי שיוכלו לחזור אל הר הנשמות". הוא הביט לעברה. "אני יכול ללמד אותך את הדת הזאת, אם תרצי, גבירתי. הקאזי היו אנשים מעניינים - הם הכירו היטב את המוות".

וין הנידה בראשה. "לא כרגע. אמרת את התפילה שלהם - האם זאת הדת שאתה מאמין בה?"

"אני מאמין בכולן".

וין הזעיפה פנים. "אין דתות שסותרות זו את זו?"

סייזד חייך. "בוודאי, אין כמעט שתי דתות שמסכימה זו עם זו. אבל אני מכבד את האמת שמאחורי כולן - ומאמין בצורך לזכור כל אחת ואחת מהן".

"אז כיצד החלטת באיזו תפילה להשתמש?" שאל וין.

"היא פשוט נראתה... מתאימה", אמר סייזד בשקט והביט בסצנת המוות האפלה.

"קל", קרא דוקסון מהקצה השני של החדר. "בוא תראה את זה".

קלסייר הצטרף אליו, וגם וין כעבור כמה שניות. דוקסון עמד ליד החדר הארוך הדומה למסדרון שהיה מגורי השינה של חברי הצוות. וין הציצה פנימה בציפייה לראות מחזה דומה לזה שבחדר הראשי. אבל הייתה שם רק גופה אחת הקשורה לכיסא. באור העמום היא בקושי הצליחה לראות שהעיניים נעקרו ממקומן.

קלסייר עמד בשקט לרגע. "זה האדם שמיניתי לראש הצוות".

"מילב", אמרה וין בהנהון. "מה בנוגע אליו?"

"הוא נהרג באטיות", אמר קלסייר. "הביטי בכמות הדם על הרצפה, באופן שבו איבריו עוקמו. היה לו זמן לצרוח ולהיאבק".

"הם עינו אותו", אמר דוקסון והנהן.

וין חשה צמרמורת. היא הביטה מעלה לעבר קלסייר.

"כדאי שנעביר את הבסיס שלנו?" שאל האם.

קלסייר הניד ראשו באטיות. "כשקביים בא אל המאורה הזאת, הוא לבש תחפושת כשהגיע וכשהלך כדי להסתיר את הצליעה שלו. תפקידו של מערפל הוא לדאוג לכך שלא יהיה ניתן למצוא אותו רק כששואלים אנשים ברחוב. האנשים בצוות הזה לא בגדו בנו - אנחנו עדיין בטוחים".

איש לא אמר את המשפט המתבקש. לפי התכנון, האינקוויזיטור לא היה צריך למצוא את המאורה הזאת.

קלסייר חזר אל החדר הראשי, לקח את דוקסון הצדה ודיבר איתו בקול חלש. וין התקרבה אליהם בניסיון לשמוע את הנאמר, אבל סייזד הניח יד על כתפה.

"הגבירה וין", הוא אמר בגערה, "אם האדון קלסייר היה רוצה שנשמע מה הוא אומר, את לא חושבת שהוא היה מדבר בקול רם?"

וין ירתה מבט כועס לעבר הטריסאי. היא נכנסה לתוך מוחה ושרפה בדיל.

צחנת הדם הפתאומית גרמה לה להזדעזע. היא יכלה לשמוע את נשימותיו של סייזד. החדר כבר לא היה חשוך - למעשה, האור הבוהק של שתי העששיות גרם לעיניה לדמוע. היא הבחינה פתאום באוויר המחניק והמסריח.

והיא יכלה לשמוע היטב את קולו של דוקסון.

"...בדקתי אותו כמה פעמים, כפי שביקשת. תמצא אותו במרחק שלושה רחובות מערבית מצומת ארבע הבארות".

קלסייר הנהן. "האם", הוא אמר בקול רם שגרם לווין לקפוץ במקום.

סייזד הביט מטה לעברה בעיניים גוערות.

הוא יודע משהו על אלומנטיקה, חשבה וין כשהיא קוראת את הבעתו של האיש. הוא ניחש מה עשיתי.

"כן, קל?" אמר האם כשהוא מציץ מהחדר האחורי.

"קח את האחרים בחזרה לחנות", אמר קלסייר. "והיזהר".

"כמובן", הבטיח האם.

וין הביטה בקלסייר, ואז, בחוסר רצון, היא הובלה אל מחוץ למאורה יחד עם דוקסון וסייזד.

הייתי צריך לקחת את הכרכרה, חשב קלסייר כשהוא כועס על קצב ההתקדמות האטי. האחרים היו יכולים לחזור ברגל מהמאורה.

הוא רצה לשרוף פלדה ולהתחיל לקפוץ לעבר יעדו. לרוע המזל, היה לו קשה מאוד לנוע בחשאיות, כשהוא טס מעל העיר באור יום.

קלסייר סידר את כובעו והמשיך ללכת. אציל שהולך ברחובות לא היה מראה נדיר, במיוחד ברובע המסחרי שבו סקאא בני מזל ואצילים חסרי מזל התערבבו ברחובות - אף שכל קבוצה ניסתה להתעלם מהשנייה.

סבלנות. המהירות איננה חשובה. אם הם יודעים עליו, הוא כבר מת.

קלסייר נכנס אל צומת גדול. ארבע בארות שכנו בפינותיו, ומזרקת נחושת אדירה - גופה הירקרק מוכתם ומצופה בפיח - שכנה במרכז הצומת. הפסל הציג את השליט הגדול עומד בדרמתיות בגלימה ובשריון, כשדמות חסרת צורה של התהומות שוכבת מתה במים לרגליו.

קלסייר חלף על פני המזרקה שמימיה היו מטונפים ממטר האפר האחרון. קבצני סקאא קראו מצדי הרחוב, וקולותיהם המסכנים נמצאו בקו התפר שבין תחום השמיעה לבין צרימה טורדנית. השליט הגדול לא סבל אותם. רק סקאא מעוותים ביותר הורשו להיות קבצנים. אבל אפילו סקאא מהמטעים לא היה מקנא בחייהם הנוראים.

קלסייר זרק להם כמה שברים - לא היה אכפת לו שבעשותו כך הוא מסמן את עצמו - והמשיך ללכת. לאחר שלושה רחובות הוא מצא צומת קטן בהרבה. אף הוא היה מוצף בקבצנים, אבל במרכזו לא פכפכה מזרקה נאה, ובפינות לא היו בארות שמשכו אליהן אנשים.

הקבצנים כאן היו מעוררי חמלה עוד יותר - מחרידים כל כך עד שלא יכלו אפילו להילחם על מקום בכיכר הגדולה. ילדים מורעבים ואנשים זקנים קראו בקולות מיואשים. גברים ללא שתיים או יותר מגפיהם התקבצו בפינות, ודמויותיהם המלוכלכות מפיח נראו אך בקושי בצללים.

קלסייר הושיט את ידו בהיסח הדעת אל הארנק. הישאר ממוקד, הוא אמר לעצמו. אינך יכול להציל את כולם, לא עם המטבעות. יהיה זמן לעשות זאת ברגע שהאימפריה האחרונה תיפול.

קלסייר התעלם מקריאות הרחמים - שהלכו והתחזקו ברגע שהקבצנים הבינו כי הוא מביט בהם - ובחן את פניו של כל אחד מהם. הוא ראה את קאמון רק לזמן קצר, אבל חשב שיצליח לזהות אותו. אלא שהפנים האלו לא נראו דומים, ואף אחד מהקבצנים לא היה גדול כמו קאמון, שעדיין היה אמור להיות רחב למרות שבועות של רעב.

הוא לא כאן, חשב קלסייר במורת רוח. פקודתו של קלסייר - שניתנה למילב, מנהיג הצוות החדש - שקאמון יהפוך לקבצן מולאה. דוקסון בדק את קאמון כדי לוודא זאת.

חסרונו של קאמון בכיכר יכול להיגרם גם מכך שהוא מצא מקום טוב יותר. אבל אולי המיניסטריון מצא אותו. קלסייר עמד לרגע בשקט והקשיב לאנחותיהם המייללות של הקבצנים. כמה פתיתי אפר החלו לרדת משמים.

משהו איננו כשורה. אין קבצנים ליד הפינה הצפונית של הצומת. קלסייר שרף בדיל, וניחוח דם עלה באוויר.

הוא הסיר את נעליו ושמט את חגורתו. תופסן גלימתו היה הדבר הבא שהוסר ממנו, והבגד הנאה נזרק כלאחר יד אל הרחוב המרוצף. המתכת היחידה שנותרה על גופו הייתה שקיק המטבעות שלו. הוא לקח חופן מטבעות בידו והחל להתקדם, כשהוא משאיר את בגדיו העזובים לקבצנים.

ריח המוות התחזק, אבל הוא לא שמע דבר מלבד הקבצנים שמאחוריו. הוא התקרב אל הרחוב הצפוני והבחין מיד בסמטה צרה לשמאלו. הוא נשם עמוקות, הבעיר פיוטר וחמק לתוכה.

הסמטה הצרה והאפלה הייתה עמוסה בפסולת ובאפר. איש לא המתין לו - לפחות לא איש חי.

קאמון, מנהיג הצוות שהפך לקבצן, היה תלוי בשקט מחבל הקשור הרחק מעליו. גופתו התנודדה בעצלתיים ברוח הקלה, ופתיתי אפר נפלו סביבה. הוא לא נתלה באופן רגיל - החבל היה קשור לוו ברזל שננעץ בגרונו. הקצה המדמם של הוו נתקע עמוק מתחת לסנטרו, ראשו היה שמוט לאחור, והחבל יצא מתוך פיו. ידיו היו קשורות, גופו המלא הראה סימני עינויים.

זה לא טוב.

רגל חרקה על האבנים מאחוריו וקלסייר הסתובב, הבעיר פלדה וירה חופן מטבעות.

דמות קטנה נפלה בזעקה נשית אל הקרקע, והמטבעות נעצרו כשהיא שרפה פלדה.

"'וין?" אמר קלסייר. הוא קילל, הושיט את ידו ומשך אותה לתוך הסמטה. הוא הביט מעבר לפינה וראה את הקבצנים מרימים ראש כששמעו מטבעות פוגעים בקרקע.

"מה את עושה כאן?" הוא שאל בכעס ופנה אליה. וין לבשה את הסרבל החום והחולצה האפורה מלפני כן, אף כי היה לה השכל ללבוש גלימה פשוטה ולעטות ברדס על ראשה.

"רציתי לראות מה אתה עושה", היא אמרה כשהיא נרתעת מכעסו.

"זה היה יכול להיות מסוכן!" אמר קלסייר. "מה חשבת לעצמך?"

וין התכווצה עוד יותר.

קלסייר ניסה להירגע. אתה לא יכול להאשים את סקרנותה, הוא חשב, כשכמה קבצנים אמיצים התקדמו לעבר המטבעות. היא פשוט -

קלסייר קפא במקומו. זה היה כל כך עדין עד שכמעט לא הבחין בכך. וין הרגיעה את רגשותיו.

הוא הביט מטה לעברה. הנערה ניסתה להפוך עצמה לבלתי נראית כנגד פינת הקיר. היא נראתה מובסת, אבל הוא הבחין בניצוץ נחישות נסתר בעיניה. הילדה הזאת נעשתה אמנית בלהיראות בלתי מזיקה.

איזו עדינות! חשב קלסייר. איך היא השתפרה בכל כך מעט זמן?

"את לא צריכה להשתמש באלומנטיקה, וין", אמר קלסייר ברכות. "אני לא מתכוון לפגוע בך. את יודעת את זה".

היא הסמיקה. "לא התכוונתי... זה פשוט הרגל. עדיין".

"זה בסדר", אמר קלסייר והניח יד על כתפה. "פשוט זכרי - לא משנה מה בריזה אומר, אין זה מנומס לגעת ברגשות חברייך. מעבר לכך, האצילים חושבים שזהו עלבון להשתמש באלומנטיקה במהלך פגישות רשמיות. ההרגלים שלך יסבכו אותך בצרות אם לא תלמדי לשלוט בהם".

היא הנהנה ובחנה את קאמון. קלסייר ציפה ממנה להתרחק בגועל, אבל היא פשוט עמדה בשקט, כשעל פניה הבעה של שביעות רצון קודרת.

לא, היא לא חלשה, חשב קלסייר. לא משנה מה התדמית שהיא מציגה.

"הם עינו אותו כאן?" היא שאלה. "כך לפני כולם?"

קלסייר הנהן ודמיין במוחו את הצרחות המהדהדות באוזני הקבצנים המפוחדים. המיניסטריון אהב להציג לראווה את עונשיו.

"למה הוו?" שאלה וין.

"זאת שיטת ההרג המסורתית לחוטאים בחטא הנורא מכול: אנשים המשתמשים באופן לא נאות באלומנטיקה".

וין הזעיפה פנים. "קאמון היה אלומנטיקן?"

קלסייר הניד בראשו. "הוא כנראה הודה על מעשה נתעב שעשה במהלך העינויים". קלסייר הביט לעבר וין. "הוא כנראה ידע שאת אלומנטיקנית, וין. הוא ידע היטב שהוא משתמש בך".

היא החווירה קלות. "אז... המיניסטריון יודע שאני ערפילאית?"

"אולי. תלוי אם קאמון ידע או לא. יכול להיות שהוא הניח שאת רק ערפילנית".

היא עמדה בשקט לרגע. "מה זה אומר לגבי החלק שלי בפעולה?"

"אנחנו ממשיכים כמתוכנן", אמר קלסייר. "רק שני מחייבים ראו אותך בבניין הקנטון, ומעט אנשים נדירים מסוגלים לקשר בין משרתת הסקאא לאצילה הלבושה בבגדים הדורים".

"והאינקוויזיטור?" שאלה וין ברכות.

לקלסייר לא הייתה תשובה. "קדימה", הוא אמר לבסוף. "כבר משכנו יותר מדי תשומת לב".

כיצד יתנהל העולם אם כל הממלכות - מהאיים בדרום ועד גבעות טריס שבצפון - יתאחדו תחת ממשלה אחת? אילו פלאים נוכל להשיג, כמה נוכל להתקדם, אם האנושות תצליח להתגבר על מחלוקותיה ולהתאגד יחדיו?

אני מניח שאני מקווה ליותר מדי. אימפריה אחת מאוחדת של בני אדם? זה לעולם לא יקרה.

פרק 12

וין נלחמה בדחף לגעת בשמלת האצילה שלה. אפילו לאחר מחצית שבוע שבה נאלצה ללבוש אותה - בעצתו של סייזד - היא חשבה שהבגד המגושם לא נוח. הוא לחץ על מותניה וחזהּ, ואז נפל לרצפה בכמה שכבות של קפלי בד, דבר שהפריע להליכתה. היא הרגישה שהיא עומדת למעוד - ולמרות הגודל של השמלה, היא הרגישה חשופה באופן שבו היא נצמדה לחזה, שלא לדבר על המחשוף הנמוך. אף שהיא חשפה כמעט אותה כמות עור כשלבשה חולצות מכופתרות פשוטות, עם השמלה זה נראה לה שונה.

עדיין, היא הייתה חייבת להודות שהשמלה גרמה לה להרגיש אחרת. הנערה שעמדה מולה במראה הייתה יצור זר ומוזר. שמלת התכלת, עם הקפלים והתחרה הלבנים, התאימה למכבנות הספיר שבשערה. סייזד טען שהוא לא יהיה מרוצה עד ששערה יגיע לפחות עד כתפיה, אבל בכל זאת הוא הציע לרכוש את סיכות השיער והניח אותן מעל אוזניה.

"בדרך כלל האצילים אינם מסתירים את הליקויים שלהם", הוא הסביר. "להפך, הם מדגישים אותם. אם תמשכי תשומת לב לשערך הקצר, הם לא יחשבו שאת לא אופנתית, אלא יתרשמו מההצהרה הנועזת שלך".

היא גם ענדה שרשרת אבני ספיר - צנועה בקנה המידה של האצולה, אבל עדיין שווה יותר ממאתיים תיבות. צמיד אבני אודם השלים את המראה. האופנה הנוכחית דרשה כתם בצבע שונה שיספק ניגוד לצבע השולט.

והכול היה שלה ושולם מכספי הצוות. אם תברח ותיקח איתה את התכשיטים ואת שלושת אלפים התיבות, היא לא תצטרך לעבוד במשך כמה עשרות שנים. זה היה מפתה מכפי שרצתה להודות. התמונות של אנשיו של קאמון - גופותיהם מעוותות ומתות במאורה השקטה - המשיכו לחזור אליה. זה מה שכנראה ממתין לה אם תישאר.

אז מדוע היא לא עוזבת?

היא פנתה מהמראה, הניחה את צעיף התכלת ממשי ואת גרסת האצולה לגלימה נשית. מדוע היא לא עזבה? אולי זאת ההבטחה שלה לקלסייר. הוא נתן לה את מתנת האלומנטיקה, והוא סמך עליה. אולי זאת חובתה לאחרים. כדי לשרוד, חברי הצוות היו זקוקים לכך שכל אחד יבצע את משימתו.

ריין לימד אותה שאנשים כאלו הם טיפשים, אבל היא פותתה על ידי האפשרות שקלסייר והאחרים הציעו לה. בסופו של דבר, לא העושר או ההתרגשות מהפעולה הם שגרמו לה להישאר. זאת הייתה המחשבה העמומה – הלא הגיונית והבלתי אפשרית - שיש קבוצה שחבריה באמת בוטחים זה בזה. היא הייתה חייבת להישאר. היא הייתה חייבת לדעת אם זה אמיתי, או אם הכול היה שקר - כמו שלחישותיו התכופות של ריין הבטיחו לה.

היא פנתה ועזבה את חדרה לעבר חזית אחוזת רנו, שם המתין לה סייזד עם הכרכרה. היא החליטה להישאר, ומשמעות הדבר שעליה לבצע את חלקה בפעולה.

הגיע הזמן להופעה הראשונה שלה כאצילה.

הכרכרה רעדה לפתע ווין קפצה בבהלה. כלי הרכב המשיך לנסוע באופן רגיל, וסייזד אפילו לא נע ממקומו במושב הנהג.

רעש נשמע מעליה. וין הבעירה את המתכות והתכווצה, כשדמות ירדה מגג הכרכרה ונחתה על המדרגה ליד דלת הכרכרה. קלסייר חייך כשהציץ מבעד לחלון.

וין שחררה אנחת רווחה וצנחה בחזרה אל מושבה. "היית יכול פשוט לבקש שנאסוף אותך".

"אין צורך", אמר קלסייר, פתח את דלת הכרכרה ונכנס פנימה. היה כבר חשוך בחוץ והוא לבש את גלימת הערפילאים. "הזהרתי את סייזד שאקפוץ לבקר במהלך המסע".

"ולא אמרת לי?"

קלסייר קרץ וסגר את הדלת. "חשבתי שאני חייב לך על ההפתעה שעשית לי באותה סמטה לפני שבוע".

"כמה מבוגר מצדך", אמרה וין ביובש.

"תמיד הייתי בטוח בחוסר הבגרות שלי. ובכן, את מוכנה למסיבה הערב?"

וין משכה בכתפיה וניסתה להסתיר את עצבנותה. היא השפילה מבט. "איך... אה, איך אני נראית?"

"מצוין", אמר קלסייר. "בדיוק כמו אצילה צעירה. אל תחששי, וין - התחפושת מושלמת".

מסיבה כלשהי, זאת לא הייתה התשובה שהיא רצתה לשמוע. "קלסייר?"

"כן?"

"רציתי לשאול אותך כבר הרבה זמן", היא אמרה והביטה אל מחוץ לחלון, אף שראתה רק ערפילים. "אני מבינה שאתה חושב שחשוב שיהיה לך מרגל בקרב האצולה. אבל... אנחנו באמת חייבים לעשות את זה ככה? לא היינו יכולים לשכור מודיעי רחוב שהיו מספרים לנו כל מה שאנחנו צריכים על הפוליטיקה בין הבתים?"

"אולי", אמר קלסייר. "אבל לאנשים האלו קוראים 'מודיעים' מסיבה מסוימת, וין. כל שאלה שאתה שואל אותם חושפת יותר את המניע האמיתי שלך - אפילו הפגישה שלך איתם חושפת מידע שהם יכולים למכור לאחרים. כדאי להסתמך עליהם כמה שפחות".

וין נאנחה.

"אני שולח אותך לסכנה לא ככה סתם, וין", אמר קלסייר וגחן קדימה. "אנחנו צריכים מרגל בקרב האצולה. מודיעים בדרך כלל משיגים את המידע שלהם ממשרתים, אבל רוב האצילים אינם שוטים. פגישות חשובות מתרחשות במקומות שבהם משרתים אינם מסוגלים לשמוע אותם".

"ואתה מצפה ממני להיכנס לאותן פגישות?"

"אולי", אמר קלסייר. "אולי לא. בכל מקרה, למדתי שתמיד כדאי שתהיה לך חפרפרת בקרב האצולה. את וסייזד תוכלו לשמוע עובדות חשובות שמודיעי הרחוב בכלל לא רואים כחשובות. למעשה, העובדה שתהיי במסיבות האלו - אפילו אם לא תשמעי דבר - תוכל להשיג לנו מידע".

"כיצד?" שאלה וין וקימטה את מצחה.

"תבחני אילו אנשים מתעניינים בך", אמר קלסייר. "אלו יהיו האנשים מהבתים שנרצה לעקוב אחריהם. בכך שהם יתעניינו בך, הם יביעו התעניינות בלורד רנו - ויש סיבה אחת טובה לעשות זאת".

"כלי נשק", אמרה וין.

קלסייר הנהן. "המעמד של רנו כסוחר נשק יהפוך אותו לאיש קשר חשוב עבור מי שמתכנן פעולה צבאית. אלו יהיו הבתים שאתמקד בהם. צריכה כבר להיות תחושת מתח בקרב בתי האצולה - ואני מקווה שהם יתחילו לתהות אילו בתים יתקפו בתים אחרים. לא הייתה מלחמה כוללת במשך יותר ממאה שנה, והאחרונה החריבה כמה בתים. אנחנו צריכים לשחזר אותה".

"זה אומר שהרבה אצילים ימותו", אמרה וין.

קלסייר חייך. "אני יכול לחיות עם זה. מה איתך?"

וין חייכה למרות המתח.

"יש סיבה נוספת שאני רוצה שתעשי את זה", אמר קלסייר. "יכול להיות שבזמן כלשהו במהלך התכנית הנוראה שרקחתי, נצטרך להתמודד מול השליט הגדול. יש לי תחושה שעדיף שלא נחשוף את כל האנשים לנוכחותו. אם נצליח להסתיר סקאא ערפילאית בקרב האצולה... ובכן, זה יהיה יתרון גדול".

וין חשה צמרמורת קלה. "השליט הגדול... הוא יגיע הלילה?"

"לא. יהיו שם מחייבים, אבל ככל הנראה לא יגיעו לשם אינקוויזיטורים – ובוודאי לא השליט הגדול בעצמו. מסיבה כזאת אינה דורשת את תשומת לבו".

וין הנהנה. היא מעולם לא ראתה את השליט הגדול בעבר - מעולם לא רצתה לראותו.

"אל תדאגי כל כך", אמר קלסייר. "אפילו אם תפגשי אותו, את תהיי בטוחה. הוא איננו יכול לקרוא מחשבות".

"אתה בטוח?"

קלסייר קפא. "האמת שלא. אבל אם הוא יכול לקרוא מחשבות, הוא אינו עושה זאת לאנשים שהוא פוגש. הכרתי כמה סקאא שהעמידו פנים שהם אצילים בנוכחותו - אני עצמי עשיתי כך כמה פעמים בעבר..." קולו דעך והוא הרכין מבט לעבר ידיו המכוסות בצלקות.

"הוא תפס אותך בסופו של דבר", אמרה וין בשקט.

"והוא כנראה יעשה זאת שוב", אמר קלסייר בקריצה. "אבל אל תדאגי לגביו כעת - המטרה שלנו הערב היא להציג לראווה את הגבירה ואלט רנו. אינך צריכה לעשות משהו מסוכן או חריג. רק תופיעי ברבים ותעזבי כשסייזד יורה לך. בעתיד נדאג לרכישת חברים".

וין הנהנה.

"ילדה טובה", אמרה קלסייר, הושיט יד ופתח את הדלת. "אסתתר ליד המצודה, אסתכל ואאזין למתרחש".

וין הנהנה בתודה, וקלסייר זינק מדלת הכרכרה ונעלם בערפילים האפלים.

וין הופתעה מעוצמת התאורה סביב מצודת ונטור. הבניין העצום היה מוקף בהילה של אור ערפילים. כשהכרכרה התקרבה, וין יכלה לראות שמונה אורות בוהקים מחוץ לבניין המלבני. הם בערו כמו מדורות, אבל באור שאינו מרצד, ומאחוריהם הוצבו מראות כדי לגרום להם לזהור ישירות על המצודה. וין לא הצליחה להבין את הסיבה לתאורה החזקה. הנשף יתנהל בתוך המצודה - מדוע להאיר את הבניין מבחוץ?

"ראש פנימה, בבקשה, הגבירה וין", אמר סייזד ממקום מושבו ממעל. "גבירות צעירות לא מוציאות את הראש".

וין ירתה לעברו מבט שהוא לא הצליח לראות, אבל הכניסה את ראשה פנימה והמתינה בעצבנות מורטת עצבים כשהכרכרה נכנסה לתוך המצודה הענקית. בסופו של דבר היא נעצרה, וחייל ונטורי פתח מיד את הדלת. חייל שני התקרב והושיט את ידו כדי לסייע לה לרדת.

וין לקחה את ידו, בעודה מנסה להוציא את שמלתה הגדולה והמרופדת מהכרכרה בכל החן שיכלה לגייס. בעת שירדה בזהירות - מנסה לא למעוד - היא שמחה על עזרתו של החייל, והבינה לבסוף מדוע ציפו מגברים לסייע לגבירה לרדת מכרכרה. אחרי הכול, זה לא היה מנהג מטופש - הבגדים היו החלק המטופש.

סז הקיף את הכרכרה ונעמד כמה צעדים מאחוריה. הוא לבש גלימות נאות בהרבה מהרגיל, אף שגם הן הכילו רצועות בד בצורת V המשולבות זו על זו. חגורה צמודה חבקה את מותניו, ושרווליו היו רחבים.

"קדימה, גבירתי", הורה סייזד בשקט מאחור. "עלי על השטיח, כדי ששמלתך לא תשתפשף באבני הריצוף, והיכנסי מבעד לדלתות הגדולות".

וין הנהנה וניסתה להחניק את חוסר הנוחות. היא התקדמה, חלפה על פני אצילים וגבירות הלבושים במגוון חליפות ושמלות. הם לא הביטו לעברה, אבל היא חשה חשופה. צעדיה לא היו מלאי חן כמו אלה של הגבירות האחרות, שנראו יפות ונינוחות בשמלותיהן. ידיה החלו להזיע בתוך כפפות המשי התכולות.

היא אילצה את עצמה להמשיך. סייזד הציג אותה לשומר הסף והראה את ההזמנה. שני הגברים, בחליפות שחורות ואדומות של משרתים, הרכינו ראש והורו לה להיכנס. קהל אצילים התאגד באולם המבוא והמתין להיכנס אל האולם הראשי.

מה אני עושה? היא חשבה בפחד. היא הייתה מסוגלת להתמודד עם הערפילים והאלומנטיקה, עם גנבים ופריצות, עם ערפאים ומכות. אבל התמודדות מול אצילים והגבירות שלהם... להסתובב בקרבם בריש גלי, חשופה לעיני כול ללא יכולת להסתתר... זה החריד אותה.

"קדימה, גבירתי", אמר סייזד בקול מרגיע. "זכרי את השיעורים".

להסתתר! למצוא פינה! צללים, ערפילים, כל דבר!

וין שילבה את ידיה לפנים בכוח והתקדמה. סייזד הלך לצדה. מזווית עינה היא יכלה לראות ארשת דאגה על פניו הרגועים בדרך כלל.

אין פלא שהוא דואג! כל הדברים שהוא לימד אותה פרחו מזיכרונה - התאדו כמו הערפילים עצמם. היא לא זכרה שמות, מנהגים, כלום.

היא עצרה בתוך אולם המבוא, ואציל מלכותי למראה בחליפה שחורה פנה והביט בה. וין קפאה.

האדם הביט בה במבט מזלזל ופנה ממנה. היא שמעה בוודאות את המילה "רנו" נלחשת והביטה הצדה בחשש. כמה נשים הביטו לעברה.

ועדיין, היא חשה כאילו הן לא ראו אותה באמת. הן בחנו את שמלתה, את שערה ואת תכשיטיה. וין הביטה לצד השני, אל המקום שבו חבורת גברים צעירה הביטה בה. הם הסתכלו לעבר המחשוף, אל השמלה היפה והאיפור, אבל הם לא ראו אותה.

איש מהם לא היה יכול לראות באמת את וין, אלא רק את הפנים שהיא עטתה על עצמה - את הפנים שהיא רצתה שהם יראו. הם ראו את הגבירה ואלט. וין כאילו לא הייתה שם.

כאילו... היא מסתתרת. מסתתרת מול עיניהם.

ולפתע היא חשה שהפחד נסוג. היא שחררה אנחת רווחה ארוכה והחשש נמוג. אימוניו של סייזד שבו אליה, והיא עטתה ארשת פנים של נערה הנרגשת מהנשף הרשמי הראשון שלה. היא פנתה הצדה, הושיטה את הצעיף למשרת, וסייזד נרגע לצדה. וין ירתה חיוך לעברו ונכנסה אל האולם הראשי.

היא יכולה לעשות את זה. היא עדיין חששה, אבל רגע החרדה חלף עבר לו. היא לא הייתה צריכה צללים או פינות - היא בסך הכול הייתה צריכה מסכה של אבני ספיר, איפור ובד כחול.

האולם הראשי של מצודת ונטור היה מראה מרשים ביותר. תקרתו התנשאה לגובה של ארבע או חמש קומות, ורוחבו של האולם היה גדול פי כמה מגובהו. חלונות משכית ענקיים ומלבניים ניצבו בשורות מסודרות לאורך האולם, והאורות החזקים והמוזרים שהאירו בחוץ זהרו ישירות עליהם והפיצו קשת של צבעים באולם. עמודי אבן ענקיים ומקושטים היו מקובעים בתוך הקירות, עומדים בשורה מתחת לחלונות. בדיוק לפני שהעמודים הגיעו אל הקרקע, הקיר הסתיים ופרץ החוצה, כשהוא יוצר יציע בעל קומה אחת מתחת לחלונות עצמם. עשרות שולחנות עטופים במפות לבנות הונחו באזור זה, נחבאים מאחורי העמודים ומתחת לחלונות. במרחק, בקצה השני של האולם, ראתה וין מרפסת נמוכה שקועה בתוך הקיר, אשר הובילה לקבוצת שולחנות נוספת.

"שולחן האוכל של לורד סטראף ונטור", לחש סייזד והחווה לעבר המרפסת הרחוקה.

וין הנהנה. "והאורות האלו בחוץ?"

"זרקורי סיד, גבירתי", הסביר סייזד. "אני לא בטוח כיצד מייצרים אותם – אפשר באופן כלשהו לחמם אבני סיד כדי ליצור את האור הזה מבלי להמיס אותם".

מקהלת כלי מיתר ניגנה על במה לשמאלה והפיקה מוזיקה עבור הזוגות שרקדו במרכז האולם. לימינה, שולחנות הכילו צלחות על גבי צלחות של מזון שהוגשו על ידי משרתים מהירים הלבושים בלבן.

סייזד התקרב אל משרת והציג את הזמנתה של וין. האיש הנהן ולחש משהו באוזנו של משרת צעיר. הצעיר השתחווה לעבר וין והוביל אותם אל החדר.

"ביקשתי שולחן בודד וקטן", אמר סייזד. "לדעתי, לא תצטרכי להתערות בחברה במהלך הביקור הראשון שלך, אלא רק להיראות".

וין הנהנה בהקלה.

"השולחן הבודד מסמל שאת רווקה", הזהיר סייזד. "אכלי לאט - ברגע שתסיימי את הארוחה, גברים יבואו ויבקשו ממך לרקוד איתם".

"לא לימדת אותי לרקוד!" אמרה וין בלחישה מבוהלת.

"לא היה זמן, גבירתי", אמר סייזד. "אל פחד - לפי כל כללי הנימוס, את יכולה לסרב להם. הם יניחו שאת פשוט נרגשת מהנשף הראשון שלך, ואיש לא ייפגע ממך".

וין הנהנה והמשרת הוביל אותם אל שולחן קטן ליד מרכז האולם. וין התיישבה על הכיסא היחיד בזמן שסייזד הזמין את ארוחתה. הוא הלך ונעמד מאחורי כיסאה.

וין ישבה בגו זקוף והמתינה. רוב השולחנות מוקמו בדיוק מתחת ליציע – קרובים לרחבת הריקודים - וזה השאיר מעבר דמוי מסדרון מאחוריהם, ליד הקיר. זוגות וקבוצות הלכו לאורכו ודיברו בשקט. לעתים מישהו החווה בידו או הנהן לעבר וין.

טוב, עד כה התכנית של קלסייר עובדת. אנשים התחילו להבחין בה. היא הייתה צריכה להתאמץ שלא להתכווץ בתוך כיסאה, כשפרלן בכיר צעד במעבר שמאחוריה. הוא לא היה הפרלן שהיא פגשה, למרבה המזל, אף שהיו לו אותן גלימות אפורות וקעקועים סביב עיניו.

למעשה, היה מספר גדול של מחייבים במסיבה. הם פסעו אנה ואנה והתערבבו בחוגגים. ועדיין, הם שידרו אווירה של... ריחוק. ניתוק. הם שוטטו במקום כאילו היו מלווים.

החיילים שומרים על הסקאא, חשבה וין. המחייבים, ככל הנראה, עושים אותו הדבר לאצילים. זה היה מראה מוזר - היא תמיד חשבה שהאצילים חופשיים. ולמען האמת, היה להם הרבה יותר ביטחון מאשר לסקאא. נראה שרבים נהנו מהמסיבה, והמחייבים היו לא על תקן משטרה או אפילו מרגלים. ועדיין, הם היו שם. הם שוטטו במקום, הצטרפו לשיחות. תזכורת מתמדת לשליט הגדול ולאימפריה שלו.

וין הפנתה את תשומת הלב הרחק מהמחייבים - נוכחותם עדיין גרמה לה חוסר נוחות - והתמקדה דווקא במשהו אחר: בחלונות היפים. ממקום מושבה היא יכלה לראות כמה מהם ישירות.

הם הציגו תמונות דתיות, כמו רוב הסצינות החביבות על בני האצולה. אולי היה זה כדי להראות את אדיקותם, ואולי הייתה זו חובה. וין לא ידעה מספיק עליהן - אבל גם ואלט ככל הנראה לא הייתה אמורה לדעת, ולכן זה היה בסדר.

למרבה המזל, היא הצליחה לזהות כמה מהסצנות - בעיקר בגלל השיעורים של סייזד. נראה שהוא ידע הרבה על המיתולוגיה של השליט הגדול, כפי שהוא הכיר את רוב הדתות האחרות, אף שנראה לה מוזר שהוא למד דת שהוא שנא כל כך.

המוטיב המרכזי של רוב התמונות בחלונות היה תהומות. כתם שחור ואפל - או לפי מושגי החלון הסגול - חסר צורה, בעל זרועות תמנון דביקות שהשתרכו לאורך כמה חלונות. וין הביטה מעלה, לעבר הדמויות הססגוניות של השליט הגדול, וגילתה כי התמונות ריתקו אותה.

מה זה היה? היא תהתה. התהומות? מדוע לצייר אותו באופן ערטילאי כל כך - מדוע לא להראות כיצד הוא נראה באמת?

היא מעולם לא חשבה על תהומות, אבל השיעורים של סייזד גרמו לה לחשוב. מיד היא חשבה שמדובר בתרמית. השליט הגדול המציא איום אדיר שהוא הצליח להשמיד בעבר, ולכן "זכה" להיות הקיסר. אבל כשווין הביטה בדבר הנוראי והמעוות שלפניה, היא כמעט האמינה בקיומו.

מה אם דבר כזה באמת היה קיים? ומה אם השליט הגדול באמת הצליח לנצח אותו?

היא נאנחה והנידה ראשה למחשבה. היא כבר התחילה לחשוב כמו אצילה. היא העריצה את יופיים של העיטורים - חשבה על משמעותם - מבלי להניד עפעף לעושר האדיר שיצר אותם. כל דבר מסביבה היה מקושט ומקסים.

העמודים באולם לא היו עמודים פשוטים, אלא נחצבו ביד אומן. דגלים גדולים נתלו מהתקרה בדיוק מתחת לחלונות, ורשת שתי וערב של קורות עץ החזיקה את התקרה המקושתת והגבוהה. בנקודה הגבוהה ביותר של הקורות הייתה אבן סיומת. היא ידעה שכל אבן סיומת הייתה מסותתת לעילא, אף שהייתה רחוקה מכדי שאיש יוכל לבחון אותה.

והרקדנים השלימו את תמונת המקום היפה, אולי אפילו האפילו עליה. זוגות נעו בחן, כשהם נעים במנגינה הקלה בתנועות מושלמות. רבים מהם דיברו בזמן הריקוד. הגבירות נעו בחופשיות בשמלותיהן - שרבות מהן, הבחינה וין, גרמו לשמלתה שלה להחוויר. סייזד צדק: שיער ארוך היה באופנה, אף שמספר הנשים שקשרו אותו היה זהה לזה של אלו שפיזרו אותו.

הגברים באולם המלכותי נראו שונים במובן כלשהו. מכובדים. האם אלו אותם היצורים שהכו את חבריה ושעבדו את הסקאא? הם נראו כל כך... מושלמים, מנומסים, מכדי לבצע מעשים כה נפשעים.

תמהתני אם הם בכלל מבחינים בעולם שבחוץ, היא חשבה ושילבה את זרועותיה על השולחן בעת שהביטה ברקדנים. אולי הם אינם יכולים לראות מבעד למצודות ולנשפים - בדיוק כפי שהם אינם מסוגלים לראות מבעד לשמלה ולאיפור שלי.

סייזד טפח על כתפה, ווין נאנחה ואימצה תנוחה אצילה יותר. הארוחה הגיעה לאחר כמה רגעים - משתה של טעמים שהיה מפחיד אותה, אילולא התרגלה לאכול אותם במהלך החודשים האחרונים. שיעוריו של סייזד לא כללו ריקודים אמנם, אבל הם לימדו אותה את כללי הנימוס בארוחה, ווין הודתה לו על כך. כפי שקלסייר אמר, המטרה העיקרית שלה הערב הייתה להראות את פניה - והיה חשוב שהיא תציג פנים נאותים.

היא לעסה בעדינות, כפי שלמדה, וזה אפשר לה להיות אטית ויסודית. היא לא ששה למחשבה שמישהו יזמין אותה לרקוד. היא חששה שנשמתה תפרח אם מישהו באמת ידבר איתה. אבל לא היה אפשר להאריך ארוחה יתר על המידה - במיוחד במנות הקטנות שמעניקים לגבירות. היא כילתה אותה לאחר זמן מה והניחה את המזלג על הצלחת לסמן כי סיימה.

המחזר הראשון התקרב אליה בטרם חלפו להן שתי דקות. "הגבירה ואלט רנו?" שאל הגבר הצעיר וקד קלות. הוא לבש מקטורן ירוק מתחת למעיל חליפה שחור וארוך. "אני הוא לורד ריאן סטרוב. האם תרצי לרקוד עמי?"

"אדוני הלורד", אמרה וין והרכינה מבטה בביישנות. "לכבוד הוא לי, אבל זהו הנשף הראשון שלי, ואני פשוט נפעמת! אני חוששת שאמעד מהתרגשות על רצפת הריקודים. אולי בפעם הבאה...?"

"כמובן, גבירתי", הוא אמר בהנהון מנומס ועזב.

"כל הכבוד, גבירתי", אמר סייזד בשקט. "המבטא שלך היה מעולה. מובן שבפעם הבאה תהיי חייבת לרקוד איתו. עד אז נאמן אותך, כך אני מאמין".

וין הסמיקה קלות. "אולי הוא לא יגיע".

"אולי", אמר סייזד. "אבל לא נראה לי. האצילים הצעירים מאוד אוהבים את הסחות הדעת הליליות האלו".

"הם עורכים נשפים בכל לילה?"

"כמעט", אמר סייזד. "הנשפים הם, אחרי הכול, הסיבה המרכזית לכך שאנשים מגיעים אל לות'אדל. אם מישהו מגיע לעיר ויש נשף - וכמעט תמיד יש - אז הוא בדרך כלל מגיע לנשף, בוודאי אם הוא רווק צעיר. לא יצפו ממך להשתתף בכל הנשפים, אבל תצטרכי כנראה להגיע לשניים או שלושה בשבוע".

"שניים או שלושה..." אמרה וין. "אצטרך הרבה יותר שמלות!"

סייזד חייך. "אה, את כבר חושבת כמו אצילה. עכשיו, גבירתי, אם תסלחי לי..."

"לסלוח לך?" שאלה וין והסתובבה.

"אני הולך אל ארוחת המשרתים", אמר סייזד. "משרת בדרגה שלי בדרך כלל משוחרר לאחר שאדונו סיים את הארוחה. אני חושש לעזוב אותך, אבל בארוחה שלי ישתתפו משרתים חשובים מהאצולה הבכירה. אדון קלסייר ירצה שאאזין לשיחות שיתנהלו שם".

"אתה משאיר אותי לבד?"

"עד כה התנהגת למופת, גבירתי", אמר סייזד. "לא היו לך טעויות גדולות - או לפחות, טעויות שלא מצפים מנערה חדשה המגיעה לנשף הראשון שלה".

"כמו מה?" שאלה וין בחשש.

"נשוחח על כך מאוחר יותר. פשוט הישארי ליד שולחנך, לגמי מהיין - נסי לא למלא את הכוס יתר על המידה - והמתיני לשובי. אם גברים צעירים נוספים יבואו, גרשי אותם בעדינות כפי שעשית לראשון".

וין הנהנה בהיסוס.

"אחזור בעוד כשעה", הבטיח סייזד. אבל הוא נותר עומד במקום, כאילו המתין למשהו.

"אמ, אתה משוחרר", אמרה וין.

"תודה לך, גבירתי", הוא אמר, קד ועזב את השולחן. הוא הותיר אותה לבד.

לא לבד, היא חשבה. קלסייר נמצא שם, מביט בי בלילה. המחשבה הרגיעה אותה, אף שהיא הרגישה בחדות את הריקנות שמאחורי כיסאה.

שלושה גברים צעירים ניגשו אליה כדי לרקוד איתה, אבל כל אחד קיבל סירוב מנומס. אחרים לא באו בעקבותיהם; ככל הנראה פשטה שמועה שהיא איננה מעוניינת לרקוד. היא זכרה את שמות ארבעת הגברים הצעירים שפנו אליה - קלסייר ירצה לדעת מי הם - והחלה בהמתנה.

עד מהרה ובאופן מוזר, היא החלה להשתעמם. החדר היה מאוורר היטב, אבל היא הרגישה חנוקה מתחת לכל שכבות הבד. רגליה היו במצב רע, כי הן היו אזוקות בבגדים תחתונים שהגיעו עד קרסוליה. השרוולים הארוכים גם הם לא עזרו, אף שהמשי היה רך כנגד עורה. הריקודים נמשכו, והיא הביטה בהם בעניין לזמן מה. אבל תשומת לבה נדדה כעבור זמן קצר אל המחייבים.

לאחר תצפית של כמה דקות היא הבחינה שיש להם תפקיד במסיבה. לרוב הם עמדו בנפרד מקבוצות האצולה, אך לפעמים הצטרפו אליהן. ומדי פעם הייתה קבוצת אצילים עוצרת ומחפשת מחייב, ומורה לו לבוא בתנועה מכובדת.

וין קימטה את מצחה בניסיון להבין מה היא מחמיצה. בסופו של דבר, קבוצה משולחן קרוב הורתה למחייב להתקרב אליה. השולחן היה רחוק מכדי שתוכל לשמוע, אבל בעזרת בדיל...

היא נכנסה לתוך מוחה כדי לשרוף את המתכת, אבל נעצרה. נחושת תחילה, היא חשבה, והדליקה את המתכת. היא צריכה להתרגל להשאיר אותה דלוקה כמעט כל הזמן, כדי לא להיחשף.

לאחר שהסתירה את כוחותיה האלומנטיים, היא שרפה בדיל. אור החדר סנוור אותה מיד, והיא נאלצה לעצום את עיניה. המוזיקה של הלהקה הדהדה באוזניה, ועשרות שיחות מסביבה התגברו מזמזומים לקולות חזקים וברורים. היא נאלצה להתמקד היטב בשיחה שבה התעניינה. היא ידעה שמדובר בשולחן הקרוב ביותר אליה, ולכן הצליחה להפריד בין הקולות השונים.

"... נשבע שאחלוק חדשות אודות האירוסים שלי איתו לפני כל אדם אחר", אמר אחד האנשים. וין פקחה את עיניה מעט - זה היה אחד האצילים בשולחן.

"בסדר גמור", אמר המחייב. "אני עד להבטחה ומתעד אותה".

האציל הושיט יד ומטבעות צלצלו. וין כיבתה את הבדיל ופקחה את עיניה כדי לראות את המחייב עוזב את השולחן ומחליק דבר מה - ככל הנראה מטבעות - אל כיס גלימותיו.

מעניין, חשבה וין.

לרוע המזל, האנשים קמו מן השולחן והלכו לדרכים נפרדות, ווין נותרה ללא מקור לציתות. השיעמום חזר כשהביטה במחייב צועד בחדר לעבר אחד מחבריו. היא החלה לנקוש על השולחן, בעודה מביטה בשני המחייבים, עד שהבינה דבר מה.

היא זיהתה אחד מהם. לא את המחייב שלקח את הכסף, אלא את חברו המבוגר ממנו. הוא היה נמוך ובעל פנים קודרים, ועמד זקוף כאילו היה מלך. נראה שהמחייב האחר היה כנוע בפניו.

תחילה חשבה וין שהיא מכירה אותו מהביקור שלה בקנטון הכספים, והיא חשה פרץ אימה. אבל אז הבחינה כי לא היה זה אותו אדם. היא ראתה אותו לפני כן, אבל לא שם. הוא...

אבא שלי, היא הבינה בתדהמה.

ריין הראה לה אותו פעם, זמן קצר לאחר שהגיעו ללות'אדל, לפני כשנה. הוא פיקח על הפועלים בכבשן מקומי. ריין לקח את וין, הגניב אותה פנימה, והתעקש שתראה את אביה לפחות פעם אחת - אף שהיא עדיין לא הבינה מדוע. בכל מקרה, היא זכרה את פניו.

היא התאמצה שלא להתכווץ בכיסאה. לא היה סיכוי שהאיש יזהה אותה - הוא אפילו לא ידע שהיא קיימת. היא אילצה את עצמה להפנות את תשומת לבה הרחק ממנו, והביטה שוב לעבר החלונות. אבל היא לא הצליחה להתמקד בהם, מכיוון שהעמודים והבליטות הסתירו אותם.

בעודה יושבת, היא הבחינה בדבר שלא הבחינה בו לפני כן - מרפסת גבוהה שהשתרעה מעל הקיר המרוחק. היא הייתה מקבילה למרפסת שמתחת לחלונות, אלא שהייתה ממוקמת גבוה בקיר הנגדי, בין החלונות והתקרה. היא ראתה אנשים הולכים עליה, זוגות ובודדים, ומביטים על המסיבה מלמעלה.

חושיה משכו אותה לעבר המרפסת, אל מקום רחוק שתוכל להשקיף ממנו על המסיבה מבלי להיראות. משם גם תוכל לראות את הנוף המרהיב של הדגלים והחלונות שמול שולחנה, ולבחון את סיתות האבנים מבלי שתצטרך לפעור את עיניה.

סייזד אמר לה להישאר, אבל ככל שהיא נשארה על מקומה, כך נמשכו עיניה לעבר המרפסת הסודית. היא רצתה לקום וללכת, למתוח את רגליה ואולי לשאוף קצת אוויר. נוכחות אביה - בין אם ידע על קיומה ובין אם לאו – רק עודדה אותה לעזוב את האולם המרכזי.

אף אחד לא מבקש ממני לרקוד איתו, היא חשבה. ועשיתי את כל מה שקלסייר ביקש ממני, נראיתי על ידי האצולה.

היא קפאה, ואז החוותה לעבר נער משרת.

הוא התקרב אליה בלהיטות. "כן, הגבירה רנו?"

"איך אני מגיעה למקום הזה למעלה?" שאלה וין והצביעה לעבר המרפסת.

"יש מדרגות בדיוק לצד הלהקה, גבירתי", אמר הנער. "טפסי עליהן ותגיעי למרפסת העליונה".

וין הנהנה לאות תודה. היא קמה בנחישות והתקדמה לעבר קדמת החדר. איש לא העניק לה יותר ממבט חולף, כשהלכה בביטחון וחצתה את האולם לעבר גרם המדרגות.

מסדרון האבן התעקל כלפי מעלה, הסתחרר סביב עצמו, והמדרגות היו קצרות אבל תלולות. חלונות משכית קטנים, לא רחבים יתר על המידה, נפערו לאורך הקיר החיצוני - אף שהיו אפלים וללא תאורה. וין עלתה במהירות, כשהיא משחררת את האנרגיה האצורה בה, אבל החלה להתנשף ממשקל השמלה והקושי להרים אותה כך שלא תמעד. ניצוץ של פיוטר שרוף גרם לה לעלות ללא כל קושי מבלי להזיע או להרוס את האיפור.

הטיפוס היה שווה את המאמץ. המרפסת העליונה הייתה כמעט חשוכה - מוארת רק על ידי כמה עששיות שהוצבו על הקירות והפיצו אור כחול - והעניקה נוף מרשים של חלונות המשכית. האזור היה שקט ווין הרגישה לבד כשהתקרבה למעקה ברזל המוצב בין שני עמודים והביטה מטה. מרצפות האבן של הרצפה מתחתיה יצרו תבנית שהיא לא הבחינה בה קודם, צורות מעוגלות בגוון אפור על גבי לבן.

ערפילים? היא תהתה, כשהיא נשענת על המעקה. כמו מעמד העששית שלצדה, גם המעקה היה מעוטר בתבניות ובפרטים קטנים - שניהם חושלו בתבניות של שרכים מפותלים. ראשי העמודים שלצדה היו מסותתים בצורת חיות אבן שקפאו בתנועה של זינוק מהמרפסת.

"את רואה, זאת הבעיה בללכת ולמלא את כוס היין שלך".

הקול הפתאומי גרם לה לזנק ממקומה והיא הסתובבה. גבר צעיר עמד מאחוריה. חליפתו לא הייתה המשובחת ביותר, והמקטורן שלו לא היה הבוהק ביותר. המעיל והחולצה היו רפויים, ושערו היה פרוע במקצת. הוא נשא כוס יין, ובכיס החיצוני של מעילו הייתה תפיחה בצורת ספר שהיה גדול מדי עבור הכיס.

"הבעיה היא", אמר הגבר הצעיר, "שאתה חוזר ומגלה שהמקום האהוב עליך נגנב על ידי נערה יפה. עכשיו, הג'נלטמן שבי היה עובר למקום אחר ומשאיר את הגבירה להרהוריה. אבל זה באמת המקום הטוב ביותר על המרפסת - והמקום היחיד שיש בו עששית עם אור שאפשר לקרוא בו".

וין הסמיקה. "אני מצטערת, אדוני הלורד".

"אה, את רואה, עכשיו אני מרגיש אשם. הכול בגלל כוס יין. תראי, יש כאן מספיק מקום לשני אנשים - רק תזוזי קצת".

וין קפאה במקומה. כיצד תוכל לסרב בנימוס? הוא כנראה רצה שהיא תישאר קרובה אליו - האם ידע מי היא? האם כדאי שתגלה את שמו כדי למסור אותו לקלסייר?

היא זזה הצדה מעט, והאיש התמקם לצדה. הוא נשען אחורנית כנגד העמוד, ולמרבה הפליאה, הוציא את הספר והתחיל לקרוא. הוא צדק: העששית האירה ישירות על הדפים. וין הביטה בו, אבל הוא נראה שקוע לחלוטין בקריאתו. הוא לא עצר אפילו לרגע כדי להביט בה.

הוא לא מתכוון לשים לב אליי כלל? חשבה וין, כשהיא מבולבלת מהכעס שחשה כלפיו. אולי הייתי צריכה ללבוש שמלה מפוארת יותר.

האיש לגם מהיין והיה ממוקד בספר.

"אתה תמיד קורא בנשפים?" היא שאלה.

הגבר הצעיר הרים את מבטו. "בכל פעם שאני יכול להתחמק".

"האם זה לא עומד בניגוד למטרה של נשף?" שאלה וין. "למה להשתתף בנשף אם אתה לא מתכוון להתרועע עם הנוכחים?"

"גם את נמצאת כאן למעלה", הוא ציין.

וין הסמיקה. "רק רציתי לראות את האולם".

"באמת? ומדוע סירבת לכל שלושת הגברים שביקשו ממך לרקוד?"

וין נעצרה. האיש חייך ופנה חזרה לספרו.

"היו ארבעה", אמרה וין בכעס. "וסירבתי להם מכיוון שאני לא יודעת לרקוד טוב כל כך".

האיש הוריד את ספרו מעט והביט בה. "את יודעת, את הרבה פחות ביישנית מכפי שאת נראית".

"ביישנית?" שאלה וין. "אני לא הגבר שיושב וקורא ספר בזמן שגבירה צעירה עומדת לידו, ואפילו לא מציג את עצמו כיאות".

האיש הרים גבה סקרנית. "עכשיו, את רואה, את נשמעת כמו אבי. מובן שאת נראית הרבה יותר טוב ממנו, אבל רטננית בדיוק כמותו".

וין הביטה בו בכעס. לבסוף, הוא פלבל עיניו. "בסדר גמור, הרשי לי להיות ג'נטלמן". הוא קד לעברה בצעד מעודן ורשמי. "אני הוא לורד אֵלֵנד. הגבירה ואלט רנו, האם יורשה לי לחלוק איתך את המרפסת בזמן שאקרא?"

וין שילבה את זרועותיה. אלנד? זה היה שם משפחתו או שמו הפרטי? כדאי לחקור אותו עוד? הוא רק רצה לחזור למקומו. אבל... איך הוא ידע שסירבתי לרקוד? באופן כלשהו, היה לה חשד שקלסייר ירצה לדעת עוד על השיחה הזאת.

מסיבה מוזרה כלשהי היא לא רצתה להרחיק ממנה את הגבר הזה כמו את האחרים. לעומת זאת היא חשה כעס על שהוא הרים שוב את ספרו.

"עדיין לא אמרת לי מדוע אתה מעדיף לקרוא במקום להשתתף בנשף", היא אמרה.

האיש נאנח והוריד שוב את ספרו. "טוב, תראי, גם אני לא בדיוק הרקדן הכי טוב בעולם".

"אה", אמרה וין.

"אבל", הוא אמר והרים את אצבעו, "זה רק חלק מהעניין. את אולי לא יודעת, אבל לפעמים אי אפשר לסבול עוד מסיבות. ברגע שהשתתפת בחמש-מאות או בשש-מאות נשפים כאלו, אתה מתחיל להרגיש שהם חוזרים על עצמם".

וין משכה בכתפיה. "בוודאי היית רקדן טוב אם היית מתאמן".

אלנד הרים גבה. "את לא תיתני לי לחזור לקרוא, נכון?"

"לא בזמן הקרוב".

הוא נאנח והכניס את הספר חזרה לכיס מעילו - שהחל לקבל צורה של ספר. "בסדר. את רוצה ללכת לרקוד?"

וין קפאה. אלנד חייך לעברה בקלילות.

בשם השליט! או שהוא חלקלק בצורה יוצאת דופן או שהוא ממש לא יודע להתנהג בחברה. הפריע לה שהיא לא הצליחה להחליט.

"אני מניח שהתשובה שלילית?" אמר אלנד. "יופי - חשבתי שאני צריך להציע, מכיוון שהסקנו כבר שאני ג'נלטמן. אבל אני בטוח שהזוגות למטה לא יעריכו את העובדה שנרמוס להם את הבהונות".

"מוסכם. מה אתה קורא?"

"ספר של דיליסטני", אמר אלנד. "'משפטי האנדרטה. שמעת עליו?"

וין הנידה בראשה.

"אה, טוב. לא הרבה שמעו עליו". הוא נשען על המעקה והביט למטה. "אז, מה את חושבת על הביקור הראשון שלך בחצר האצולה?"

"אני די... המומה".

אלנד צחקק. "את יכולה להגיד הרבה דברים על בית ונטור - אבל הם יודעים לערוך מסיבות".

וין הנהנה. "אם כך, אתה לא אוהב את בית ונטור?" היא אמרה. אולי זה אחד מהלורדים של הבתים היריבים.

"לא במיוחד, לא", אמר אלנד. "הם אנשים מעצבנים, אפילו יחסית לאצילים הבכירים. הם לא יכולים פשוט לערוך מסיבה, הם חייבים לערוך את המסיבה הטובה ביותר. לא משנה שהם הורגים את המשרתים שלהם מרוב מאמץ במהלך המסיבה, הם יכו אותם עד מוות אם המקום לא יהיה נקי ומצוחצח בבוקר שלמחרת".

וין הטתה את ראשה. לא ציפיתי שאציל ידבר ככה.

אלנד עצר ונראה נכלם מעט. "אבל, טוב, לא משנה. אני חושב שהמשרת הטריסאי שלך מחפש אותך".

וין נבהלה והביטה מעבר למעקה. דמותו הגבוהה של סייזד עמדה לצד השולחן הריק שלה ודיברה אל משרת.

וין נזעקה בשקט. "אני חייבת ללכת", היא אמרה ופנתה לעבר גרם המדרגות.

"אה, טוב", אמר אלנד, "אז אני יכול לחזור לקרוא". הוא נופף לעברה בחצי לב, והספר היה פתוח עוד לפני שעשתה צעד אחד.

וין הגיעה אל תחתית גרם המדרגות בהתנשפות. סייזד ראה אותה מיד.

"אני מצטערת", היא אמרה בהתנצלות בעודה מתקרבת.

"אל תתנצלי, גבירתי", אמר סייזד בשקט. "זה נראה לא יאה וגם לא נחוץ. השיטוט שלך במקום היה רעיון טוב, לדעתי. הייתי מציע זאת בעצמי, אילו לא נראית לחוצה כל כך".

וין הנהנה. "אם כך, הגיע הזמן ללכת?"

"זהו זמן נאות לעזוב, אם תרצי", הוא אמר והביט לעבר המרפסת. "יורשה לי לדעת מה עשית שם למעלה, גבירתי?"

"רציתי לראות את החלונות", אמרה וין. "אבל בסופו של דבר דיברתי עם מישהו. נראה שהוא התעניין בי בהתחלה, אבל עכשיו נראה לי שהוא בכלל לא התעניין בי. זה לא משנה - הוא לא נראה מישהו חשוב שקלסייר ירצה לדעת את שמו".

סייזד נעצר במקומו. "עם מי דיברת?"

"האיש שנמצא שם בפינה, על המרפסת", אמרה וין.

"אחד מחבריו של לורד ונטור?"

וין קפאה. "האם לאחד מהם קוראים אלנד?"

סייזד החוויר כסיד. "את שוחחת עם לורד אלנד ונטור?"

"אמ... כן?"

"הוא ביקש ממך לרקוד?"

וין הנהנה. "אבל אני לא חושבת שהוא באמת התכוון לזה".

"אוי ואבוי", אמר סייזד. "אני חושב שברגע זה הסתיימה האנונימיות שלך".

"ונטור?" שאלה וין והזעיפה פנים. "ממצודת ונטור?"

"היורש לתואר הבית", אמר סייזד.

"הממ", אמרה וין והבינה שהיא צריכה להרגיש מאוימת מכפי שהרגישה. "הוא היה קצת מעצבן - במובן הנחמד של המילה".

"אסור לנו לדבר על זה כאן", אמר סייזד. "את נמוכה בהרבה ממעמדו. בואי, הבה נעזוב את המקום. לא הייתי צריך ללכת לארוחת הערב..."

הוא החל להתרחק, כשהוא ממלמל כל העת ומוביל את וין לאולם הכניסה. היא הציצה פעם נוספת לעבר האולם הראשי בזמן שלקחה את הצעיף, ושרפה בדיל, כשהיא ממצמצת כנגד האור ומחפשת את המרפסת העליונה.

הוא החזיק את הספר, סגור, ביד אחת - והיא הייתה יכולה להישבע שהוא הביט מטה לכיוונה. היא חייכה ונתנה לסייזד ללוות אותה לתוך הכרכרה.

אני יודע שאסור לי לתת לתרמילאי פשוט להטריד אותי. אבל הוא מטריס, המקום שממנו הגיעו הנבואות. אם מישהו יכול לזהות רמאי, האין זה הוא?

בכל מקרה, אני ממשיך במסעי, הולך אל המקום, שלפי הנבואות, יוביל אותי אל גורלי – הולך, מרגיש את עיניו של ראשק ננעצות בגבי. מקנאות. לועגות. שונאות.

פרק 13

וין ישבה כשרגליה שלובות מתחתיה באחד מכיסאותיו הנוחים של לורד רנו. היה נפלא להיפטר מהשמלה המגושמת וללבוש שוב את החולצה והמכנסיים המוכרים.

אבל כעסו הרגוע של סייזד גרם לה לרצות לברוח. הוא עמד בקצה השני של החדר, ווין הצליחה להבין שהיא בצרות. סייזד חקר אותה לעומק וניסה לדלות את כל הפרטים משיחתה עם לורד אלנד. שאלותיו הפגינו כבוד, כמובן, אבל גם לחצו אותה לפינה.

וין חשבה שהטריסאי דאג יתר על המידה בנוגע לחילופי הדברים שלה עם האציל הצעיר. הם לא דיברו על דברים ממש חשובים, ואלנד עצמו לא נראה מרשים יחסית ללורד מבית בכיר.

אבל היה משהו משונה בנוגע אליו - משהו שווין לא הייתה מוכנה להודות בפני סייזד. היא הרגישה... נוח במחיצת אלנד. כשחשבה על השיחה, היא הבינה שבאותם רגעים מעטים היא לא הייתה באמת הגבירה ואלט. היא גם לא הייתה וין, מכיוון שאותו חלק בה - חברת הצוות הביישנית - היה מזויף ממש כמו ואלט.

לא, היא פשוט הייתה... מי שהיא באמת. זאת הייתה חוויה מוזרה. לפעמים היא הרגישה כך כשהייתה עם קלסייר והאחרים, אבל במובן מוגבל יותר. כיצד אלנד הצליח לעורר את האני האמיתי שלה באופן כל כך מהיר ויסודי?

אולי הוא השתמש באלומנטיקה עליי! היא חשבה בבהלה. אלנד היה אציל בכיר; אולי הוא היה מרגיע. אולי השיחה הזאת הייתה לא כל כך פשוטה כפי שהיא חשבה בתחילה.

וין נשענה אחורנית בכיסאה והזעיפה פנים. היא הפעילה את הנחושת, ולכן הוא לא היה מסוגל להשתמש באלומנטיקה רגשית עליה. באופן כלשהו, הוא פשוט גרם לה להסיר את ההגנות. וין נזכרה בחוויה וחשבה כמה מוזר היה להרגיש בנוח. במחשבה לאחור, ברור שהיא הייתה לא מספיק זהירה.

אהיה זהירה יותר בפעם הבאה. היא הניחה שהם ייפגשו שוב. כדאי מאוד שזה יקרה.

משרת נכנס ולחש בשקט לסייזד. שרפה מהירה של בדיל אפשרה לווין לשמוע את השיחה - סוף כל סוף, קלסייר חזר.

"שלח בבקשה הודעה ללורד רנו", אמר סייזד. המשרת במדים הלבנים הנהן ועזב את החדר במהירות.

"כולכם יכולים לעזוב", אמר סייזד ברוגע, והמשרתים שבחדר התפזרו. נוכחותו השקטה של סייזד אילצה אותם לעמוד ולהמתין בחדר, מבלי לדבר או לנוע.

קלסייר ולורד רנו הגיעו ביחד, כשהם משוחחים בשקט. כמו תמיד, רנו לבש חליפה עשירה מעוצבת בסגנון מערבי ולא מוכר. האיש המבוגר קיצץ בקפידה את שפמו האפור והלך באווירה מכובדת. אפילו לאחר שבילתה ערב שלם בנוכחות האצולה, וין הוקסמה שוב מן המראה האצילי שלו.

קלסייר עדיין לבש את גלימת הערפילאים. "סז?" הוא אמר כשנכנס. "יש חדשות?"

"חוששני שכן, אדון קלסייר", אמר סייזד. "מתברר שהגבירה וין משכה את תשומת לבו של לורד אלנד ונטור הלילה בנשף".

"אלנד?" שאל קלסייר ושילב את זרועותיו. "האין הוא היורש?"

"אכן כן", אמר רנו. "פגשתי את הבחור לפני ארבע שנים בערך, כשאביו ביקר במערב. הוא נראה לי כמו בחור לא מכובד יחסית למעמד שלו".

ארבע שנים? חשבה וין. אין סיכוי שהוא מתחזה ללורד רנו במשך זמן כה רב. קלסייר נמלט מהבורות רק לפני שנתיים! היא הביטה במתחזה, אבל - כמו תמיד - לא הצליחה להבחין בטעות כלשהי.

"כמה תשומת לב הבחור העניק לה?" שאל קלסייר.

"הוא ביקש ממנה לרקוד איתו", אמר סייזד. "אבל הגבירה וין הייתה מספיק חכמה כדי לסרב. פגישתם הייתה כנראה צירוף מקרים - אבל אני חושש שהיא מצאה חן בעיניו".

קלסייר צחקק. "לימדת אותה טוב מדי, סז. בעתיד, וין, אולי כדאי שתנסי להיות פחות מקסימה".

"למה לא?" שאלה וין וניסתה להסתיר את כעסה. "חשבתי שאתה רוצה שיחבבו אותי".

"לא אנשים חשובים כמו אלנד ונטור, ילדה", אמר לורד רנו. "שלחנו אותך לחצר האצולה כדי שתוכלי לכרות בריתות - לא לעורר שערוריות".

קלסייר הנהן. "ונטור הוא צעיר, פנוי והיורש לבית עוצמתי ביותר. אם תיכנסי איתו למערכת יחסים, יהיו לנו בעיות קשות. הנשים בחצר האצולה יקנאו בך, והמבוגרים לא יעריכו את הבדל המעמדות ביניכם. חלקים שלמים מחצר האצולה לא ירצו אפילו להתקרב אלייך. כדי להשיג את המידע הנחוץ לנו, אנחנו זקוקים שהאצולה תראה אותך כגבירה הססנית, לא חשובה - והחשוב מכול - לא מאיימת".

"מלבד זאת, ילדה", אמר לורד רנו, "אין זה הגיוני שאלנד ונטור באמת מתעניין בך. הוא ידוע כעוף מוזר בחצר האצולה - הוא כנראה מנסה להעצים את המוניטין שלו בכך שהוא עושה את הבלתי צפוי".

וין חשה שהיא מסמיקה. הוא כנראה צודק, היא אמרה לעצמה בנחישות. היא עדיין כעסה על שלושתם - במיוחד על קלסייר והגישה העליזה והאדישה שלו.

"כן", אמר קלסייר. "עדיף שמעתה ואילך תתרחקי לחלוטין מוונטור. נסי להעליב אותו או משהו. תלי בו את אחד המבטים הזועפים שלך".

וין הביטה בקלסייר במבט אדיש.

"על זה דיברתי!" אמר קלסייר בצחוק.

וין חרקה שיניים ואילצה את עצמה להירגע. "ראיתי את אבי הלילה בנשף", היא אמרה, בתקווה להסיח את דעתו של קלסייר והאחרים מלורד ונטור.

"באמת?" שאל קלסייר בעניין.

וין הנהנה. "זיהיתי אותו מהפעם שאחי הראה לי אותו".

"מה הכוונה?" שאל רנו.

"אביה של וין הוא מחייב", אמר קלסייר. "והוא מספיק חשוב, כנראה, כדי ללכת לנשף כזה. את יודעת איך קוראים לו?"

וין הנידה בראשה.

"תיאור?" שאל קלסייר.

"אה... קירח, קעקועים סביב העיניים..."

קלסייר צחקק. "פשוט הראי לי אותו באחד הימים, בסדר?"

וין הנהנה וקלסייר פנה אל סייזד. "עכשיו, האם הבאתם לי את שמות האצילים שביקשו לרקוד עם וין?"

סייזד הנהן. "היא מסרה לי רשימה, אדון קלסייר. גם שמעתי שמועות מעניינות בארוחת המשרתים".

"יפה", אמר קלסייר והביט לעבר שעון האורלוגין בפינה. "כדאי שתשמור זאת למחר בבוקר. אני חייב ללכת".

"ללכת?" שאלה וין בהפתעה. "אבל רק הגעת!"

"זה הדבר המוזר בלהגיע למקום מסוים, וין", הוא אמר בקריצה. "ברגע שהגעת לשם, הדבר היחיד שאתה יכול לעשות הוא לעזוב. לכי לישון - את נראית קצת גמורה".

קלסייר נפרד לשלום מהקבוצה ויצא מהחדר, כשהוא שורק לעצמו בעליצות.

הוא יותר מדי אדיש, חשבה וין. ויותר מדי מסתורי. הוא בדרך כלל אומר לנו את שמות המשפחות שהוא הולך לפגוע בהן.

"אני חושבת שבאמת אלך לישון", אמר וין ופיהקה.

סייזד הביט בה בחשדנות, אבל נתן לה ללכת כשרנו החל לדבר איתו בשקט. וין רצה במדרגות אל חדרה, לבשה את גלימת הערפילאים ופתחה את דלתות המרפסת.

הערפילים נכנסו אל החדר. היא הבעירה ברזל וראתה את קו המתכת הכחול הדועך מצביע למרחק.

בוא נראה לאן אתה הולך, אדון קלסייר.

וין שרפה פלדה ודחפה את עצמה אל ליל הסתיו הקריר והלח. הבדיל חיזק את עיניה וגרם לאוויר הקר לעקצץ בגרונה. היא דחפה בחוזקה מאחוריה, ואז משכה את עצמה קלות מהשערים שמתחתיה. המהלך העיף אותה בקשת גדולה מעל שערי הפלדה, ולאחר שעברה מעליהם היא דחפה אותם וזרקה את עצמה גבוה לשמים.

היא הביטה כל העת אל הנתיב הכחול שהוביל אל קלסייר, ועקבה אחריו ממרחק בטוח כדי שלא יזהה אותה. היא לא נשאה עליה ברזל - אפילו לא מטבעות - והמשיכה לשרוף את הנחושת שלה כדי להסתיר את השימוש באלומנטיקה. לכאורה, רק הקולות היו יכולים להתריע על נוכחותה בפני קלסייר, ולכן היא נעה בשקט.

למרבה הפליאה, קלסייר לא פנה לתוך העיר. לאחר שחלף על פני שערי האחוזה, הוא פנה צפונה אל מחוץ לעיר. וין עקבה אחריו, כשהיא נוחתת ורצה בשקט על האדמה הקשה.

לאן הוא הולך? היא חשבה במבוכה. הוא מקיף את פליס? הוא פונה אל אחת מהאחוזות הרחוקות?

קלסייר המשיך צפונה למשך זמן מה, ואז החל קו המתכת להתעמעם. וין נעצרה ליד קבוצת עצים נמוכים. הקו דעך בקצב קבוע: קלסייר האיץ לפתע. היא קיללה את עצמה והחלה לרוץ.

מולה, הקו של קלסייר נעלם אל תוך הלילה. וין נאנחה והאטה את קצב ריצתה. היא הבעירה ברזל, אבל זה הספיק רק להראות לה שהוא נעלם שוב במרחק. לעולם היא לא תוכל להשיג אותו.

אבל בערת הברזל חשפה בפניה דבר אחר. היא הזעיפה פנים והמשיכה ללכת עד שהגיעה למקור מתכת נייח - שני מוטות ארד קטנים שהיו נעוצים בקרקע במרחק מטר זה מזה. היא אחזה באחד מהם והביטה לעבר הערפילים המתערבלים מצפון.

הוא קופץ, היא חשבה. אבל למה? אמנם קפיצה הייתה מהירה מהליכה, אבל נראה שלא היה טעם לעשות זאת בשממה הריקה.

אלא אם כן...

היא התקדמה, ועד מהרה מצאה עוד שני מוטות ארד נעוצים באדמה. וין הביטה לאחור. היה קשה לראות זאת בלילה, אבל נראה שארבעת המוטות היו למעשה קו שהוביל ישירות לעבר לות'אדל.

אז ככה הוא עושה את זה, היא חשבה. לקלסייר הייתה יכולת מופלאה לנוע בין לות'אדל לפליס במהירות. היא הניחה שהוא השתמש בסוסים, אבל הייתה לו כנראה שיטה טובה יותר. הוא - או אולי מישהו לפניו - הקים נתיב אלומנטי בין שתי הערים.

היא אחזה במוט הראשון - היא תצטרך אותו כדי לרכך את נחיתתה אם היא טועה - ואז ניגשה אל זוג המוטות השני וקפצה לאוויר.

היא דחפה בחוזקה, הבעירה את הפלדה וזרקה את עצמה גבוה ככל יכולתה. בזמן מעופה היא הבעירה ברזל וחיפשה מקורות מתכת אחרים. הם הופיעו כמעט מיד - שניים היישר מצפון לה, ועוד שניים אחרים במרחק משני צדדיה.

אלו שבצדדים נועדו לתיקון המסלול, היא הבינה. היא תצטרך לנוע ישירות צפונה כדי להישאר בנתיב הארד. היא הניעה את עצמה קלות שמאלה - כדי להתייצב בדיוק בין שני המוטות המקבילים של הדרך הראשית - ואז זרקה את עצמה קדימה בקשת ארוכה.

עד מהרה היא הצליחה להבין את אופן הזינוק, וזינקה מנקודה לנקודה מבלי לרדת לקרקע אפילו פעם אחת. לאחר כמה דקות היא הצליחה להיכנס לקצב, עד שכמעט לא נזקקה לבצע תיקוני מסלול.

התקדמותה לאורך הנוף הטרשי הייתה מהירה ביותר. הערפילים חלפו על פניה, וגלימת הערפילאים שלה התנפנפה מאחוריה. עדיין, היא אילצה את עצמה להאיץ עוד יותר. היא בזבזה זמן רב מדי בבחינת מוטות הארד, והיא הייתה חייבת להשיג את קלסייר, אחרת תגיע ללות'אדל ולא תדע לאן להמשיך משם.

היא החלה לזרוק את עצמה מנקודה לנקודה במהירות מטורפת, כשהיא מחפשת כל העת סימנים לתנועה אלומנטית. כעבור עשר דקות של זינוק הופיע קו כחול היישר מולה - והצביע ישירות קדימה, במקום למטה לעבר הקווים בקרקע. היא נשמה לרווחה.

ואז הופיעו קו שני, ושלישי.

וין הזעיפה פנים ואפשרה לעצמה לנחות על הקרקע בחבטה רכה. היא הבעירה בדיל, וצל ענקי הופיע בחשכה ממולה, כשקצהו העליון נוצץ בכדורי אור.

חומת העיר, היא חשבה בתדהמה. כל כך מהר? המסע היה קצר פי שניים מזה של רוכב על גבי סוס!

אבל היא איבדה את קלסייר. היא הזעיפה פנים והשתמשה במוט שלקחה כדי לזרוק את עצמה מעל לחומה. ברגע שנחתה על האבן הלחה, היא הושיטה יד ומשכה את המוט לידה. היא התקרבה לצד השני של החומה, זינקה על מעקה האבן וסקרה את העיר.

מה עכשיו? היא חשבה בכעס. לחזור לפליס? לעצור בחנותו של קביים ולראות אם הוא הגיע לשם?

היא ישבה מהורהרת לזמן מה, ואז זרקה את עצמה מהחומה והחלה לרוץ על הגגות. היא שוטטה באקראי, כשהיא דוחפת את עצמה מתופסי חלונות וחתיכות מתכת. היא השתמשה במוט הארד - ומשכה אותו חזרה לידיה - כשהייתה זקוקה לקפיצות ארוכות יותר. רק כעבור זמן היא הבינה שבאופן בלתי מודע היא הגיעה למקום מסוים.

מצודת ונטור התנשאה לפניה בלילה. אורות הזרקורים כובו, ורק כמה לפידים בערו ליד עמדות השומרים.

וין כרעה על קצה הגג וניסתה להבין מה הוביל אותה חזרה אל המצודה הענקית. הרוח הקרירה נשבה בשערה ובגלימתה, והיא חשבה שחשה טיפות גשם קלות על לחייה. היא ישבה במשך זמן מה, בעוד בהונותיה מתקררות.

לפתע הבחינה בתנועה לימינה. היא התכופפה מיד והבעירה בדיל.

קלסייר ישב על גג בית במרחק שלושה בתים ממנה, מואר קלות באור שמעליה. הוא כנראה לא הבחין בה. הוא הביט במצודה, ופניו היו רחוקים מכדי שהיא תוכל לראות את הבעתם.

וין הביטה בו בעיניים חשדניות. הוא התייחס בביטול לפגישה שלה עם אלנד, אבל אולי היא הדאיגה אותו יותר מכפי שרצה להודות. פחד פתאומי עז גרם לה להתכווץ.

הוא מתכנן להרוג את אלנד? התנקשות ביורש אצולה בכיר עלולה בהחלט ליצור מתח בקרב בתי האצולה.

וין המתינה בחשש. בסופו של דבר קם קלסייר ממקומו והלך משם, כשהוא דוחף את עצמו מהגג אל האוויר.

וין שמטה את מוט הארד - הוא עלול להסגיר אותה - ורדפה אחריו. הברזל שלה הראה קווי מתכת הנעים במרחק, והיא קפצה במהירות מעל לרחוב ודחפה את עצמה ממכסה הביוב שמתחתיה, כשהיא נחושה לא לאבד אותו שוב.

הוא נע לעבר מרכז העיר. וין הזעיפה פנים וניסתה לנחש את יעדו. מצודת אריקלר הייתה באותו כיוון, והיא הייתה ספקית נשק גדולה. אולי קלסייר תכנן לעשות משהו כדי לעצור את המשלוחים, ולהעלות את חשיבותו של בית רנו בקרב האצולה המקומית.

וין נחתה על הגג ונעצרה, בעודה מביטה בקלסייר המזנק אל הלילה. הוא שוב מתקדם במהירות. אני -

יד נפלה על כתפה.

וין זעקה, זינקה אחורנית והבעירה פיוטר.

קלסייר הביט בה בגבה מורמת. "את צריכה להיות במיטה, גבירתי הצעירה".

וין הביטה הצדה לעבר קו המתכת. "אבל –"

"שקיק המטבעות שלי", אמר קלסייר בחיוך. "גנב טוב יודע לגנוב תכסיסים חכמים בדיוק כמו תיבות. התחלתי להיות זהיר מאז שעקבת אחרי בשבוע שעבר - תחילה הנחתי שאת ערפילאית של בית ונטור".

"יש להם כמה?"

"בוודאי", אמר קלסייר. "לרוב הבתים הגדולים יש - אבל החבר שלך אלנד איננו אחד מהם. הוא אפילו לא ערפילן".

"איך אתה יודע? יכול להיות שהוא מסתיר את זה".

קלסייר הניד בראשו. "הוא כמעט מת בפשיטה לפני שנתיים - אם יש זמן כלשהו לחשוף את הכוחות שלך, זה הזמן".

וין הנהנה, כשמבטה עדיין מושפל ומתחמק מעיניו של קלסייר.

הוא נאנח והתיישב על הגג העקום, כשרגל אחת מתנודדת מעל קצהו. "שבי בבקשה".

וין התיישבה מולו על גג הרעפים. מעליהם הוסיפו הערפילים הקרירים להסתחרר, וגשם קל החל לרדת - אבל הוא לא היה שונה בהרבה מהלחות הרגילה באוויר.

"אני לא יכול שתעקבי אחריי ככה, וין", אמר קלסייר. "את זוכרת את השיחה שלנו על אמון?"

"אם אתה היית בוטח בי, היית אומר לי לאן אתה הולך".

"לא בהכרח", אמר קלסייר. "אולי אני פשוט רוצה שאת והאחרים לא תדאגו לי".

"כל מה שאתה עושה מסוכן", אמרה וין. "מדוע שנדאג יותר אם תספר לנו פרטים על מעשיך?"

"כמה מהמשימות שלי מסוכנות יותר מאחרות", אמר קלסייר בשקט.

וין קפאה והביטה הצדה לעבר הכיוון שקלסייר פנה אליו - מרכז העיר.

לעבר קרדיק שאו, גבעת אלפי הצריחים. ארמון השליט הגדול.

"אתה עומד להתמודד מול השליט הגדול!" אמרה וין בשקט. "אמרת בשבוע שעבר שאתה מתכוון לבקר אצלו".

"'לבקר' היא אולי מילה חזקה מדי", אמר קלסייר. "אני באמת הולך לארמון, אבל אני מקווה שלא אתקל בשליט הגדול בעצמו. אני לא מוכן עדיין להילחם בו. בכל מקרה, את הולכת ישר לחנותו של קביים".

וין הנהנה.

קלסייר הזעיף פנים. "את פשוט הולכת לנסות לעקוב אחריי שוב, נכון?"

וין עצרה, ואז הנהנה שוב.

"למה?"

"כי אני רוצה לעזור", אמרה וין בשקט. "עד עתה, החלק שלי היה בסך הכול ללכת למסיבה. אבל אני ערפילאית - אימנת אותי בעצמך. אני לא מתכוונת לשבת בשקט ולראות כיצד כולם מסתכנים בזמן שאני לא עושה דבר, אוכלת ארוחת ערב ורואה אנשים רוקדים".

"מה שאת עושה בנשפים חשוב מאוד", אמר קלסייר.

וין הנהנה והשפילה מבט. היא רק צריכה לתת לו ללכת, ואז לעקוב אחריו. חלק מטענתה היה בדיוק מה שהיא אמרה לו: היא החלה להרגיש קשר לחברי הצוות - תחושה שלא הכירה בעבר. היא רצתה להיות חלק ממה שהם עשו; היא רצתה לעזור.

אבל חלק אחר לחש באוזנה שקלסייר לא סיפר לה הכול. אולי הוא בוטח בה ואולי לא. בכל מקרה, עדיין היו לו סודות. המתכת האחת-עשרה, ולכן גם השליט הגדול, היו מעורבים בסודות האלו.

קלסייר הבחין בעיניה והבין כנראה את נחישותה לעקוב אחריו. הוא נאנח ונשען אחורנית. "אני רציני, וין! את לא יכולה ללכת איתי".

"למה לא?" היא שאלה וזנחה את העמדת הפנים. "אם מה שאתה עושה מסוכן כל כך, האם לא יהיה בטוח יותר שערפילאית נוספת תשמור עליך?"

"את עדיין לא מכירה את כל המתכות", אמר קלסייר.

"רק מכיוון שלא לימדת אותי".

"את צריכה יותר אימונים".

"האימון הטוב ביותר הוא לעשות", אמרה וין. "אחי אימן אותי בגנבות רק בכך שהוא צירף אותי לפריצות שלו".

קלסייר הניד בראשו. "זה מסוכן מדי".

"קלסייר", היא אמרה בקול רציני. "אנחנו מתכננים להפיל את האימפריה האחרונה. אני לא בדיוק מצפה לחיות מעבר לשנה הזאת".

"אתה כל הזמן אומר לאחרים שיש לנו יתרון בכך ששני ערפילאים נמצאים בצוות. ובכן, אני לא אהיה יתרון גדול כל כך, אם לא תיתן לי להיות ערפילאית. כמה זמן אתה חושב שאצטרך להמתין? עד שאני 'מוכנה'? אני לא חושבת שזה אי פעם יקרה".

קלסייר הביט בה לרגע ואז חייך. "כשנפגשנו לראשונה, מחצית מהזמן לא הצלחתי להוציא ממך אפילו מילה אחת. עכשיו את מרצה לי".

וין הסמיקה. לבסוף נאנח קלסייר והושיט יד אל מתחת לגלימה כדי להוציא דבר מה. "אני לא מאמין שאני בכלל שוקל את זה", הוא מלמל והושיט לה מתכת.

וין בחנה את כדור המתכת הקטן והכסוף. הוא היה שקוף ובהיר ונראה כטיפת נוזל, אך עדיין מוצק למגע.

"אטיום", אמר קלסייר. "המתכת העשירית והעוצמתית ביותר מבין המתכות האלומנטיות הידועות. החרוז הזה שווה יותר משק התיבות שנתתי לך".

"הדבר הקטן הזה?" היא שאלה בפליאה.

קלסייר הנהן. "אטיום מגיע רק ממקום אחד בעולם - בורות הת'סין - והשליט הגדול שולט בייצור ובהפצה שלו. הבתים הגדולים מקבלים רשות לרכוש קצבה חודשית של אטיום, וזאת אחת הדרכים שבהן השליט הגדול שולט בהם. תבלעי אותו".

וין הביטה במתכת הקטנה והיססה אם כדאי לה לבזבז דבר יקר ערך כל כך.

"את לא יכולה למכור אותו", אמר קלסייר. "צוותי גנבים ניסו לעשות זאת, אבל הצליחו למצוא אותם ולהרוג אותם. השליט הגדול מגן באדיקות על מצבור האטיום שלו".

וין הנהנה ובלעה את המתכת. היא חשה מיד במצבור חדש של כוח שהופיע בתוכה והמתין שתשרוף אותו.

"בסדר", אמר קלסייר וקם. "תשרפי אותו ברגע שנתחיל ללכת".

וין הנהנה. ברגע שהוא התקדם, היא מצאה את מאגר הכוח החדש והחלה לשרוף אטיום.

קלסייר רעד קלות מול עיניה, ואז נורתה דמות שקופה וערטילאית מהערפילים ונעמדה לפניו. הדמות נראתה בדיוק כמו קלסייר, והיא הלכה כמה צעדים לפניו. ערפילים דקים השתרכו מהדמות הכפולה אל קלסייר עצמו.

זה היה כמו... צל הפוך. ההעתק עשה את כל מה שקלסייר עשה - אלא שהוא נע קודם. הוא פנה, ואז קלסייר פנה באותו מסלול.

פיה של הדמות החל לדבר. כעבור שנייה קלסייר דיבר. "אטיום מאפשר לך לראות מעט לתוך העתיד, או לפחות נותן לך לראות מה אנשים יעשו בעוד רגע קט. כמו כן הוא מעצים את מוחך, מאפשר לך לעבד את המידע החדש ולהגיב במהירות ובנחישות".

הצל נעצר וקלסייר צעד לתוכו ונעצר גם הוא. לפתע הושיט הצל יד וביקש לסטור לה. וין נעה במהירות והרימה את ידה בדיוק כשידו של קלסייר האמיתי החלה לנוע. היא תפסה את זרועו תוך כדי תנועה.

"כשאת שורפת אטיום", הוא אמר, "דבר לא יכול להפתיע אותך. את יכולה להניף פגיון ולדעת בביטחון שאויבייך ייפגעו ממנו. את יכולה לחמוק מהתקפות בקלות, מכיוון שתוכלי לראות היכן כל מהלומה תפגע. למעשה, אטיום עושה אותך בלתי מנוצחת. הוא מעצים את מוחך ונותן לך להתמודד עם כל המידע החדש".

לפתע נורו עשרות דמויות אחרות מגופו של קלסייר. כל אחת מהן קפצה לכיוון אחר, כמה עלו על הגג, אחרות זינקו לאוויר. וין שחררה את זרועו והתרחקה ממנו בבלבול.

"אני בדיוק שרפתי את האטיום שלי", אמר קלסייר. "אני יכול לראות מה את מתכוונת לעשות, וזה משנה את מה שאני עומד לעשות - וכתוצאה מכך, את משנה את מה שאת מתכוונת לעשות. הדמויות משקפות את כל הפעולות האפשריות ששנינו עשויים לבצע".

"זה מבלבל", אמרה וין בעודה מביטה בערבול הדמויות המטורף. הדמויות הישנות דעכו כל הזמן, ודמויות חדשות הופיעו במקומן.

קלסייר הנהן. "הדרך היחידה לנצח אדם ששורף אטיום היא לשרוף אותו בעצמך - בדרך הזאת, לאף אחד מכם אין יתרון".

הדמויות נעלמו.

"מה עשית?" שאלה וין בפחד.

"כלום", אמר קלסייר. "האטיום שלך כנראה נגמר".

וין הבינה בפליאה שהוא צדק - האטיום נעלם. "הוא בוער כל כך מהר!"

קלסייר הנהן והתיישב שוב. "זה כנראה הסכום הגדול ביותר ששרפת אי פעם ברגע אחד, אה?"

וין הנהנה בהלם. "זה נראה בזבוז איום".

קלסייר משך בכתפיו. "האטיום יקר רק בגלל יכולתו האלומנטית. אם לא נשרוף אותו, הוא לא יהיה שווה כל כך הרבה. מובן שאם נשרוף אותו, הוא יהיה נדיר עוד יותר. זוהי מערכת יחסית מעניינת - תשאלי את האם עליה. הוא אוהב לדבר על כלכלת אטיום.

"בכל מקרה, כל ערפילאי שיתמודד נגדך יישא עליו אטיום, מן הסתם. אבל הוא לא ירצה להשתמש בו. הוא עדיין לא יבלע אותו - אטיום רגיש מאוד, ומיצי העיכול יפרקו אותו בתוך כמה שעות. לכן תצטרכי ללכת על הקו הדק שבין שימור ויעילות. אם נראה שהיריב שלך משתמש באטיום, כדאי שתשתמשי גם בשלך - אבל את חייבת להיזהר ולא להתפתות ולבזבז את כל האטיום שלך לפניו".

וין הנהנה. "זה אומר שאתה לוקח אותי איתך הלילה?"

"אני כנראה אתחרט על זה", אמר קלסייר ונאנח. "אבל אני לא רואה כל דרך להשאיר אותך מאחור - מלבד לקשור אותך. אבל אני מזהיר אותך, וין. זה עלול להיות מסוכן. מאוד מסוכן. אני לא מתכוון לפגוש את השליט הגדול, אבל אני מתכוון לחדור למצודה שלו. יש לי רעיון היכן נוכל למצוא רמז שיעזור להביס אותו".

וין חייכה והתקדמה לעבר קלסייר שסימן לה להתקרב. הוא תחב יד לתוך כיסו, הוציא בקבוקון ומסר אותו לידיה. הוא נראה כמו בקבוקון אלומנטי רגיל, אלא שבנוזל הייתה רק טיפת מתכת. חרוז האטיום היה גדול פי כמה מזה שהוא נתן לה להתאמן עליו.

"תשתמשי בו רק אם את חייבת", הזהיר קלסייר. "את צריכה מתכות אחרות?"

וין הנהנה. "שרפתי את רוב הפלדה שלי בדרך הנה".

קלסייר הושיט לה בקבוקון נוסף. "בואי נמצא תחילה את שקיק המטבעות שלי".

לפעמים אני תוהה אם אני משתגע.

אולי זה בגלל הלחץ מהידיעה שאני חייב באופן כלשהו לשאת את נטל העולם כולו על כתפיי. אולי זה נגרם מן המוות שראיתי, מהחברים שאיבדתי. מהחברים שנאלצתי להרוג.

בכל מקרה, אני לפעמים רואה צללים העוקבים אחריי. יצורים אפלים שאיני מבין ואיני רוצה להבין. האם יש סיכוי שהם אינם אלא פרי הדמיון של מוחי הקודח?

פרק 14

גשם החל לרדת זמן קצר לאחר שהם מצאו את שקיק המטבעות. הגשם לא היה כבד, אבל נראה שהוא פיזר מעט את הערפילים. וין רעדה והצמידה את הברדס לראשה, כשהיא מתכופפת ליד קלסייר על הגג. הוא לא התחשב במזג האוויר, ולכן היא לא הפגינה כל חולשה לידו. מעט רטיבות לא תהרוג אותה – למעשה, היא כנראה תעזור, מכיוון שהגשם יסתיר את קולותיהם.

קרדיק שאו התנשאה לפניהם. המגדלים המשוננים והצריחים האדירים התרוממו כמו ציפורניים חדות אל תוך הלילה. הם היו שונים מאוד בעוביים – כמה היו מספיק רחבים כדי להכיל גרמי מדרגות וחדרים גדולים, בעוד אחרים היו רק מוטות פלדה דקים שנורו אל שמים. המגוון העניק למקום תחושה של חוסר סימטריות מעוות - כאילו המבנה עמד להתמוטט בכל רגע.

הצריחים והמגדלים הטילו צל מאיים בלילה הערפילי והלח - כמו עצמות מושחרות של גופה שמתה לפני זמן רב. בזמן שווין הסתכלה עליהם, היא חשה משהו... דיכאון, כאילו רק הקרבה למבנה שאבה ממנה כל ניצוץ של תקווה.

"המטרה שלנו היא מערך המנהרות בבסיס אחד המגדלים הימניים", אמר קלסייר. קולו נשמע בקושי מעל טפטוף הגשם הקל. "אנחנו פונים לחדר שנמצא בדיוק במרכז המערך".

"מה נמצא שם?"

"אין לי מושג", אמר קלסייר. "לכן הגעתי לכאן הלילה. פעם בכל שלושה ימים - והיום איננו אחד מהם - השליט הגדול מבקר בחדר הזה. הוא נשאר שם במשך שלוש שעות ואחר כך עוזב. ניסיתי להיכנס לשם פעם. לפני שלוש שנים".

"הפעולה", לחשה וין. "הפעולה שבה..."

"נלכדתי", אמר קלסייר והנהן. "כן. באותו זמן חשבנו שהשליט הגדול מסתיר את האוצרות שלו בחדר הזה. עכשיו אינני חושב כך, אבל אני בכל זאת סקרן. העובדה שהוא מבקר במקום בקביעות אדוקה פשוט... מוזרה. יש משהו בחדר הזה, וין. משהו חשוב. אולי הוא מכיל את הסוד לכוחותיו ולחיי הנצח שלו".

"מדוע אנחנו צריכים לדאוג לזה?" שאלה וין. "יש לך המתכת האחת-עשרה כדי לנצח אותו, לא?"

קלסייר הזעיף פנים קלות. וין המתינה לתשובה אבל הוא לא ענה. "נכשלתי בפריצה בפעם הקודמת, וין", הוא אמר לה. "היינו קרובים, אבל נכנסנו לשם בקלות רבה מדי. כשהגענו לשם, היו אינקוויזיטורים מחוץ לחדר. הם המתינו לנו".

"מישהו אמר להם שאתם מגיעים?"

קלסייר הנהן. "תכננו את הפעולה במשך חודשים. היינו יהירים, אבל הייתה לנו סיבה טובה. מארה ואני היינו הטובים ביותר - הפעולה שלנו הייתה מושלמת". קלסייר נעצר ופנה אל וין. "הלילה לא תכננתי דבר. אנחנו פשוט ניכנס פנימה - נשתיק את כל מי שינסה לעצור אותנו ונפרוץ לאותו החדר".

וין ישבה בשקט. היא חשה את מי הגשם על כפות ידיה ועל זרועותיה הרטובות. היא הנהנה.

קלסייר חייך קלות. "אין לך השגות?"

וין הנידה בראשה. "אני הכרחתי אותך לקחת אותי. איך אוכל להתלונן עכשיו על הפעולה?"

קלסייר צחקק. "אני כנראה מסתובב עם בריזה יותר מדי. אני פשוט מרגיש שמישהו אחר צריך להגיד לי שאני מטורף".

וין משכה בכתפיה. אבל בזמן שהתקדמה לאורך הגג, היא חשה בזה שוב - תחושת דיכאון שבקעה מתוך קרדיק שאו.

"יש משהו, קלסייר", היא אמרה. "הארמון הזה נותן לי תחושה... לא טובה".

"זה השליט הגדול", אמר קלסייר. "הוא מפיץ את התחושה הזאת כמו מרגיע אדיר, ומחניק את הרגשות של כל אדם המתקרב אליו. הפעילי את הנחושת; היא תחסום את ההשפעה".

וין הנהנה ושרפה נחושת. התחושה נעלמה מיד.

"טוב?" שאל קלסייר.

היא הנהנה שוב.

"בסדר", הוא אמר ומסר לה חופן מטבעות. "הישארי קרוב אליי ושמרי על האטיום - על כל צרה שתבוא".

ובזאת הוא זרק את עצמו מהגג. וין עקבה אחריו, ורצועות גלימתה התיזו מי גשם לכל עבר. היא שרפה פיוטר בזמן נפילתה ופגעה בקרקע ברגליה המחוזקות מאלומנטיקה.

קלסייר התחיל לרוץ, והיא בעקבותיו. מהירותה על האבנים הרטובות נראתה לא אחראית, אבל שריריה המועצמים בפיוטר הגיבו בתנועות מדויקות, בכוח רב ובשיווי משקל מושלם. היא רצה בלילה הרטוב והערפילי, כשהיא שורפת בדיל ונחושת - האחד יעניק לה כוח לראות, השנייה תסתיר אותה.

קלסייר הקיף את הארמון. באופן מוזר לא הייתה חומה חיצונית. מובן שאין. מי יעז לתקוף את השליט הגדול?

מרחב שטוח ומרוצף הקיף את גבעת אלפי הצריחים. לא היו עצים, צמחייה אחרת או מבנים שיסיחו את דעתם של האנשים מהאוסף הא-סימטרי של האגפים, המגדלים והצריחים שהרכיבו את קרדיק שאו.

"קדימה", לחש קלסייר. קולו נשמע באוזניה המחוזקות בבדיל. הוא רץ ישירות לעבר חלק נמוך ודמוי מקלט מבוצר בארמון. כשהתקרבו ראתה וין שני שומרים עומדים ליד דלת מקושטת דמוית שער.

קלסייר זינק חיש על אחד האנשים וחתך אותו באבחת סכין. השני ניסה לזעוק, אבל קלסייר זינק ובעט בשתי רגליו בחזהו של האיש. השומר נזרק הצדה מהבעיטה החזקה והעל-אנושית, פגע בקיר והתמוטט אל הקרקע. קלסייר קם על רגליו כעבור שנייה, השעין את משקלו כנגד הדלת ודחף אותה.

אור עששיות חלש בקע מתוך מסדרון האבן שבפנים. קלסייר נכנס מבעד לדלת. וין עמעמה את הבדיל ורצה בעקבותיו. לבה הלם במהירות. מעולם, בכל ימיה כגנבת, היא לא עשתה דבר כזה. חייה היו חיי פריצות חמקמקות ורמאויות, לא פשיטות או מעשי שוד. בעודה עוקבת אחר קלסייר במורד המסדרון - רגליהם וגלימותיהם הותירו שובל רטוב על האבן החלקה - היא שלפה בעצבנות את פגיון הזכוכית ואחזה בידית העטופה ברצועות עור בכף ידה המזיעה.

אדם פנה אל המסדרון בדיוק מולם, בעודו יוצא ממה שנראה כחדר משמר. קלסייר זינק קדימה ופגע במרפקו בבטנו של החייל, וריסק אותו כנגד הקיר. לפני שהשומר הספיק ליפול אל הקרקע, קלסייר נכנס בדלת שהוא פתח.

וין עקבה אחריו ונכנסה היישר אל תוך המהומה. קלסייר משך פמוט מתכת מהפינה אל ידיו, והחל לסובב אותו ולפגוע בזה אחר זה בחיילים שהיו בחדר. שומרים זעקו, ניסו לרוץ לעבר המוטות שהיו מונחים בקצה החדר. שולחן מכוסה בארוחות אכולות למחצה נזרק הצדה כשאנשים פינו מקום לקרב.

חייל רץ לעבר וין והיא הגיבה מבלי לחשוב. היא שרפה פלדה וזרקה חופן מטבעות. היא דחפה והקליעים נורו קדימה, כשהם קורעים את עורו של החייל ומפילים אותו ארצה.

היא שרפה ברזל ומשכה את המטבעות חזרה לידה. היא סובבה את אגרופה המגואל בדם וירתה את המתכת לקצות החדר האחרים, כשהיא מפילה שלושה חיילים נוספים. קלסייר הרג את החייל האחרון בנשק המאולתר שלו.

הרגתי ארבעה אנשים, חשבה וין בהלם. בעבר, ריין ביצע את כל ההריגות.

רשרוש נשמע מאחוריהם. וין הסתובבה וראתה מחלקה נוספת של חיילים שנכנסה מהדלת הנגדית. מהצד, קלסייר שמט את הפמוט וצעד קדימה. ארבע העששיות שבחדר נקרעו לפתע מהכנים שלהן ונורו היישר לעברו. הוא התכופף הצדה, ונתן לעששיות להתרסק יחדיו.

החדר החשיך. וין שרפה בדיל, ועיניה התרגלו לאור הבוקע מהמסדרון שמחוץ לחדר. אבל השומרים נעצרו על מקומם.

קלסייר הגיע אליהם כעבור רגע. פגיונות נורו באפלה. אנשים צרחו. ואז הכול השתתק.

וין עמדה מוקפת במוות. מטבעות מגואלים בדם נחו בתוך אצבעותיה ההמומות. היא אחזה היטב בפגיון - ולו כדי להרגיע את ידה הרועדת.

קלסייר הניח יד על כתפה והיא קפצה.

"הם היו אנשים רעים, וין", הוא אמר. "כל סקאא יודע בלבו שזה הפשע הגדול ביותר בעולם - לשאת נשק למען האימפריה האחרונה".

וין הנהנה בהלם. היא הרגישה... שמשהו אינו כשורה. אולי זה היה המוות, אבל כעת, כשהייתה בתוך הבניין, היא נשבעה שהיא עדיין יכולה לחוש בכוחו של השליט הגדול. משהו דחף את רגשותיה וגרם לה לחוש מדוכאת למרות הנחושת ששרפה.

"קדימה. הזמן קצר". קלסייר יצא שוב לדרך, זינק בקלילות מעל הגופות, ווין הבינה שהיא עוקבת אחריו.

אני גרמתי לו לקחת אותי, היא חשבה. אני רציתי להילחם כמותו. אצטרך להתרגל לזה.

הם רצו אל מסדרון נוסף, וקלסייר זינק לאוויר. הוא מתח את עצמו קדימה ועף. וין עשתה כמותו, כשהיא מזנקת ומחפשת עוגן בקצה השני של המסדרון, ואז משתמשת בו כדי למשוך את עצמה אליו באוויר.

מסדרונות צדדיים חלפו על פניהם, והאוויר שאג באוזניה העוצמתיות. ממולה, שני חיילים נכנסו אל המסדרון. קלסייר פגע ברגליו ישירות באחד מהם, ואז הסתובב ונעץ את הפגיון בצווארו של האחר. שני הגברים נפלו.

אין מתכת, חשבה וין וירדה אל הקרקע. השומרים בארמון אינם עוטים מתכת. מאיידים, כך הם נקראו. אנשים שאומנו במיוחד להילחם נגד אלומנטיקנים.

קלסייר חמק אל מסדרון צדדי, ווין נאלצה לשעוט אחריו כדי לא לאבד אותו. היא הבעירה פיוטר, כשהיא דוחקת את רגליה עד לקצה גבול היכולת. מלפנים, קלסייר נעמד ווין נעצרה לצדו. לימינם ניצב שער מקושת פתוח, ואור בוהק בהרבה מזה של עששיות המסדרון בקע מבפנים. וין כיבתה את הבדיל ועקבה אחר קלסייר מבעד לקשת אל החדר.

שש מחתות בערו עם להבות חשופות בפינות חדר גדול בעל תקרה קמורה. בניגוד למסדרונות הפשוטים, החדר היה מכוסה ציורי קיר מרוקעים בכסף. כל אחד מהם ציין כנראה את השליט הגדול. הם דמו לחלונות שהיא ראתה מוקדם יותר בערב, אבל פחות מופשטים מהם. היא ראתה הר. מערה גדולה. ברכת אור.

ומשהו אפל מאוד.

קלסייר צעד קדימה ווין פנתה אחריו. במרכז החדר עמד מבנה קטן - בניין בתוך בניין. הבניין בעל הקומה האחת היה עשוי מאבן מסותתת בתבניות עגולות ועמד מולם בגאון. בסך הכול, החדר השקט והריק העניק לווין תחושה מוזרה של רשמיות.

קלסייר התקדם, כשרגליו היחפות חולפות על פני השיש השחור החלק. וין עקבה אחריו בהליכה שפופה ואטית. החדר נראה ריק, אבל בוודאי היו כאן שומרים. קלסייר ניגש אל דלת עץ גדולה המקובעת בבניין הפנימי. על משטחה היו חרוטות אותיות שווין לא זיהתה. הוא הושיט יד ופתח את הדלת.

אינקוויזיטור פלדה עמד בפנים. היצור חייך, ושפתיו התעקלו בהבעה מחרידה מתחת לשתי היתדות הענקיות שננעצו ישירות בתוך עיניו.

קלסייר קפא לרגע ומיד צעק, "'וין, ברחי!" ידו של האינקוויזיטור נורתה קדימה ואחזה בגרונו.

וין קפאה. משני צדיה היא ראתה שני אינקוויזיטורים אחרים הלבושים בגלימות שחורות נכנסים מבעד לקשתות הפתוחות. הם היו גבוהים, רזים וקירחים, וגם להם היו יתדות וקעקועי העיניים המפורטים של המיניסטריון.

האינקוויזיטור הקרוב הרים את קלסייר לאוויר מצווארו. "קלסייר, השורד מהת'סין", אמר היצור בקול חורק. הוא פנה לעבר וין. "וגם... את. חיפשתי אותך. המוות שלו יהיה מהיר אם תאמרי לי מי האציל שהשריץ אותך, בת תערובת".

קלסייר השתעל וניסה לנשום בתוך אחיזתו ההדוקה של היצור. האינקוויזיטור פנה והביט בקלסייר בחודי היתדות שבעיניו. קלסייר השתעל שוב, כאילו ניסה לומר דבר מה, והאינקוויזיטור קירב אותו אליו בסקרנות.

ידו של קלסייר נורתה ונעצה את הפגיון בצווארו של היצור. כשהאינקוויזיטור מעד, קלסייר הכה באגרופו על זרועו של היצור ושבר את העצם בחבטה. האינקוויזיטור שמט אותו, וקלסייר נפל על רצפת השיש, כשהוא משתעל ונחנק.

קלסייר המתנשם הביט לעבר וין בעיניים רושפות. "אמרתי לך לברוח!" הוא אמר בצרידות וזרק לעברה דבר מה.

וין עצרה במקומה והושיטה את ידה כדי לתפוס את שקיק הכסף. אבל הוא נרעד לפתע באוויר ונורה קדימה. היא הבינה כי קלסייר לא זרק את השקיק עבורה אלא לעברה.

השקיק פגע בחזהּ. היא נדחפה על ידי כוחו האלומנטי של קלסייר ונזרקה לצד השני של החדר - כשהיא חולפת על פני שני האינקוויזיטורים המופתעים - עד שנפלה על הרצפה בפיזור איברים, כשהיא מחליקה על גבי השיש.

וין הביטה מעלה מעט המומה. במרחק, קלסייר הצליח לקום על רגליו. האינקוויזיטור הראשי, לעומת זאת, לא נראה מודאג מן הפגיון שבצווארו. שני האינקוויזיטורים האחרים עמדו בינה ובין קלסייר. אחד מהם פנה לעברה, ווין חשה צמרמורת מהמבט המחליא והלא-טבעי שלו.

"'ברחי!" המילה הדהדה בחדר המקורה. והפעם, סוף סוף, הבין מוחה את הפקודה.

וין קמה על רגליה - הפחד זעזע אותה, צרח לעברה וגרם לה לזוז. היא שעטה לעבר הקשת הקרובה ביותר מבלי לדעת אם זאת הקשת שדרכה הם נכנסו. היא תפסה את שקיק המטבעות של קלסייר ושרפה ברזל בניסיון למצוא עוגן במסדרון.

אני חייבת לברוח!

היא אחזה בפיסת המתכת הראשונה שראתה ומשכה אותה, כשהיא קורעת את עצמה מהקרקע. היא נורתה במורד המסדרון במהירות בלתי נשלטת. האימה הבעירה את הברזל.

היא נעצרה לפתע והכול הסתובב. היא פגעה ברצפה בזווית משונה - ראשה נחבט כנגד האבן הקשה - והיא שכבה המומה ותוהה מה קרה. שקיק המטבעות... מישהו משך אותו והשתמש במתכת שבו כדי לזרוק אותה אחורנית.

וין התגלגלה וראתה דמות אפלה טסה במורד המסדרון. גלימותיו של האינקוויזיטור התנופפו בזמן שנחת בקלות על רגליו במרחק קצר מווין. הוא צעד קדימה לעברה בפנים אדישים.

וין הבעירה בדיל ופיוטר, התעשתה מיד והדפה את הכאב. היא זרקה כמה מטבעות ודחפה אותם לעבר האינקוויזיטור.

הוא הרים יד והמטבעות קפאו באוויר. הדחיפה של וין זרקה אותה לאחור והיא מעדה על האבנים, החליקה ונפלה.

היא שמעה את המטבעות נופלים על הרצפה כשהיא נעצרה. היא הנידה בראשה. תריסר חבורות חדשות הופיעו על גופה. האינקוויזיטור חלף על פני המטבעות הזרוקים וניגש לעברה בצעדים מדודים.

אני חייבת להימלט! אפילו קלסייר פחד להתמודד נגד אינקוויזיטור. אם הוא לא היה מסוגל להילחם נגדו, מה הסיכוי שלי?

אפס. היא זרקה את השקיק, קמה על רגליה והחלה לברוח, כשהיא חומקת מבעד לדלת הראשונה שראתה. החדר הבא היה ריק מאנשים, אבל במרכזו ניצב מזבח זהב. המזבח, ארבעת הפמוטים בפינות ושאר החפצים הדתיים שבמקום העניקו תחושה של דחיסות.

וין הסתובבה ומשכה פמוט לידיה, כשהיא זוכרת את התרגיל של קלסייר. האינקוויזיטור נכנס אל החדר, הרים יד כמעט משועשעת וקרע את הפמוט מידה במשיכה אלומנטית קלה.

הוא כל כך חזק! חשבה וין באימה. הוא כנראה מייצב את עצמו בכך שהוא מושך את מעמדי העששיות מאחוריו. אבל הכוח של משיכות הברזל שלו היה חזק בהרבה מזה של קלסייר. וין זינקה ומשכה את עצמה קלות מהמזבח. ממקומו ליד פתח הדלת, הושיט האינקוויזיטור יד לעבר צלחת שהונחה על עמוד נמוך, ומשך מה שנראה כחופן משולשי מתכת קטנים. הם היו חדים מכל הצדדים וחתכו את ידו של היצור בתריסר מקומות שונים. הוא התעלם מהפציעות והרים לעברה יד מגואלת בדם.

וין זעקה והסתתרה מאחורי המזבח, כשחתיכות המתכת ננעצו בקיר מאחוריה.

"את לכודה", אמר האינקוויזיטור בקול צרוד. "בואי איתי".

וין הביטה הצדה. לא היו דלתות אחרות בחדר. היא הביטה מעלה, לעבר האינקוויזיטור, ופיסת מתכת נורתה לעברה. היא דחפה אותה, אבל האינקוויזיטור היה חזק מדי. היא נאלצה להתכופף ולעזוב את המתכת, אחרת היה כוחה דוחק אותה אחורנית כנגד הקיר.

אני זקוקה למשהו שיחסום אותו. משהו שאינו עשוי ממתכת.

כששמעה את האינקוויזיטור נכנס לתוך החדר, היא מצאה את מבוקשה – ספר גדול בעל כריכת עור שהיה מונח ליד המזבח. היא אחזה בו ונעצרה. אין טעם להיות עשירה אם היא עומדת למות. היא הוציאה את הבקבוקון של קלסייר, שתתה את האטיום ושרפה אותו.

צלו של האינקוויזיטור צעד קדימה מצד המזבח, וכעבור רגע נע גם האינקוויזיטור האמיתי. צל האטיום פתח את ידו ופרץ פגיונות קטנים ושקופים נורו לעברה.

וין הרימה את הספר כשהפגיונות האמיתיים הופיעו. היא הניפה את הספר לעבר מסלולי הצללים בדיוק כשהפגיונות האמיתיים נורו לעברה. היא תפסה כל אחד מהם, והלהבים המשוננים ננעצו עמוק בתוך כריכת העור של הספר.

האינקוויזיטור עצר במקומו ועל פניו המעוותים התפשטה ארשת של בלבול. מאה דמויות צללים נורו מתוך גופו.

בשם השליט הגדול! חשבה וין. גם לו יש אטיום.

מבלי לעצור ולחשוב על המשמעות, זינקה וין מהמזבח, כשהיא נושאת את הספר כמגן מפני קליעים עתידיים. האינקוויזיטור הסתובב, ועיני היתדות עקבו אחריה כשהתכופפה ונכנסה למסדרון אחר.

חוליית חיילים עמדה והמתינה לה. לכל אחד מהם היה צל עתידי. וין התכופפה ביניהם, ראתה היכן יפגעו כלי נשקם, והצליחה באופן כלשהו לחמוק מתקיפות של תריסר אנשים שונים. לרגע אחד, היא כמעט שכחה את הכאב והפחד - והם התחלפו בתחושה אדירה של כוח ועוצמה. היא חמקה ללא מאמץ, כשהמוטות מונפים מעליה ולצדה, וכל אחד מהם החטיא אותה בסנטימטרים בודדים. היא הייתה בלתי מנוצחת. היא הסתובבה בין הלוחמים, לא טרחה להרוג אותם או לפגוע בהם - רק ביקשה להימלט. לאחר שחלפה על פני האחרון שבהם, היא פנתה בפינה.

ואינקוויזיטור שני - דמויות צללים זינקו מתוך גופו - התקדם ופגע בחוזקה במותנה.

וין התנשמה בכאב. רעש מחליא נשמע כשהיצור שלף את כלי הנשק מגופה. זו הייתה חתיכת עץ המחוברת ללהבי בזלת חדים. וין אחזה במותנה ומעדה לאחור, בעודה חשה בכמות אדירה ונוראית של דם הבוקע מתוך הפצע.

האינקוויזיטור נראה מוכר. זה הראשון, מהחדר האחר, היא חשבה מבעד לכאב. האם... זה אומר שקלסייר מת?

"מיהו אביך?" שאל האינקוויזיטור.

וין הצמידה את ידה למותנה בניסיון לעצור את הדם. הפצע היה גדול. פצע רע. היא ראתה פצעים כאלו בעבר. הם תמיד גרמו מוות.

אבל היא עדיין עמדה. פיוטר, חשב מוחה המבולבל. הבעירי פיוטר!

היא עשתה זאת, והמתכת העניקה לגופה כוח שאפשר לה להמשיך לעמוד על רגליה. החיילים נסוגו ונתנו לאינקוויזיטור השני להתקרב אליה מהצד. מבטה של וין שוטט באימה בין שני האינקוויזיטורים המתקרבים לעברה. דם זלג מבין אצבעותיה על מותנה. האינקוויזיטור הראשי עדיין החזיק את כלי הנשק דמוי הגרזן, שלהבו היה מגואל בדם. דמהּ שלה.

אני עומדת למות, היא חשבה באימה.

ואז היא שמעה את זה. גשם. הרעש היה עמום, אבל אוזניה המחוזקות שמעו אותו מאחור. היא הסתובבה, רצה מבעד לדלת, וראתה את השער הגדול בצד השני של החדר. ערפילים התערבלו על רצפת החדר, והגשם טפטף על גבי האבנים בחוץ.

השומרים כנראה הגיעו משם, היא חשבה. היא השאירה את הפיוטר שלה בוער בחוזקה, והתפלאה מכך שגופה עדיין תפקד. בצעדים כושלים היא יצאה אל הגשם, כשהיא מצמידה את ספר העור לחזהּ.

"את חושבת להימלט?" שאל האינקוויזיטור הראשי מאחור בקול משועשע.

וין ההמומה הושיטה יד לשמים ומשכה כנגד אחד המגדלים הרבים של הארמון. היא שמעה את האינקוויזיטור מקלל כשהיא נורתה לאוויר, טסה לעבר שמי הלילה.

אלפי הצריחים התקרבו אליה. היא משכה כנגד אחד, ומיד עברה לאחר. הגשם היה חזק עכשיו, והוא הפך את הלילה לשחור. לא היו ערפילים ששיקפו את אורות העיר, והכוכבים הוסתרו על ידי העננים. וין לא ראתה לאן היא הולכת. היא הייתה חייבת להשתמש באלומנטיקה כדי לחוש את קצות המתכת של הצריחים, ולקוות שאין ביניהם דבר.

היא פגעה בצריח, תפסה אותו בחושך ונעצרה. אני חייבת לחבוש את הפצע... היא חשבה ברפיון. היא החלה להרגיש קיפאון בגופה. ראשה התערפל למרות הפיוטר והבדיל.

משהו התנגש כנגד הצריח מעליה, והיא שמעה נהמה רכה. וין דחפה את עצמה משם כשחשה את האינקוויזיטור מניף את ידו באוויר לצדה.

הייתה לה הזדמנות אחת. באמצע הקפיצה, היא משכה את עצמה הצדה, לעבר צריח אחר. באותו זמן היא דחפה כנגד הספר שבידה - בכריכתו היו נעוצות כמה חתיכות מתכת. הספר המשיך בכיוון שהיא התחילה בו, וקווי המתכת זהרו ברפיון בלילה. זאת הייתה המתכת היחידה על גופה.

וין תפסה את הצריח הבא ברכות, כשהיא מנסה לא להרעיש. היא התאמצה להקשיב, שרפה בדיל, ורעש הגשם הפך לרעם באוזניה. מעבר לו היא שמעה משהו פוגע במגדל, בכיוון שאליו היא דחפה את הספר.

האינקוויזיטור נפל בפח. וין נאנחה, בעודה תלויה מהצריח, וגשם ירד על גופה. היא בדקה שהנחושת עדיין בוערת, משכה בעדינות כנגד הצריח כדי להישאר על מקומה, וקרעה רצועה מהחולצה כדי לחבוש את הפצע. למרות מוחה ההמום, היא הבחינה עד כמה גדול הפצע.

הו, בשם השליט, היא חשבה. ללא פיוטר היא הייתה מתעלפת לפני זמן רב. היא אמורה להיות מתה עכשיו.

משהו נשמע באפלה. וין חשה צמרמורת והביטה מעלה. הכול היה שחור סביבה.

זה בלתי אפשרי. הוא לא מסוגל -

משהו התנגש בצריח. וין זעקה וזינקה משם לעבר צריח אחר, תפסה אותו ברפיון ודחפה את עצמה שוב. האינקוויזיטור עקב אחריה, וחבטות נשמעו כאשר הוא זינק בעקבותיה מצריח לצריח.

הוא מצא אותי. הוא לא היה יכול לראות אותי, לשמוע אותי או לחוש אותי. אבל הוא מצא אותי.

וין פגעה בצריח, החזיקה אותו ביד אחת, ונותרה תלויה ברפיון בחושך. כוחה כמעט תש. אני... חייבת להתרחק... להסתתר...

ידיה היו קפואות, וגם מוחה חש כך. אצבעותיה החליקו מהמתכת הרטובה והקרה, והיא חשה שהיא צונחת אל האפלה.

היא ירדה עם הגשם.

אבל היא נפלה מרחק קצר לפני שנתקלה במשהו חזק - הגג של חלק גבוה בארמון. היא קמה המומה על ברכיה וזחלה הרחק מהצריח, כשהיא מחפשת לעצמה פינה.

להסתתר... להסתתר... להסתתר...

היא זחלה ברפיון אל כוך קטן שנוצר על ידי מגדל אחר. היא התכווצה בפינה האפלה, כשהיא שוכבת בשלולית עמוקה של מי גשם מוכתמים באפר ומחבקת בזרועותיה את גופה, שהיה רטוב מגשם ומדם.

היא חשבה, רק לרגע, שאולי הצליחה להימלט.

דמות אפלה נפלה בחבטה על הגג. הגשם נחלש והבדיל חשף ראש שנעוצים בו שתי יתדות, וגוף עטוי גלימות שחורות.

לא היה לה כוח לזוז. היא הייתה חלשה מכדי לעשות משהו, מלבד לרעוד בשלולית המים בבגדים הצמודים לעורה. האינקוויזיטור פנה לעברה.

"את יצור קטנטן אבל מטריד כל כך", הוא אמר. הוא התקדם, אבל וין בקושי שמעה את דבריו.

העולם הלך והחשיך שוב... לא, זה רק מוחה. העיניים שלה ראו שחורות, הן נעצמו. הפצע לא כאב עוד. היא לא הייתה מסוגלת... אפילו... לחשוב...

קול נשמע, כמו ענפים נשברים.

לפתע הקיפו אותה זרועות. זרועות חמות, לא זרועות המוות. היא פקחה את עיניה.

"קלסייר?" היא לחשה.

אבל לא היו אלה פניו של קלסייר שהביטו בה, מודאגים עד מאוד. אלו היו פנים אחרים ונעימים יותר. היא נאנחה ברווחה, כשהיא מרחפת אל השינה, בזמן שהזרועות החזקות חיבקו אותה וגרמו לה לחוש בטוחה מאוד בתוך סערות הלילה הנוראות.

איני יודע מדוע קְוָואן בגד בי. המאורע הזה עדיין רודף אותי. הוא היה האיש שגילה אותי; הוא היה הפילוסוף הטריסאי הראשון שקרא לי גיבור העידנים. זה נראה לי אירוני לחלוטין שדווקא עכשיו - לאחר המאבק האדיר שלו לשכנע את חבריו - הוא הקדוש הטריסאי היחיד שמטיף נגד שלטוני.

פרק 15

"לקחת אותה איתך?" שאל דוקסון בכעס כשהתפרץ אל החדר. "לקחת את וין לקרדיק שאו? השתגעת לגמרי?"

"כן", צעק קלסייר. "נראה שכל הזמן צדקת. אני באמת משוגע. מטורף עד הגג. אולי הייתי צריך למות בבורות ולא לחזור ולהטריד אתכם!"

דוקסון נעצר במקומו בתדהמה מעוצמת דבריו של קלסייר. קלסייר הלם בשולחן בזעם והעץ נשבר מכוח מהלומתו. הוא עדיין שרף פיוטר, המתכת שסייעה לו להתגבר על כמה מפציעותיו. גלימת הערפילאים שלו שכבה קרועה על הרצפה, ועל גופו היו עשרות חתכים קטנים. צדו הימני בער מכאב. הוא ידע שתהיה לו שם חבורה ענקית, וקיווה שצלעותיו לא נסדקו.

קלסייר הבעיר פיוטר. האש בפנים גרמה לו תחושה טובה - היא מיקדה את כעסו ואת התיעוב העצמי שלו. אחד מהשוליות עבד בזריזות בקשירת תחבושת סביב החתך הגדול ביותר של קלסייר. קביים ישב עם האם בקצה המטבח. בריזה היה באחד המסעות שלו בערי הפרברים.

"בשם השליט הגדול, קלסייר", אמר דוקסון בשקט.

אפילו דוקסון, חשב קלסייר. אפילו החבר הוותיק שלי נשבע בשמו של השליט הגדול. מה אנחנו עושים? איך אפשר להתמודד עם זה?

"שלושה אינקוויזיטורים המתינו לנו, דוקס", אמר קלסייר.

דוקסון החוויר. "ו'השארת אותה שם?"

"היא יצאה לפניי. ניסיתי להסיח את דעתם של האינקוויזיטורים ככל שניתן, אבל..."

"אבל?"

"אחד מהשלושה עקב אחריה. לא יכולתי לתפוס אותו - אולי שני האינקוויזיטורים האחרים פשוט ניסו להעסיק אותי בזמן שחברם הלך למצוא אותה".

"שלושה אינקוויזיטורים", אמר דוקסון וקיבל כוס ברנדי קטנה מאחד השוליות. הוא רוקן אותה בלגימה אחת.

"כנראה עשינו רעש בכניסה", אמר קלסייר. "או שהם היו מוכנים מסיבה כלשהי. ואנחנו עדיין לא יודעים מה יש בחדר הזה!"

שקט שרר במטבח. בחוץ החל לרדת גשם שוב, ולתקוף את הבניין בזעם חסר רחמים.

"אז..." אמר האם, "מה קרה לווין?"

קלסייר הביט לעבר דוקסון וראה את הפסימיות בעיניו. קלסייר נמלט בקושי רב, ומאחוריו שנות אימונים רבות. אם וין עדיין הייתה בקרדיק שאו...

קלסייר חש כאב חד ואדיר בחזהו. נתת גם לה למות. קודם כול מארה ועכשיו וין. כמה אנשים עוד תהרוג לפני שהכול יסתיים?

"יכול להיות שהיא מסתתרת בעיר", אמר קלסייר. "והיא חוששת לבוא לחנות מפחד שהאינקוויזיטורים מחפשים אחריה. או... אולי מסיבה כלשהי היא חזרה לפליס".

אולי היא נמצאת שם במקום כלשהו, גוססת לבדה בגשם.

"האם", אמר קלסייר. "אתה ואני חוזרים אל הארמון. דוקס, קח את לסטיבורנס ותבקרו אצל צוותי הגנבים האחרים. אולי אחד מהצופים שלהם ראה משהו. קביים, שלח שוליה אל האחוזה של רנו כדי לבדוק אם היא הגיעה לשם".

הקבוצה העגומה החלה לזוז, אבל קלסייר לא היה זקוק לציין את המובן מאליו. הוא והאם לא יצליחו להתקרב אל קרדיק שאו מבלי להיתקל בכוחות סיור. אפילו אם וין הסתתרה במקום כלשהו בעיר, האינקוויזיטורים ככל הנראה ימצאו אותה תחילה. הם -

קלסייר קפא במקומו. התנועה החדה גרמה לאחרים לעצור גם כן. הוא שמע משהו.

צעדים מהירים נשמעו כשלסטיבורנס רץ במורד המדרגות אל החדר. גופו הגמלוני היה רטוב מגשם. "מישהו מגיע! מהלילה עם הקריאה!"

"וין?" שאל האם בתקווה.

לסטיבורנס הניד בראשו. "איש גדול. גלימות".

זהו זה. הרגתי כעת את כל הצוות - הובלתי את האינקוויזיטורים ישירות אליהם.

האם קם ממקומו ולקח אלת עץ. דוקסון שלף זוג פגיונות, וששת השוליות של קביים נסוגו אל הקצה האחורי של החדר, כשעיניהם פעורות מפחד.

קלסייר הבעיר את כל המתכות.

הדלת האחורית אל המטבח נפתחה בחבטה. דמות גבוהה ועטויה גלימות שחורות ורטובות עמדה בגשם. והיא נשאה בזרועותיה דמות עטופה בבדים.

"סייזד!" אמר קלסייר.

"היא פצועה קשה", אמר סייזד ונכנס במהירות אל החדר, כשגלימותיו המפוארות נוטפות מי גשם. "אדון האמונד, אני צריך מעט פיוטר. לדעתי לא נשאר לה עוד".

האם מיהר כשסייזד הניח את וין על שולחן המטבח. עורה היה לח וחיוור, גופה הרזה היה ספוג במים.

היא כל כך קטנה, חשב קלסייר. רק ילדה. כיצד חשבתי בכלל לקחת אותה איתי?

במותנה היה פצע גדול ומדמם. סייזד הניח משהו בצד - ספר גדול שנשא בזרועותיו מתחת לווין - ולקח את הבקבוקון שהושיט לו האמונד. הוא התכופף והערה את הנוזל לגרונה של הנערה מחוסרת ההכרה. החדר השתתק. קול טיפות הגשם הטופחות על הקרקע נשמע מבעד לדלת שנותרה פתוחה.

פניה של וין סמקו לרגע, ונשימתה התחזקה. בחושי הארד האלומנטיים של קלסייר, היא החלה לפעום ברכות בקצב שהיה דומה לפעימות לב.

"אה, יפה", אמר סייזד והסיר את התחבושת המאולתרת של וין. "חששתי שהגוף שלה עדיין לא מכיר את המתכות, ולכן יתקשה לשרוף אותן כשהיא מחוסרת הכרה. היא תשרוד, לדעתי. אדון קלדנט, אצטרך סיר מים חמים, כמה תחבושות ואת התיק הרפואי שבחדרי. מהר, עכשיו!"

קביים הנהן והורה לשוליות שלו לעשות כמצוות המשרת. קלסייר התכווץ כשהביט במלאכתו של סייזד. הפציעה הייתה חמורה - גרועה מכל פציעה שהוא אי פעם ספג בחייו. החתך חדר עמוק עד לבטנה. זה היה מסוג הפציעות שהרגו לאט, אבל באופן יסודי.

אבל וין לא הייתה אדם רגיל - פיוטר היה מסוגל להחזיק אלומנטיקן בחיים זמן רב לאחר שהגוף שלו נכנע. בנוסף לכך, סייזד לא היה מרפא רגיל. טקסים דתיים לא היו הדברים היחידים שהשומרים שמרו בזיכרונות המופלאים שלהם. מתכת המוח שלהם הכילה עושר אדיר של מידע ותרבות, פילוסופיה ומדע.

קביים הוציא את השוליות שלו מהחדר כשהניתוח החל. התהליך היה ארוך מדי ומדאיג מדי. האם הפעיל לחץ על הפצע בזמן שסייזד תפר באטיות את קרביה של וין. לבסוף סגר סייזד את הפצע החיצוני, הצמיד לו תחבושת נקייה, וביקש מהאם לשאת את הנערה בעדינות למיטתה.

קלסייר נעמד והביט בהאם, הנושא את גופה הרפוי והחלש מחוץ למטבח. הוא פנה אל סייזד במבט שואל. דוקסון, האדם היחיד שנותר בחדר מלבדם, ישב בפינה.

סייזד הניד את ראשו בעגמימות. "איני יודע, אדון קלסייר. היא יכולה לשרוד. נצטרך להעניק לה מנות קבועות של פיוטר - הוא יעזור לגופה לייצר דם חדש. בכל מקרה, ראיתי הרבה גברים חזקים מתים מפציעות פחות חמורות מזו".

קלסייר הנהן.

"הגעתי מאוחר מדי, כנראה", אמר סייזד. "כשגיליתי שהיא נעלמה מאחוזתו של רנו, מיהרתי ללות'אדל. השתמשתי בכל מתכת המוח כדי להגיע לכאן במהרה. ועדיין איחרתי..."

"לא, ידידי", אמר קלסייר. "פעלת היטב הלילה. הרבה יותר טוב ממני".

סייזד נאנח והושיט יד לעבר הספר הגדול שהוא הניח בצד לפני הניתוח. הכרך היה רטוב ממי גשם ודם. קלסייר הביט בו והזעיף פנים. "דרך אגב, מה זה?"

"איני יודע", אמר סייזד. "מצאתי את זה בארמון בזמן שחיפשתי אחר הילדה. הוא כתוב בשפת קלני".

קלני, השפה של קלניום - המולדת העתיקה של השליט הגדול מהתקופה שלפני הפיכתו לאל. קלסייר הסתקרן מעט. "אתה מסוגל לתרגם אותו?"

"אולי", אמר סייזד ונשמע לפתע עייף מאוד. "אבל... לא עכשיו, לדעתי. אחרי הערב הזה, אצטרך לנוח".

קלסייר הנהן וקרא לאחד השוליות שיכין חדר לסייזד. הטריסאי הנהן בתודה ועלה בעייפות במדרגות.

"הוא הציל לא רק את חייה של וין הלילה", אמר דוקסון, בעודו מתקרב בשקט מאחוריו. "מה שעשית היה טיפשי, אפילו בשבילך".

"הייתי חייב לדעת, דוקס", הוא אמר. "הייתי חייב לחזור. מה אם האטיום באמת נמצא שם?"

"אמרת שהוא לא שם".

"אמרתי את זה", אמר קלסייר בהנהון, "ואני כמעט בטוח בזה. אבל מה אם אני טועה?"

"זה לא תירוץ", אמר דוקסון בכעס. "עכשיו וין גוססת והשליט הגדול יודע אודותינו. האם לא מספיק לך שהרגת את מארה בניסיון להיכנס לחדר הזה?"

קלסייר קפא, אבל לא היה לו מספיק כוח כדי לכעוס. הוא נאנח והתיישב. "יש יותר מזה, דוקס".

דוקסון הזעיף פנים.

"נמנעתי מלדבר על השליט הגדול עם האחרים", אמר קלסייר, "אבל... אני מודאג. התכנית טובה, אבל יש לי תחושה נוראית שלעולם לא נצליח בה כל עוד הוא חי. נוכל לקחת את הכסף שלו, נוכל לקחת את הצבאות שלו, נוכל לשדל אותו לצאת מהעיר... אבל אני עדיין דואג שלא נצליח לעצור אותו".

דוקסון קימט את מצחו. "אם כך, אתה רציני בכל הנוגע למתכת האחת-עשרה?"

קלסייר הנהן. "אני מחפש במשך השנתיים האחרונות את הדרך להרוג אותו. אנשים ניסו הכול - הוא מתעלם מפציעות רגילות, ועריפה רק מרגיזה אותו. קבוצת חיילים שרפה אותו בפונדק במהלך אחת המלחמות הראשונות. השליט הגדול יצא משם לא יותר משלד, והתרפא לאחר כמה שניות.

"רק הסיפורים על המתכת האחת-עשרה מעניקים לי תקווה קטנה. אבל אינני מסוגל להפעיל אותה! זאת הסיבה שחזרתי אל הארמון. השליט הגדול מסתיר משהו בחדר הזה - אני מרגיש את זה. אני כל הזמן חושב שאם נדע מה נמצא שם, נוכל לעצור אותו".

"לא היית צריך לקחת איתך את וין".

"היא עקבה אחריי", אמר קלסייר. "חששתי שהיא תנסה להיכנס לשם בעצמה אם אשאיר אותה לבד. הנערה הזאת לוחמנית, דוקס - היא מסתתרת היטב, אבל היא יכולה להיות עקשנית כשהיא רוצה".

דוקסון נאנח והנהן בשקט. "ואנחנו עדיין לא יודעים מה יש בחדר הזה".

קלסייר הביט בספר שסייזד הניח על השולחן. מי הגשם הכתימו אותו, אבל נראה היה בבירור כי הוא יצליח לעמוד בנזק. הוא היה קשור היטב כדי למנוע מהמים לחדור פנימה אל הדפים, והכריכה הייתה עשויה מעור מעובד.

"לא", אמר קלסייר לבסוף. "איננו יודעים". אבל יש לנו הספר הזה, אף שאיננו יודעים מה כתוב בו.

"זה היה שווה את זה, קל?" שאל דוקסון. "האם התרגיל המטורף הזה היה באמת שווה שאתה - והילדה - תיהרגו?"

"איני יודע", אמר קלסייר בכנות. הוא פנה אל דוקסון והביט בעיני חברו. "שאל אותי שוב את השאלה ברגע שנדע אם וין תחיה או לא".

סוף החלק השני

חלק שלישי

ילדי השמש המדממת

רבים חושבים שהמסע שלי התחיל בקלניום, העיר הגדולה והמופלאה. הם שוכחים שלא הייתי מלך כשמסעי החל. רחוק מכך.

אני חושב שטוב יהיה אם אנשים יזכרו שהמשימה הזאת לא התחילה על ידי קיסרים, כוהנים, נביאים או גנרלים. היא לא התחילה בקלניום או בקורדל, וגם לא הגיעה מהממלכות הגדולות במזרח או מן האימפריה הגועשת שבמערב.

היא התחילה בעיירה קטנה ופשוטה ששמה לא יאמר לכם דבר. היא התחילה בבחור צעיר, בנו של נפח, שהיה פשוט עד מאוד - מלבד, אולי, ביכולות שלו להיכנס לצרות.

הכול התחיל איתי.

פרק 16

כשווין התעוררה, הכאב אמר לה שריין הכה אותה שוב. מה היא עשתה? האם הייתה ידידותית מדי לאחד מחברי הצוות האחרים? האם אמרה משהו טיפשי, וגרמה למנהיג הצוות לכעוס עליה? היא הייתה צריכה להישאר בשקט, תמיד בשקט, הרחק מהאחרים, לעולם לא למשוך תשומת לב. אחרת הוא יכה אותה. היא חייבת ללמוד, הוא אמר לה. היא חייבת ללמוד...

אבל הכאב היה חזק מכדי שייגרם ממהלומותיו. עבר זמן רב מאז שהיא זכרה כאב נורא כל כך.

היא השתעלה קלות ופקחה את עיניה. היא שכבה במיטה נוחה מאוד, ובחור צעיר וגמלוני ישב על כיסא ליד מיטתה.

לסטיבורנס, היא חשבה. זה השם שלו. אני בחנות של קביים.

לסטיבורנס זינק על רגליו. "את ערה!"

היא ניסתה לדבר אבל רק השתעלה שוב, והבחור הגיש לה במהירות כוס מים. וין לגמה ממנה בשמחה, כשהיא מעווה את פניה מהכאב במותנה. למעשה, היא חשה שמישהו הולם בכל גופה.

"לסטיבורנס", היא אמרה לבסוף בצרידות.

"עכשיו לא עכשיו", הוא אמר. "אהב לא קלסייר שם; שינה אותו לקפצן".

"קפצן?" שאלה וין. "זה מתאים. כמה זמן ישנתי?"

"שבועיים", אמר הנער. "חכי כאן". הוא עזב את המקום והיא שמעה אותו קורא בקול רם.

שבועיים? היא לגמה מהכוס וניסתה לסדר את הזיכרונות העמומים במוחה. אור אחר צהריים אדמדם זהר מבעד לחלון והאיר את החדר. היא הניחה את הכוס בצד, בחנה את מותנה ומצאה שם תחבושת לבנה וגדולה.

זה המקום שבו פגע בי האינקוויזיטור, היא ישבה. הייתי צריכה למות.

מותנה היה חבול ושחור מהמקום שבו היא פגעה בגג לאחר נפילתה, ובגופה היו עשרות שריטות, חבלות ופציעות אחרות. לסיכום, היא הרגישה פשוט נורא.

"וין!" אמר דוקסון ונכנס אל החדר. "התעוררת!"

"בקושי", אמרה וין באנקה, כשהיא נשענת אחורנית על הכר.

דוקסון צחקק, ניגש אליה והתיישב על השרפרף של לסטיבורנס. "כמה את זוכרת?"

"את הרוב, אני חושבת", היא אמרה. "נלחמנו כדי לצאת מהארמון, אבל היו שם אינקוויזיטורים. הם רדפו אחרינו, וקלסייר נלחם –" היא נעצרה והביטה בדוקסון. "קלסייר? הוא –"

"קל בסדר", אמר דוקסון. "הוא יצא מהתקרית הזאת במצב הרבה יותר טוב ממך. הוא מכיר את הארמון די טוב מהתכניות שעשינו לפני שלוש שנים, והוא..."

וין הזעיפה פניה כשדוקסון הפסיק לדבר. "מה?"

"הוא אמר שהאינקוויזיטורים לא ניסו ממש להרוג אותו. הם השאירו אחד שירדוף אחריו ושלחו שניים אחרייך".

למה? חשבה וין. האם הם פשוט רצו לרכז את המשאבים שלהם תחילה באויב החלש יותר? או שיש סיבה אחרת? היא נשענה אחורנית והרהרה, כשהיא מנסה לשחזר את מאורעות אותו ערב.

"סייזד", אמרה וין לבסוף. "הוא הציל אותי. האינקוויזיטור עמד להרוג אותי, אבל... דוקס, מה הוא?"

"סייזד?" שאל דוקסון. "זאת שאלה שאני אתן לו לענות עליה".

"הוא נמצא כאן?"

דוקסון הניד בראשו. "הוא נאלץ לחזור לפליס. בריזה וקל יצאו לגייס, והאם עזב בשבוע שעבר כדי לבדוק את הצבא שלנו. הוא לא יחזור לפחות עוד חודש".

וין הנהנה והרגישה מנומנמת.

"שתי את שארית המים", הציע דוקסון. "יש משהו בפנים שיעזור לך עם הכאב".

וין רוקנה את המשקה, התהפכה ונרדמה שוב.

קלסייר היה שם כשהתעוררה. הוא עמד לצד השרפרף שליד מיטתה, כפות ידיו ומרפקיו היו מונחים על ברכיו והוא הביט בה באור העששית העמום. הוא חייך כשפקחה את עיניה. "ברוך שובך".

היא הושיטה את ידה מיד לכוס המים שעל השידה. "מה מצב הפעולה?"

הוא משך בכתפיו. "הצבא גדל, ורנו החל לרכוש כלי נשק וציוד. ההצעה שלך בנוגע למיניסטריון הייתה טובה - מצאנו את איש הקשר של ת'רון, וכמעט הגענו להסכם שייתן לנו להכניס מישהו כמתלמד במיניסטריון".

"מארש?" שאלה וין. "הוא יעשה את זה בעצמו?"

קלסייר הנהן. "תמיד הייתה לו... סקרנות בנוגע למיניסטריון. אם הייתי צריך לבחור סקאא שיצליח לגלם מחייב מאיים, הייתי בוחר במארש".

וין הנהנה ולגמה מהמשקה. היה משהו שונה בנוגע לקלסייר, משהו עדין - שינוי קל בנוכחות שלו ובגישה שלו. דברים השתנו מאז פציעתה.

"וין", אמר קלסייר בהיסוס. "אני חב לך התנצלות. כמעט גרמתי למותך".

וין נחרה בשקט. "זאת לא אשמתך. גרמתי לך לקחת אותי".

"הייתי צריך לעצור אותך", אמר קלסייר. "ההחלטה המקורית שלי לגרש אותך משם הייתה נכונה. קבלי בבקשה את התנצלותי".

וין הנהנה בשקט. "מה אתה צריך ממני עכשיו? הפעולה עדיין נמשכת, נכון?"

קלסייר חייך. "אכן. ברגע שתוכלי לזוז, אני רוצה שתחזרי לפליס. יצרנו סיפור כיסוי שהגבירה ואלט חלתה, אבל שמועות החלו לצוץ. ברגע שיראו שאת חיה וקיימת, ייטב לנו".

"אני אוכל ללכת מחר", אמרה וין.

קלסייר צחקק. "מסופקני, אבל תוכלי ללכת בקרוב. לעת עתה, את נחה". הוא קם ונע לעבר היציאה.

"קלסייר?" שאלה וין, והוא נעצר על מקומו. הוא פנה והביט בה.

וין ניסתה לנסח את המחשבות שבראשה. "הארמון... האינקוויזיטורים... אנחנו לא בלתי מנוצחים, נכון?" היא הסמיקה. זה נשמע טיפשי כשהיא אמרה את זה ככה.

אבל קלסייר רק חייך. נראה שהוא הבין את כוונתה. "לא, וין", הוא אמר בשקט. "אנחנו רחוקים מכך".

וין הביטה בנוף החולף מחוץ לחלון הכרכרה. כלי הרכב, שנשלח מאחוזת רנו, לקח לכאורה את הגבירה ואלט לסיור בלות'אדל. במציאות, הוא אסף את וין כשעצר קלות ברחוב שבו הייתה ממוקמת חנותו של קביים. אבל עכשיו היו תריסי החלון פתוחים והראו אותה שוב לעולם - אם למישהו היה בכלל אכפת ממנה.

הכרכרה התקדמה לעבר פליס. קלסייר צדק: היה עליה לנוח שלושה ימים נוספים בחנותו של קביים לפני שהרגישה מספיק חזקה לערוך את המסע. חלק ממנה המתין מכיוון שהיא חששה להיכנס שוב לשמלות אצילה עם זרועות חבולות ומותן פצוע.

בכל זאת, הייתה זו הרגשה טובה לקום שוב על הרגליים. היה משהו... לא תקין בהתאוששות במיטה. גנב רגיל לא היה מקבל תקופת התאוששות ארוכה כל כך. גנבים חזרו לעבודה מיד או שזרקו אותם לרחוב. מי שלא היה מסוגל להביא כסף למזון, לא מצא מקום במאורה.

אבל זאת איננה הדרך היחידה שאנשים חיים בה, חשבה וין. היא עדיין הרגישה לא בנוח עם המחשבה הזאת. לקלסייר ולאחרים לא היה אכפת שהיא מבזבזת את המשאבים שלהם - הם לא ניצלו את מצבה החלש, אלא דאגו לה, וכל אחד סעד אותה ליד מיטתה. הבולט ביותר מבין המשגיחים היה לסטיבורנס הצעיר. וין אפילו חשה שהיא לא מכירה אותו טוב כל כך, אבל קלסייר אמר שהוא השגיח עליה שעות בזמן שהייתה בתרדמת.

איך אפשר להבין עולם שבו מנהיג צוות דאג לאנשיו? בעולם התחתון, לכל אדם הייתה האחריות כלפי מה שקרה לו - לחלק החלש ביותר בצוות אפשרו למות, אחרת הוא היה פוגע ברווחים של האחרים ובסיכוייהם לשרוד. אם אדם נלכד על ידי המיניסטריון, השאירו אותו מאחור בתקווה שלא יבגוד בהם יותר מדי. המצפון לא הציק לך על שחשפת אותם לסכנה.

הם שוטים, לחש קולו של ריין. כל התכנית תסתיים באסון - ומותך יהיה באשמתך על שלא עזבת כל עוד יכולת.

ריין עזב ברגע שהיה מסוגל. אולי הוא ידע שהאינקוויזיטורים יגיעו בסופו של דבר ויצודו אותה בגלל הכוחות שלה, שהיא כלל לא הייתה מודעת להם. הוא תמיד ידע מתי לעזוב - אין זה מקרה, היא חשבה, שהוא לא נהרג יחד עם שאר אנשי הצוות של קאמון.

ועדיין, היא התעלמה מזעקותיו של ריין, ונתנה לכרכרה לקחת אותה לעבר פליס. אבל היא הרגישה לא בטוחה לחלוטין בצוותו של קלסייר - במובן מסוים, מקומה בקרב האנשים האלו גרם לה חששות כבדים. מה אם פתאום לא יזדקקו לה עוד? מה אם פתאום לא יהיה בה שימוש?

היא צריכה להוכיח להם שהיא מסוגלת לעשות את הנדרש ממנה. היה עליה להשתתף באירועים, לחדור אל האצולה. הייתה לה עבודה רבה. היא לא יכלה להרשות לעצמה לישון כל הזמן הזה.

בנוסף לכך, היא הייתה צריכה לחזור לשיעורי האלומנטיקה שלה. חודשים בודדים הספיקו לגרום לה להסתמך על כוחותיה, והיא רצתה שוב את החופש של קפיצה בתוך הערפילים. קרדיק שאו לימד אותה שהיא איננה בלתי מנוצחת - אבל העובדה שקלסייר יצא משם ללא שריטה, הוכיחה שאפשר להשתמש טוב יותר בכוחותיה. וין הייתה צריכה להתאמן, להתחזק, עד שגם היא תוכל לברוח מהאינקוויזיטורים כמו קלסייר.

הכרכרה פנתה בעיקול ונכנסה אל פליס. הפרבר הפסטורלי והמוכר גרם לווין לחייך, והיא נשענה כנגד חלון הכרכרה הפתוח ונהנתה מן הרוח הקלה הנושבת. אם יהיה לה מזל, כמה תושבים מקומיים ירכלו שהגבירה ואלט נראתה נוסעת בעיר. היא הגיעה אל אחוזת רנו לאחר מספר דקות. משרת פתח את הדלת, ווין הופתעה לראות את הלורד רנו עצמו ממתין לה מחוץ לכרכרה כדי לסייע לה לרדת.

"אדוני הלורד?" היא אמרה, כשהיא מושיטה לו את ידה. "בוודאי יש לך דברים חשובים יותר לעשות".

"שטויות", הוא אמר. "ללורד מותר לפנק את אחייניתו האהובה. איך היה המסע?"

האם הוא אי פעם מתנתק מהדמות שלו? הוא לא שאל על אודות האחרים בלות'אדל, ולא הראה כל סימן שהוא יודע על פציעתה.

"מרעננת ביותר, דוד", היא אמרה כשעלו במדרגות לעבר דלתות האחוזה. וין שמחה על הפיוטר שבער בבטנה והעניק לה כוח ללכת על רגליה החלשות. קלסייר הזהיר אותה שלא לשרוף פיוטר כל הזמן, אחרת היא תסתמך על כוחו, אבל היא לא ראתה כל אפשרות אחרת עד שתתרפא.

"נהדר", אמר רנו. "אולי ברגע שתרגישי טוב יותר, נוכל לאכול ביחד ארוחת צהריים במרפסת הגן. מזג האוויר חמים לאחרונה, למרות החורף המתקרב".

"זה יהיה נחמד מאוד", אמרה וין. לפני כן היא חשבה שמזגו האצילי של המתחזה היה מאיים. אבל כאשר היא נכנסה לדמות הגבירה ואלט, היא חוותה את אותו רוגע שחוותה במסיבה. וין הגנבת הייתה כקליפת השום עבור אנשים כמו רנו, אבל ואלט האצילה הייתה עניין אחר לגמרי.

"טוב מאוד", אמר רנו ופתח את דלת הכניסה. "אבל עלינו לעשות זאת ביום אחר - כעת את בוודאי רוצה לנוח מהמסע".

"למעשה, אדוני הלורד, הייתי רוצה לבקר אצל סייזד. הייתי רוצה לשוחח עם המשרת על כמה עניינים".

"אה", אמר רנו. "תוכלי למצוא אותו בספרייה, עובד על אחד הפרויקטים שלי".

"תודה לך", אמרה וין.

רנו הנהן ופנה משם. מקל הקרב שלו נקש כנגד רצפת השיש הלבנה. וין הזעיפה פנים וניסתה להחליט אם הוא שפוי. האם מישהו באמת מסוגל לאמץ אישיות באופן כה מושלם?

את עושה את זה, הזכירה וין לעצמה. כשאת הופכת לגבירה ואלט, את מראה צד אחר של עצמך.

היא פנתה והבעירה פיוטר כדי שתוכל לעלות בגרם המדרגות הצפוני. היא הנמיכה את הבערה החזקה כשהגיעה לראש המדרגות, וחזרה לשרפה רגילה. כפי שאמר קלסייר, מסוכן להבעיר מתכות למשך זמן רב. אלומנטיקן עלול להתמכר למתכת.

היא התנשמה עמוקות - טיפוס במדרגות היה מלאכה קשה אפילו עם שרפת פיוטר - והלכה במסדרון לעבר הספרייה. סייזד ישב ליד שולחן הממוקם לצד תנור פחמים קטן בקצה המרוחק של החדר הקטן, כשהוא כותב על פיסת נייר. הוא לבש את גלימות המשרת הרגילות שלו, וזוג משקפיים קטנים היו מונחים על קצה אפו.

וין נעצרה בכניסה והביטה באדם שהציל את חייה. מדוע הוא מרכיב משקפיים? ראיתי אותו קורא בעבר ללא עזרתם. הוא נראה שקוע לחלוטין בעבודתו, בוחן לעתים קרובות ספר גדול שנח על השולחן, ואז פנה ורשם דברים על הנייר.

"אתה אלומנטיקן", אמרה וין בשקט.

סייזד עצר את מלאכתו, הניח את הקולמוס ופנה אליה. "מה גורם לך לחשוב כך, הגבירה וין?"

"הגעת ללות'אדל מהר מדי".

"ללורד רנו יש סוסים מהירים לשליחת הודעות. יכולתי לקחת אחד מהם".

"מצאת אותי בארמון", אמרה וין.

"קלסייר סיפר לי על תכניותיו, והסקתי שבוודאי עקבת אחריו. העובדה שהצלחתי למצוא אותך בתוך הארמון הייתה פשוט מזל, ובקושי הספקתי לעשות זאת".

וין הזעיפה פנים. "הרגת את האינקוויזיטור?"

"הרגתי אותו?" שאל סייזד. "לא, גבירתי. צריך הרבה יותר כוח משלי כדי להרוג את אחת המפלצות האלו. אני פשוט... הסחתי את דעתו".

וין עמדה בפתח במשך כמה רגעים נוספים, וניסתה להבין מדוע סייזד מתחמק מלהעניק לה תשובה ישירה. "אז אתה אלומנטיקן או לא?"

הוא חייך והוציא שרפרף נוסף ממקומו מתחת לשולחן. "שבי, בבקשה".

וין עשתה כבקשתו, חצתה את החדר והתיישבה על השרפרף, כשגבה מופנה לעבר ארון הספרים הגדול.

"מה תחשבי אם אומר לך שאני לא אלומנטיקן?" שאל סייזד.

"אני אחשוב שאתה משקר", אמר וין.

"האם תפסת אותי משקר בעבר?"

"השקרנים הטובים ביותר הם אלו שאומרים אמת רוב הזמן".

סייזד חייך והביט בה מבעד למשקפיו. "זה נכון, לדעתי. ועדיין, איזו הוכחה יש לך שאני אלומנטיקן?"

"עשית דברים שלא היית מסוגל לעשות ללא אלומנטיקה".

"באמת? את ערפילאית חודשיים בלבד, וכבר את יודעת מה אפשר ומה אי אפשר לעשות בעולם הזה?"

וין קפאה. עד לאחרונה היא אפילו לא ידעה שאלומנטיקה קיימת. אולי יש דברים נוספים בעולם שהיא אינה יודעת אודותיהם.

תמיד יש סוד נוסף. מילותיו של קלסייר.

"אז", היא אמרה באטיות, "מה זה בדיוק 'שומר'?"

סייזד חייך. "עכשיו, זוהי שאלה הרבה יותר חכמה, גבירתי. השומרים הם מעין... מחסנים. אנחנו זוכרים דברים, כדי שנוכל להשתמש בהם בעתיד".

"כמו דתות", אמרה וין.

סייזד הנהן. "אמיתות דתיות הן תחום ההתמחות שלי".

"אבל אתה זוכר גם דברים אחרים?"

סייזד הנהן.

"כמו מה?"

"ובכן", אמר סייזד וסגר את הספר שבחן. "שפות, לדוגמה".

וין זיהתה מיד את הכריכה עם הכתב המוזר. "זה הספר שמצאתי בארמון! איך לקחת אותו?"

"נתקלתי בו בזמן שחיפשתי אחרייך", אמר הטריסאי. "הוא כתוב בשפה עתיקה מאוד, שפה שלא נהגתה בקול רם כבר אלף שנה".

"אבל אתה מסוגל להבין אותה?" שאלה וין.

סייזד הנהן. "מספיק כדי לתרגם אותה, לדעתי".

"וכמה... שפות אתה מכיר?"

"מאה שבעים ושתיים", אמר סייזד. "רובן, כמו הקלני, אינן מדוברות עוד. תנועת האיחוד של השליט הגדול במאה החמישית דאגה לכך. השפה שאנשים מדברים בה כעת היא ניב רחוק של השפה הטריסאית, השפה של מולדתי".

מאה שבעים ושתיים, חשבה וין בפליאה. "זה... נשמע בלתי אפשרי. אין איש המסוגל לזכור כל כך הרבה דברים".

"לא איש אחד", אמר סייזד. "שומר אחד. מה שאני עושה דומה לאלומנטיקה, אבל לא זהה לה. את שואבת כוח מהמתכות. אני... משתמש בהן על מנת ליצור זיכרונות".

"איך?" שאלה וין.

סייזד הניד בראשו. "אולי בזמן אחר, גבירתי. האנשים שלי... מעדיפים לשמור על סודותיהם. השליט הגדול צד אותנו בתשוקה חייתית ומבלבלת. אנחנו לא מאיימים כמו ערפילאים - אך הוא מתעלם מאלומנטיקנים ורוצה להשמיד אותנו, ושונא את כל העם הטריסאי בגללנו".

"שונא?" שאלה וין. "מתייחסים אליכם טוב יותר מאשר לשאר הסקאא. יש לכם מעמד של כבוד".

"זה נכון, גבירתי", אמר סייזד. "אבל במובן מסוים, הסקאא חופשיים יותר מאיתנו. רוב הטריסאים מחונכים מלידה להיות משרתים. רק מעטים מאיתנו נותרו, ותכניות הילודה של השליט הגדול שולטות בקצב ההתרבות שלנו. למשרת טריסאי אסור להקים משפחה או אפילו להיות אב לילדים".

וין נחרה בבוז. "נראה לי שקשה קצת לאכוף את זה".

סייזד עצר. ידו הייתה מונחת על כריכת הספר הגדול. "כלל לא", הוא אמר בזעף. "כל המשרתים הטריסאים הם סריסים, ילדה. חשבתי שידעת את זה".

וין קפאה ואז הסמיקה בגוון אדום עז. "א... אני... מצטערת..."

"באמת ובתמים, אין צורך להתנצל. סורסתי זמן קצר לאחר לידתי, כפי שנהוג אצל כל המיועדים לתכנית המשרתים. לעתים קרובות אני חושב שהייתי מתחלף בקלות עם סקאא פשוט. אנשיי נחותים מעבדים... הם מיוצרים לפי מערכת קבועה מראש ועל פי צורכי תכניות הרבייה, ומאומנים מלידה כדי למלא את כל מאווייו של השליט הגדול".

וין המשיכה להסמיק ולקלל את חוסר הטאקט שלה. למה איש לא אמר לה את זה? סייזד, לעומת זאת, לא נראה נעלב - בכלל, לא נראה שמשהו אי פעם הרגיז אותו.

זה ככל הנראה תוצאה של... המצב שלו, חשבה וין. זה מה שמנהלי תכניות הרבייה רוצים. משרתים כנועים בעלי אופי נעים.

"אבל אתה מורד, סייזד", אמרה וין והזעיפה פנים. "אתה נלחם נגד השליט הגדול".

"אני יוצא דופן", אמר סייזד. "ואנשיי לא משועבדים כליל לשליט הגדול, כפי שהוא אוהב לחשוב, לדעתי. אנחנו מסתירים שומרים מתחת לאפו, וכמה מאיתנו אפילו אוזרים אומץ ומתנתקים מהאימונים שלנו".

הוא עצר והניד בראשו. "אבל אין זה דבר קל. אנחנו אנשים חלשים, גבירתי. אנחנו רוצים לעשות מה שדורשים מאיתנו, אנחנו ממהרים להיכנע. אפילו אני, שקראת לי מורד, מחפש כל העת את עמדת המשרת הכנוע. איננו אמיצים כפי שהיינו רוצים להיות, לדעתי".

"היית מספיק אמיץ כדי להציל אותי", אמרה וין.

סייזד חייך. "אה, אבל כאן נכנס לפעולה גורם הצייתנות. הבטחתי לאדון קלסייר שאדאג לביטחונך".

אה, היא חשבה. היא תהתה אם יש סיבה לפעולותיו. אחרי הכול, מדוע שיסכן את חייו רק כדי להציל את וין? היא ישבה לרגע מהורהרת, וסייזד פנה חזרה לספרו. לאחר זמן מה היא דיברה שוב, "סייזד?"

"כן, גבירתי?"

"מי בגד בקלסייר לפני שלוש שנים?"

סייזד נעצר והניח את העט הנובע. "העובדות אינן ברורות, גבירתי. אבל רוב חברי הצוות מניחים כי זאת הייתה מארה, לדעתי".

"מארה?" שאלה וין. "אשתו של קלסייר?"

סייזד הנהן. "ככל הנראה היא בין היחידים שהיו מסוגלים לעשות זאת. בנוסף לכך, השליט הגדול עצמו האשים אותה בכך".

"אבל גם היא הייתה בבורות, לא?"

"היא מתה שם", אמר סייזד. "אדון קלסייר אינו רוצה לדבר על הבורות, אבל אני חש שהצלקות שהוא נושא על זרועותיו מהמקום המקולל אינן היחידות. איני חושב שהוא אי פעם ידע אם היא אכן הבוגדת או לא".

"אחי אומר שכל אדם יבגוד בך אם יהיו לו הזדמנות וסיבה טובה".

סייזד הזעיף פניו. "אפילו אם זה נכון, אני מעדיף למות מאשר להאמין בזה".

זה עדיף על מה שקרה לקלסייר: להימסר לידיו של השליט הגדול בידי האדם שהוא אהב.

"קלסייר שונה לאחרונה", אמרה וין. "הוא נראה עצור יותר. האם זה מפני שהוא מרגיש אשם על מה שקרה לי?"

"אני חושש שזה חלק מהעניין", אמר סייזד. "אבל הוא גם מבין שיש הבדל גדול בין הנהגת צוות גנבים קטן ובין ארגון צבא מורדים גדול. הוא אינו יכול להסתכן כמו בעבר. התהליך משנה אותו לטובה, לדעתי".

וין לא הייתה כל כך בטוחה, אבל היא לא פצתה את פיה. היא הבינה בתסכול שהיא עייפה מאוד. אפילו ישיבה על שרפרף הייתה פעולה מאומצת עבורה כעת.

"לכי לישון, גבירתי", אמר סייזד, הרים את הקולמוס וסימן את מקומו על הדף באצבעו. "שרדת פציעה שהייתה בוודאי הורגת אותך. העניקי לגופך את התודה שמגיעה לו, תני לו לנוח".

וין הנהנה בעייפות, קמה על רגליה והותירה אותו משרבט בשקט באור אחר הצהריים.

לפעמים אני תוהה מה היה קורה לו הייתי נשאר שם, בכפר הולדתי העצל. הייתי הופך להיות נפח, כמו אבי. אולי אפילו היו לי משפחה וילדים.

אולי מישהו אחר היה מגיע ולוקח על עצמו את הנטל הגדול הזה. מישהו שהיה מסוגל לשאת אותו טוב ממני. מישהו שמגיע לו להיות גיבור.

פרק 17

לפני שווין הגיעה אל אחוזת רנו, היא מעולם לא ראתה גן מטופח. בפעולות הפריצה שלה או במשימות הריגול, היא ראתה לעתים צמחים מטופחים, אבל מעולם לא הסתכלה עליהם בעניין רב. כמו רוב ענייני האצולה, גם הם נראו לה שטותיים.

היא לא הבינה כמה יפים יכולים להיות הצמחים אם מסדרים אותם בקפדנות. מרפסת הגן של אחוזת רנו הייתה מבנה צר וסגלגל שהשקיף על הקרקעות מתחתיו. הגנים לא היו גדולים - הטיפול והמים הרבים שנדרשו צמצמו אותם לכדי רצועה דקה שהקיפה את הבית.

עדיין, הם היו מקסימים. במקום הצמחים החומים והלבנים הרגילים, הצמחים המטופחים היו בגוונים עמוקים וחדים יותר - אדומים, כתומים וצהובים, והצבע התרכז בעלים עצמם. הגננים שתלו אותם בתבניות יפהפיות ומורכבות. ליד המרפסת עצמה הוצבו עצים אקזוטיים בעלי עלים צהובים יפים שהעניקו צל מגשמי האפר. החורף היה קל, ורוב העצים עדיין שמרו על העלים. האוויר היה קריר, ורשרוש הענפים ברוח היה מרגיע.

מרגיע באופן שווין כמעט שכחה כמה היא כועסת.

"תרצי לשתות עוד תה, ילדתי?" שאל לורד רנו. הוא לא המתין לתשובה, אלא פשוט הורה לאחד המשרתים להתקדם ולמלא את כוסה.

וין ישבה על כרית מרופדת בתוך כיסא נצרים נוח. במהלך ארבעת השבועות האחרונים הוגשמו כל רצון וגחמה שלה. משרתים ניקו אחריה, פינקו אותה, האכילו אותה, ואפילו עזרו לרחוץ אותה. רנו דאג לכך שכל מבוקשה יינתן לה, ואיש לא ציפה ממנה לבצע פעולות מאומצות, מסוכנות או אפילו מעט לא נעימות.

במילים אחרות, חייה נעשו משעממים עד טירוף. לפני כן, זמנה באחוזת רנו התמלא בשיעוריהם של סייזד וקלסייר. היא ישנה במהלך הימים, וכמעט לא יצרה קשר עם אנשי האחוזה.

אבל עכשיו האלומנטיקה - לפחות קפיצות בשעת לילה מאוחרת - נאסרה עליה. הפציעה שלה התרפאה חלקית, ותנועה חדה הייתה עלולה לפתוח את התפרים. סייזד עדיין העניק לה שיעורים מדי פעם, אבל את מרבית זמנו העביר בתרגום הספר. הוא בילה שעות ארוכות בספרייה, כשהוא נובר בדפים באווירה נרגשת ולא אופיינית לו.

הוא מצא פיסה חדשה של ידע, חשבה וין. עבור שומר, זה בוודאי משכר כמו סם.

היא לגמה מהתה ברטינה מודחקת והביטה במשרתים. הם נראו לה כמו טורפי נבלות הממתינים ומחכים להזדמנות לגרום לה להרגיש בנוח - או מתוסכלת - עד כמה שניתן.

רנו לא סייע לעניין. הרעיון שלו על "לאכול ארוחת צהריים" עם וין, היה לשבת ולטפל בעסקיו - לרשום הערות בספרי חשבונות גדולים או להכתיב מכתבים - בזמן שאכל. נוכחותה נראתה חשובה עבורו, אבל הוא כמעט לא שם לב אליה מלבד השאלה כיצד היא מרגישה.

בכל זאת, היא אילצה את עצמה לשחק את תפקיד האצילה הצעירה. לורד רנו שכר כמה משרתים חדשים שלא ידעו אודות הפעולה - לא צוות הבית, אלא גננים ופועלים. קלסייר ורנו חששו שהבתים האחרים יחשדו אם לא יצליחו להחדיר לפחות כמה משרתים-מרגלים אל אחוזת רנו. קלסייר לא ראה בכך סכנה לפעולה, אבל משמעות הדבר הייתה שווין חייבת לגלם את התפקיד בכל רגע.

אני לא מאמינה שאנשים באמת חיים ככה, חשבה וין כשכמה מהמשרתים החלו לקחת את צלחות הארוחה. כיצד הגבירות האצילות מבלות את ימיהן בחוסר עשייה מוחלט? אין פלא שכולם רוצים להשתתף בנשפים!

"האם הארוחה הייתה לטעמך, יקירתי?" שאל רנו, כשהוא בוחן את אחד מספרי החשבונות.

"כן, דוד", אמרה וין מבעד לשפתיים קפוצות. "מאוד".

"תוכלי לצאת בקרוב למסע קניות", אמר רנו והביט בה. "אולי תרצי לבקר ברחוב קנטון? לקנות עגילים חדשים שיחליפו את העגיל הפשוט שאת עונדת?"

וין הושיטה את ידה לתנוך אוזנה, אל המקום שבו נח העגיל של אמה. "לא", היא אמרה. "אני משאירה אותו".

רנו הזעיף פנים אבל לא הוסיף לדבר, מכיוון שמשרת התקרב וקרא אליו. "אדוני הלורד", אמר המשרת לרנו. "כרכרה הגיעה מלות'אדל".

וין התעוררה. זאת הייתה דרכם של המשרתים להודיע שאחד מחברי הצוות הגיע.

"אה, טוב מאוד", אמר רנו. "הכנס אותם פנימה, טאונסון".

"כן, אדוני הלורד".

כעבור כמה דקות יצאו קלסייר, בריזה, ידן ודוקסון אל המרפסת. רנו החווה למשרתים וסגר את דלתות הזכוכית, כדי לשמור על פרטיות. כמה אנשים התמקמו ליד הפתח כדי לוודא שאנשים לא רצויים לא יוכלו להאזין לנאמר.

"אנחנו מפריעים לארוחתך?" שאל דוקסון.

"לא!" אמרה וין במהירות, לפני שלורד רנו יספיק לענות. "שבו, בבקשה".

קלסייר צעד לעבר מעקה המרפסת, והביט לעבר הגנים והקרקעות. "יש לכם פה נוף יפה".

"קלסייר, אתה חושב שזה חכם?" שאל רנו. "יש כמה גננים שאיני יכול לערוב להם".

קלסייר צחקק. "אם הם יכולים לזהות אותי מהמרחק הזה, מגיע להם יותר ממה שהבתים הגדולים משלמים להם". אבל הוא התרחק ממעקה המרפסת, הסתובב לאחור, לקח כיסא והתיישב עליו בדרך ההפוכה. במהלך השבועות האחרונים הוא כמעט חזר לאופיו הישן והמוכר. אבל היו עדיין כמה שינויים. הוא ערך פגישות לעתים קרובות יותר, ושיתף את חברי הצוות בתכניותיו. הוא נראה שונה עכשיו, יותר... מהורהר.

סייזד צדק, חשבה וין. ההתקפה שלנו על הארמון כמעט הרגה אותי, אבל היא שינתה את קלסייר לטובה.

"חשבנו שנערוך את הפגישה שלנו כאן השבוע", אמר דוקסון, "מכיוון ששניכם כמעט לא משתתפים".

"מאוד מתחשב מצדך, אדון דוקסון", אמר לורד רנו. "אך אין לך מה לדאוג. אנחנו מסתדרים –"

"לא", קטעה אותו וין. "לא, אנחנו לא בסדר. כמה מאיתנו רוצים קצת מידע. מה קורה עם חברי הצוות? איך מתקדם הגיוס?"

רנו הביט בה במורת רוח, אבל וין התעלמה ממנו. הוא לא באמת לורד, היא אמרה לעצמה. הוא רק עוד אחד מחברי הצוות. הדעה שלי נחשבת בדיוק כמו שלו! עכשיו כשהמשרתים עזבו, אני יכולה לדבר איך שאני רוצה.

קלסייר צחקק. "טוב, אני רואה שהיינו צריכים קצת לכלוא אותך בשביל לשחרר את הלשון שלך".

"אין לי מה לעשות", אמרה וין. "אני משתגעת כאן".

בריזה הניח את כוס היין על השולחן. "כמה אנשים היו מקנאים בך, וין".

"אז הם כבר משוגעים".

"הו, הם לרוב אצילים", אמר קלסייר. "אז כן, הם די מטורפים".

"הפעולה", הזכירה לו וין. "מה קורה איתה?"

"הגיוס מתקדם לאט מדי", אמר דוקסון. "אבל אנחנו משתפרים".

"יכול להיות שנצטרך להקריב את הביטחון כדי להשיג יותר אנשים, קלסייר", אמר ידן.

זה שינוי, היא חשבה, כשהיא מתרשמת מנימוסיו של ידן. הוא התחיל להתלבש בבגדים נאים יותר - לא חליפת ג'נטלמן כמו דוקסון או בריזה, אבל לפחות היו לו מקטורן ומכנסיים מאיכות טובה, וחולצה מכופתרת מתחת - כולם נקיים מאפר.

"אסור לנו לעשות את זה, ידן", אמר קלסייר. "למרבה המזל, האם מתקדם יפה עם החיילים. קיבלתי ממנו הודעה לפני כמה ימים. הוא מתרשם מאוד מההתקדמות שלהם".

בריזה נחר בבוז. "היזהרו - האמונד נוטה להיות מעט אופטימי בנוגע לדברים כאלו. אם הצבא היה מורכב מאילמים בעלי רגל אחת, הוא היה משבח את שיווי המשקל שלהם ואת שמיעתם המופלאה".

"הייתי רוצה לראות את הצבא", אמר ידן בלהיטות.

"בקרוב", הבטיח קלסייר.

"מארש ייכנס אל המיניסטריון בחודש הקרוב", אמר דוקסון והנהן לעבר סייזד, כשהטריסאי חלף על פני השומרים ונכנס אל המרפסת. "נקווה שמארש יוכל לתת לנו מידע כדי שנוכל לטפל באינקוויזיטורי הפלדה".

וין נרעדה.

"הם דאגה גדולה", הסכים בריזה. "בהתחשב במה ששניכם עברתם, אני לא מקנא במי שינסה לכבוש את הארמון כשהם שם. הם מסוכנים כמו ערפילאים".

"יותר", אמרה וין בשקט.

"הצבא באמת יהיה מסוגל להילחם בהם?" שאל ידן בחוסר נוחות. "כלומר, הבנתי שהם בני אלמוות, לא?"

"מארש ימצא את התשובה", הבטיח קלסייר.

ידן נעצר ואז הנהן, כשהוא מקבל את תשובתו של קלסייר.

כן, הוא באמת השתנה, חשבה וין. מתברר שאפילו ידן לא היה מסוגל לעמוד בפני הכריזמה של קלסייר למשך זמן ארוך.

"בינתיים", אמר קלסייר, "אני מקווה לשמוע מה סייזד חשף אודות השליט הגדול שלנו".

סייזד התיישב והניח את הספר הגדול על השולחן. "אספר לכם את כל מה שאני יודע, אף שחשבתי בתחילה כי מדובר בספר אחר. חשבתי שהגבירה וין מצאה ספר דתי עתיק - אבל מתברר כי הספר מכיל כתבים פשוטים יותר".

"פשוטים?" שאל דוקסון. "באיזה מובן?"

"זהו יומן, אדון דוקסון", אמר סייזד. "תיעוד שככל הנראה נכתב על ידי השליט הגדול בעצמו - או יותר נכון, האדם שהוא היה לפני היותו השליט הגדול. אפילו תורת המיניסטריון קובעת כי לפני הפיכתו לאל, הוא היה אדם בן תמותה.

"הספר מספר על חייו בדיוק לפני הקרב האחרון בבאר האלוהות לפני אלף שנה. ברובו, זהו תיעוד על מסעותיו - האנשים שפגש, המקומות שביקר בהם, והקשיים שהתלוו לכל אחד ממסעותיו".

"מעניין", אמר בריזה, "אבל איך זה עוזר לנו?"

"איני בטוח, אדון לדריאן", אמר סייזד. "אבל לדעתי כדאי לנו להכיר את ההיסטוריה האמיתית מאחורי הפיכתו של השליט הגדול לאל. כך נוכל לפחות להבין קצת את מוחו של השליט הגדול".

קלסייר משך בכתפיו. "המיניסטריון חושב שהספר חשוב - וין מצאה אותו על מזבח במערך המרכזי של הארמון".

"וזה, כמובן", ציין בריזה, "אינו מעלה אפילו תהייה אחת בנוגע לאמיתות הכתב".

"אני חושב שלא מדובר בזיוף, אדון לדריאן", אמר סייזד. "הוא מכיל מספר פרטים אדיר, במיוחד בנוגע לנושאים לא חשובים - כמו תרמילאים ואספקה. כמו כן השליט הגדול מתואר שם כדמות מיוסרת. אם המיניסטריון היה מעוניין לזייף ספר סגידה, הוא היה מציג את האל שלהם כיותר... אלוהי, לדעתי".

"הייתי רוצה לקרוא אותו לאחר שתסיים את עבודתך, סז", אמר דוקסון.

"גם אני", אמר בריזה.

"כמה מהשוליות של קביים יכולים לשמש ככתבים", אמר קלסייר. "נערוך עותק מתורגם לכל אחד מכם".

"בחורים יעילים", ציין דוקסון.

קלסייר הנהן. "אז, מה זה משאיר לנו?"

הקבוצה עצרה את השיחה, ודוקסון הנהן לעבר וין. "את האצולה".

קלסייר קימט קלות את מצחו.

"אני יכולה לחזור לעבודה", אמרה וין במהירות. "כמעט החלמתי לגמרי".

קלסייר ירה מבט לעבר סייזד, שהרים גבה. הוא בחן את הפציעה שלה לעתים קרובות. הוא כנראה לא אהב את מה שראה.

"קל", אמרה וין. "אני משתגעת כאן. גדלתי כגנבת וכל החיים שלי חיפשתי מזון ומקום לישון - אני לא יכולה פשוט לשבת כאן ולתת למשרתים לפנק אותי". מלבד זאת, אני חייבת להוכיח שאני עדיין יעילה לצוות.

"טוב", אמר קלסייר. "את אחת הסיבות לכך שהגענו לכאן היום. יהיה נשף בסוף השבוע –"

"אני אלך", אמרה וין.

קלסייר הרים אצבע. "שמעי אותי עד הסוף, וין. עברת הרבה לאחרונה, וההתחזות הזאת עלולה להיות מסוכנת".

"קלסייר", אמרה וין בפשטות. "כל החיים שלי היו מסוכנים. אני אלך".

קלסייר לא נראה משוכנע.

"היא חייבת ללכת, קל", אמר דוקסון. "ראשית, האצולה תחשוד אם היא לא תתחיל ללכת שוב למסיבות. ושנית, אנחנו צריכים לדעת מה היא רואה. מרגלים בקרב המשרתים אינם דומים למרגלת ששומעת את הרכילויות המקומיות. אתה יודע את זה".

"בסדר", אמר קלסייר לבסוף. "אבל את חייבת להבטיח לי שתימנעי מאלומנטיקה גופנית עד שסייזד יאשר זאת".

מאוחר יותר באותו ערב, וין עדיין לא הצליחה להאמין עד כמה היא מתרגשת לקראת הנשף הזה. היא עמדה בחדרה והביטה על השמלות השונות שדוקסון מצא עבורה. מכיוון שהיא נאלצה ללבוש בגדי אצילה במשך כל יום בחודש האחרון, היא נאלצה להודות שהן מעט יותר נוחות מכפי שחשבה בעבר.

הן עדיין מגושמות, כמובן, היא חשבה בעודה בוחנת את ארבע השמלות. כל המלמלה הזאת, שכבות הבדים... חולצה ומכנסיים פשוטים הם הרבה יותר מעשיים.

אבל בכל זאת היה משהו מיוחד בשמלות - משהו ביופיין, כמו הגנים שבחוץ. השמלות כשלעצמן, כמו הצמח הבודד, לא הרשימו אותה. אבל כשהיא חשבה על הנשף, הן קיבלו משמעות חדשה. הן היו יפות, ולכן הפכו אותה ליפה. הן היו הפנים שהיא תציג בפני חצר האצולה, והיא רצתה לבחור את הפנים הנכונים.

מעניין אם אלנד יהיה שם... האם סייזד לא אמר שרוב האצילים הצעירים משתתפים בכל אחד מהנשפים?

היא הניחה ידה על שמלה אחת, שחורה עם רקמת כסף. היא תתאים מאוד לשערה, אבל האין היא כהה מדי? רוב הנשים לבשו שמלות צבעוניות. נראה שצבעים כהים היו מנת חלקם של מלבושי הגברים. היא הביטה בשמלה הצהובה, אבל היא הייתה יותר מדי... שובבה. והלבנה מקושטת מדי.

נותרה רק האדומה. המחשוף שלה היה נמוך - לא שהיה לה מה להראות - אבל היא הייתה יפה. השמלה - קצת נפוחה, עם שרוולים ארוכים שהיו שקופים בכמה מקומות - פיתתה את וין. אבל היא נראתה יותר מדי... בוטה. היא הרימה אותה, מיששה את הבד הרך באצבעותיה, ודמיינה כיצד תרגיש כשתלבש אותה.

איך הגעתי למצב הזה? חשבה וין. לא יהיה אפשר להסתתר בכזה דבר! הבגדים המצויצים האלו ממש לא בשבילי.

ועדיין... חלק ממנה רצה לחזור שוב אל הנשף. החיים היומיומיים של אצילה הרגיזו אותה, אבל זיכרונות אותו לילה בודד היו קסומים. הזוגות היפים שרקדו, האווירה המושלמת והמנגינה, חלונות הבדולח המרהיבים...

אני כבר לא שמה לב מתי אני מתיזה על עצמי בושם, היא הבינה בהלם. היא גילתה שהיא מעדיפה להתרחץ כל יום במים מבושמים, והמשרתים אפילו בישמו את בגדיה. הבושם לא היה חזק, כמובן, אבל מספיק כדי שיזהו אותה אם תנסה לחמוק ממישהו.

שערה התארך ונגזר בזהירות על ידי המעצב של רנו, כך שהקיף את אוזניה והסתלסל קלות. היא כבר לא נראתה כל כך כחושה במראה, למרות הפציעה הארוכה. הארוחות הסדירות מילאו אותה.

אני הופכת להיות... וין קפאה במקומה. היא לא ידעה למה היא הופכת להיות. בוודאי לא אצילה. אצילות לא התרגזו כשלא יכלו לחמוק החוצה בשעת לילה. אבל היא כבר לא הייתה וין ילדת הרחוב. היא הייתה...

ערפילאית.

וין הניחה בזהירות את השמלה האדומה היפה על המיטה וחצתה את החדר כדי להביט מהחלון. השמש עמדה לשקוע ובקרוב יגיעו הערפילים - אבל כמו תמיד, סייזד יציב שומרים מחוץ לחלון כדי לוודא שהיא לא תצא למסעות אלומנטיים לא מורשים. היא לא התלוננה. הוא צדק: לולא השגיח עליה, היא ככל הנראה כבר הייתה מפירה את הבטחתה.

היא ראתה דבר מה נע לימינה, והבחינה בזווית עינה בדמות העומדת במרפסת הגן. קלסייר. וין עמדה לרגע ואז עזבה את חדרה.

קלסייר הסתובב כשהיא יצאה אל המרפסת. היא עצרה, שכן לא רצתה להפריע לו, אבל הוא העניק לה את אחד מחיוכיו האופייניים. היא צעדה לעברו והצטרפה אליו ליד מעקה האבן.

הוא פנה והביט מערבה - לא לעבר האדמות, אלא מעבר להן, לעבר השממה המוארת בשמש השוקעת, אל מחוץ לעיר. "האם אי פעם חשבת שמשהו אינו כשורה בכל זה, וין?"

"אינו כשורה?" היא שאלה.

קלסייר הנהן. "הצמחים היבשים, השמש הזועמת, שמים השחורים מעשן".

וין משכה בכתפיה. "למה הכוונה 'אינו כשורה'? זאת פשוט הדרך שבה הדברים קיימים".

"כנראה", אמר קלסייר. "אבל אני חושב שהלוך המחשבה שלך הוא חלק ממה שאינו כשורה. העולם לא צריך להיראות כך".

וין הזעיפה פנים. "כיצד אתה יודע?"

קלסייר הושיט יד לעבר כיס המקטורן והוציא משם פיסת נייר. הוא פרש אותה במגע עדין והושיט אותה לווין.

היא קיבלה לידיה את הנייר והחזיקה אותו בזהירות. הוא היה כל כך עתיק ומקומט, עד כי נראה שהוא עומד להתפורר בכל רגע. לא היו אותיות על הנייר, רק תמונה ישנה ודהויה. היא הראתה צורה מוזרה - משהו שנראה כמו צמח, אף שווין לא הכירה צמח כזה. הוא היה יותר מדי... רך. לא היה לו גבעול עבה, ועליו היו עדינים מדי. לראשו היה אוסף עלים בצבע אחר מזה של שאר הצמח.

"קוראים לזה פרח", אמר קלסייר. "הם היו גדלים פעם על צמחים, לפני האלוהות. יש תיאורים שלהם בשירים ובסיפורים ישנים - אלו דברים ששומרים וחכמים יודעים עליהם. הצמחים האלו היו כנראה יפים ובעלי ריח טוב".

"צמחים בעלי ריח?" שאלה וין. "כמו פירות?"

"משהו כזה, אני חושב. כמה מהספרים אפילו טוענים שהפרחים האלו הפכו לפירות, בימים שלפני האלוהות".

וין עמדה בשקט, הזעיפה פנים וניסתה לדמיין דבר כזה.

"התמונה הייתה שייכת לאשתי, מארה", אמר קלסייר בשקט. "דוקסון מצא אותה בחפצים שלה לאחר שנלקחנו. הוא שמר אותה בתקווה שהיא תחזור. הוא מסר לי אותה לאחר שנמלטתי".

וין הביטה שוב לעבר התמונה.

"מארה הייתה מוקסמת מהתקופה שלפני האלוהות", אמר קלסייר והוסיף להביט אל מעבר לגנים. במרחק, השמש נגעה בקו האופק, וצבעה האדום התעצם עוד יותר. "היא אספה דברים כמו הנייר הזה: תמונות ותיאורים של הזמנים העתיקים. אני חושב שהעניין המיוחד הזה - יחד עם העובדה שהיא הייתה מבדילה - הם שהובילו אותה להצטרף אל העולם התחתון, ומשם אליי. היא הציגה לי לראשונה את סייזד, אף שהוא לא היה חלק מהצוות שלי באותו זמן. הוא לא התעניין בגנבות".

וין קיפלה את הנייר. "ואתה עדיין שומר את התמונה? אחרי... מה שהיא עשתה לך?"

קלסייר השתתק לרגע. הוא הפנה את מבטו לעברה. "את מאזינה שוב מחוץ לדלתות? הו, אל תדאגי. אני מניח שכולם יודעים את זה". במרחק, השמש השוקעת הפכה למדורה, ואורה האדמדם האיר את העננים והעשן גם יחד.

"כן, אני שומר על הפרח", אמר קלסייר. "אני לא בטוח למה בדיוק. אבל... האם את מפסיקה לאהוב מישהו רק מפני שהוא בגד בך? אני חושב שלא. זה מה שהופך את הבגידה לכואבת כל כך - הכאב, הכעס, התסכול... ועדיין אהבתי אותה. אני עדיין אוהב".

"איך?" שאלה וין. "איך אתה מסוגל? ואיך אתה מסוגל בכלל לבטוח באנשים? האם לא למדת ממה שהיא עשתה לך?"

קלסייר משך בכתפיו. "אני חושב... אני חושב שאם תהיה לי הבחירה בין לאהוב את מארה - וגם שתבגוד בי - ובין לעולם לא להכיר אותה, הייתי בוחר באהבה. הסתכנתי והפסדתי, אבל הסיכון עדיין שווה את המחיר. כך אני מתייחס לחברים שלי. החשד הוא רגש בריא במקצוע שלנו - אבל עד דרגה מסוימת. אני מעדיף לבטוח באנשיי מאשר לדאוג כל הזמן מה יקרה אם הם יבגדו בי".

"זה נשמע טיפשי", אמרה וין.

"האם האושר טיפשי?" שאל קלסייר ופנה לעברה. "איפה היית שמחה יותר, וין? בצוות שלי או כשהיית עם קאמון?"

וין נעצרה.

"אני לא יודע בוודאות אם מארה בגדה בי", אמר קלסייר והביט חזרה לעבר השקיעה. "היא תמיד טענה שלא".

"והיא נשלחה אל הבורות, נכון?" אמרה וין. "זה לא הגיוני אם היא ריגלה עבור השליט הגדול".

קלסייר הניד בראשו, כשהוא עדיין מביט למרחק. "היא הופיעה בבורות כמה שבועות לאחר שנשלחתי לשם - הופרדנו לאחר שנתפסנו. אני לא יודע מה קרה באותו זמן, או מדוע היא נשלחה בסופו של דבר להת'סין. העובדה שהיא נשלחה למות רומזת שאולי היא לא באמת בגדה בי, אבל..."

הוא פנה לעבר וין. "לא שמעת אותו כשהוא תפס אותנו, וין. השליט הגדול... הוא הודה לה. הודה לה על כך שבגדה בי. המילים שלו - שנאמרו בכנות כה מפחידה - יחד עם האופן שבו התכנית נרקחה... טוב, היה קשה להאמין למארה. אבל זה לא שינה את אהבתי כלפיה - לפחות לא עמוק בלב. כמעט מתי כשהיא נהרגה בבורות כעבור כשנה, כתוצאה ממהלומות נמרצות של הנוגשים. באותו לילה, לאחר שלקחו את גופתה, התעוררתי".

"השתגעת?" שאלה וין.

"לא", אמר קלסייר. "התעוררות היא מושג אלומנטי. הכוחות שלנו אינם מתגשמים בתחילה - הם לא מופיעים עד שמתרחש מאורע טראומתי. משהו חזק - שכמעט הורג אותך. הפילוסופים אומרים שאדם אינו יכול לשלוט במתכות עד שראה את המוות ודחה אותו".

"אז... מתי זה קרה לי?" שאלה וין.

קלסייר משך בכתפיו. "קשה לדעת. עם החיים שהיו לך, נראה שהיו מקרים רבים שבהם הייתה לך הזדמנות להתעורר".

הוא הנהן לעצמו. "עבורי", הוא אמר, "זה היה אותו לילה. לבד בבורות, כשזרועותיי מדממות מעמל היום. מארה מתה, ואני חששתי שאני הסיבה לכך - שחוסר האמונה שלי לקח את כוחה. היא מתה ביודעה שפקפקתי באמינותה. אולי, אם הייתי באמת אוהב אותה, לא הייתי מפקפק בה. איני יודע".

"אבל לא מתָ", אמרה וין.

קלסייר הניד בראשו. "החלטתי שאני הולך להגשים את החלום שלה. אצור עולם עם פרחים, עולם עם צמחים ירוקים, עולם שבו אפר לא נופל משמים..." קולו דעך והוא נאנח. "אני יודע. אני מטורף".

"האמת היא", אמרה וין בשקט, "שסוף כל סוף אתה מדבר בהיגיון".

קלסייר חייך. השמש צנחה אל מאחורי קו האופק ואף שהיה עדיין אור במערב, הערפילים החלו להופיע. הם לא הגיעו ממקום אחד מסוים, הם פשוט... הופיעו על פני הקרקע. הם התפשטו כמו שרכים שרופים ומעוקלים בשמים - מתפתלים הלוך ושוב, מתארכים, מרקדים, מתמזגים.

"מארה רצתה ילדים", אמר קלסייר לפתע. "כשרק התחתנו, לפני חמש-עשרה שנה. אני... לא הסכמתי איתה. רציתי להיות גנב הסקאא המפורסם ביותר בעולם, ולא היה לי זמן לדברים שיאטו אותי.

"טוב שלא היו לנו ילדים. השליט הגדול היה יכול למצוא ולהרוג אותם. אבל יכול להיות שלא - דוקס והאחרים שרדו. עכשיו, לפעמים, הייתי רוצה שתהיה לי פיסה קטנה ממנה. ילד. אולי אפילו ילדה, עם אותו שיער שחור של מארה והעקשנות האדירה שלה".

הוא נעצר והביט מטה לעבר וין. "אני לא רוצה להיות אחראי לכך שמשהו יקרה לך, וין. לא שוב".

וין הזעיפה פנים. "אני לא אבלה עוד זמן נעולה בתוך האחוזה הזאת".

"לא, נראה לי שלא אוכל להחזיק אותך כאן. אם ננסה לעשות זאת, כנראה תופיעי פשוט יום אחד בחנות של קביים לאחר שעשית משהו טיפשי מאוד. אנחנו דומים מאוד באופן הזה, אני ואת. רק... היזהרי".

וין הנהנה. "בוודאי".

הם עמדו במשך כמה דקות, כשהם מביטים בערפילים מתערבלים. לבסוף הזדקף קלסייר והתמתח. "טוב, אני מקווה שתאמיני לי, אבל אני שמח מאוד שהחלטת להצטרף אלינו, וין".

וין משכה בכתפיה. "אם לומר את האמת, הייתי רוצה לראות את אחד הפרחים האלו בעצמי".

אפשר לומר שהנסיבות אילצו אותי לעזוב את ביתי מאחור - אילו הייתי נשאר, בוודאי הייתי מת עכשיו. במהלך אותם הימים - כשברחתי מבלי לדעת למה, ונשאתי נטל שלא הבנתי - הנחתי שאוכל לאבד את עצמי בקלניום ולחפש לעצמי חיים אחרים ואנונימיים.

אני מתחיל להבין לאטי שאנונימיות, כמו הרבה דברים אחרים בעולם, לעולם לא תהיה עוד נחלתי.

פרק 18

בסופו של דבר היא החליטה ללבוש את השמלה האדומה. זאת הייתה הבחירה הנועזת ביותר, אבל היא הרגישה טוב איתה. אחרי הכול, היא הסתירה את עצמה מאחורי חזות אצילה; ככל שהופעתה תהיה מוחצנת יותר, כך היא תוכל להסתיר את עצמה טוב יותר.

משרת פתח את דלת הכרכרה. וין התנשמה עמוקות. חזהּ היה לחוץ מעט במחוך המיוחד שהיא לבשה כדי להסתיר את התחבושות. היא קיבלה את ידו המושטת של המשרת וירדה למטה. היא יישרה את שמלתה, הנהנה לעבר סייזד והצטרפה אל שאר האצילים העולים במדרגות מצודת אלריאל. המצודה הייתה קטנה יותר מזו של בית ונטור, אבל היה לה כנראה אולם נשפים נפרד, בעוד בית ונטור ערך את הנשפים באולם המרכזי שלו.

וין הביטה באצילות האחרות, והרגישה את מעט הביטחון העצמי שלה פג כליל. השמלה שלה הייתה יפה, אבל לנשים האחרות היה הרבה יותר מרק שמלות. השיער הארוך והגולש שלהן ותחושת הביטחון שהן הפגינו התאימו לתכשיטים הנוצצים שעטו על גופן דק הגו. הן מילאו את החלקים העליונים של שמלותיהן בחיטובים חושניים, ונעו באלגנטיות בזוהר הנפלא של הקפלים שבתחתיות השמלות. וין הבחינה לפעמים ברגלי הנשים והן לא נעלו נעליים רגילות כמו שלה, אלא נעליים בעלות עקב גבוה.

"למה לי אין נעליים כאלו?" היא שאלה בשקט בזמן שעלו במדרגות המכוסות בשטיח.

"צריך להתאמן ללכת על עקבים, גבירתי", השיב סייזד. "מכיוון שרק למדת לרקוד, כדאי שתנעלי נעליים רגילות לעת עתה".

וין הזעיפה פנים אבל קיבלה את ההסבר. אבל ברגע שסייזד הזכיר את הריקודים, היא התחילה להזיע שוב. היא זכרה את היציבה המלכותית של הזוגות בנשף הקודם. היא בוודאי אינה מסוגלת לחקות אותם - היא בקושי ידעה את הצעדים הבסיסיים.

לא משנה, היא חשבה. הם לא יראו אותי - הם יראו את הגבירה ואלט. היא אמורה להיות חדשה והססנית, וכולם יחשבו שהיא התאוששה לאחרונה ממחלה קשה. יהיה הגיוני אם היא לא תרקוד בצורה מושלמת.

כשמחשבה זו בראשה, הגיעה וין אל ראש גרם המדרגות, וחשה בטוחה יותר בעצמה.

"אני חייב לומר, גבירתי", אמר סייזד. "שאת נראית הרבה פחות עצבנית הפעם - למעשה, את אפילו נראית נרגשת. זוהי הגישה הנכונה שוואלט צריכה להפגין, לדעתי".

"תודה רבה", היא אמרה וחייכה. הוא צדק: היא באמת הייתה נרגשת. נרגשת להצטרף שוב לפעולה - נרגשת אפילו לחזור אל האצולה, אל כל הזוהר והחן.

הם נכנסו אל בניין הנשפים הקטן - אחד מהאגפים הנמוכים שיצא מהמצודה הראשית - ומשרת לקח ממנה את הצעיף. וין עצרה לרגע בדיוק על מפתן הדלת, והמתינה שסייזד יסדר עבורה את השולחן והארוחה.

חדר הנשפים של משפחת אלריאל היה שונה מאוד מהאולם המרכזי של מצודת ונטור. לחדר העמום הייתה רק קומה אחת, ואף שהיו בו חלונות משכית, כולם היו מקובעים בתקרה. חלונות תקרה עגולים בצבע ורוד נצצו מעליהם, מוארים בזרקורי אבני סיד קטנים המוצבים על התקרה. על כל שולחן היו נרות, ולמרות האור שמעליהם, החדר נראה חשוך מעט. המקום נראה... פרטי, למרות מספר האנשים האדיר שבו.

החדר נועד ללא ספק לארח מסיבות. רחבת ריקודים שקועה במקצת הוצבה במרכזו, והיא הייתה האזור המואר ביותר בחדר. היו גם שני מפלסים של שולחנות שהקיפו את רחבת הריקודים: המפלס הראשון היה רק כמה מטרים מעל הרצפה, והאחר רחוק ממנו וגבוה פי שניים.

משרת הוביל אותה לשולחן בקצה החדר. היא התיישבה, בעוד סייזד נעמד באופן הרגיל מאחוריה, והמתינה לארוחתה.

"כיצד בדיוק אני אמורה להשיג לקלסייר את המידע שהוא רוצה?" היא שאלה בשקט, בעודה סוקרת את החדר האפל. הצבעים החדים והעמוקים שמעליה הקרינו תבניות על השולחנות ועל האנשים, ויצרו אווירה מרשימה, אבל בכל זאת האפילו על הפנים ולא היה אפשר לזהות אותם בקלות. האם אלנד כאן, בין אורחי הנשף?

"הלילה, כמה גברים יבקשו ממך לרקוד", אמר סייזד. "קבלי את ההזמנות שלהם - זה ייתן לך תירוץ לחפש אותם מאוחר יותר ולהתערות בחברתם. את לא צריכה להשתתף בשיחות - רק להאזין. בנשפים הבאים, אולי כמה מהגברים הצעירים יבקשו ממך להתלוות אליהם. אז תוכלי לשבת לשולחנם ולהאזין לכל השיחות".

"אתה מתכוון שאשב עם אדם אחד כל הזמן?"

סייזד הנהן. "זה לא נדיר. בנוסף לכך, את תרקדי רק איתו באותו ערב".

וין הזעיפה פנים אבל לא המשיכה בשיחה, אלא פנתה לסקור שוב את החדר. הוא כנראה לא נמצא פה - הוא אמר שהוא נמנע מנשפים ככל שניתן. אפילו אם הוא כאן, הוא בוודאי יושב לבדו. את אפילו לא -

חבטה עמומה נשמעה כשמישהו הפיל ערמת ספרים על השולחן. וין זינקה בבהלה, וכשהסתובבה ראתה את אלנד ונטור לוקח כיסא ומתיישב לידה בנינוחות. הוא נשען לאחור על כיסאו, נטה לעבר הפמוט שליד שולחנה, פתח ספר והחל לקרוא.

סייזד הזעיף פנים. וין הסתירה חיוך והביטה באלנד. שוב נראה שהוא לא טרח לסרק את שערו, ושוב הוא לבש את המקטורן מבלי לרכוס את כל הכפתורים. הלבוש לא היה מרופט, אבל לא עשיר כמו של האנשים האחרים במסיבה. נראה שהוא נתפר בדיוק כדי שיהיה נוח ורפוי עבורו, בניגוד גמור לאופנה החדה והלוחצת.

אלנד עלעל בספרו. וין המתינה בסבלנות שישים לב אליה, אבל הוא רק המשיך לקרוא. לבסוף היא הרימה גבה. "אני לא זוכרת שהרשיתי לך לשבת ליד שולחני, לורד ונטור", היא אמרה.

"אל תשימי לב אליי", אמר אלנד מבלי להרים את מבטו. "יש לך שולחן גדול - יש כאן מספיק מקום לשנינו".

"אולי לשנינו", אמרה וין. "אבל אני לא בטוחה לגבי הספרים שלך. היכן המשרתים יניחו את הארוחה שלי?"

"יש קצת מקום לשמאלך", אמר אלנד בהיסח הדעת.

זעפו של סייזד גבר. הוא צעד קדימה, אסף את הספרים והניח אותם על הרצפה ליד כיסאו של אלנד.

אלנד המשיך לקרוא, אבל הרים את ידו והחווה לאחור. "את רואה, זאת בדיוק הסיבה שאני לא מוכן להשתמש במשרתים טריסאים. אני חייב לומר שהם פשוט בלתי נסבלים".

"סייזד לא בלתי נסבל", אמרה וין בקרירות. "הוא חבר טוב וכנראה אדם טוב יותר מכפי שאתה אי פעם תהיה, לורד ונטור".

אלנד הרים סוף כל סוף את מבטו. "אני... מצטער", הוא אמר בטון כן. "אני מתנצל".

וין הנהנה. אבל אלנד פתח שוב את ספרו והחל לקרוא.

מדוע הוא ישב לידי אם הוא רק מתכוון לקרוא? "מה עשית במסיבות האלו לפני שהייתה לך ההזדמנות להטריד אותי?" היא שאלה בקול כעוס.

"אבל איך בדיוק אני מטריד אותך?" הוא שאל. "כלומר, באמת, ואלט. אני פשוט יושב כאן וקורא בשקט".

"בשולחן שלי. אני בטוחה שקיבלת שולחן משל עצמך - אתה היורש לבית ונטור. אם כי החלטת לא למסור את פיסת המידע הזאת בפגישה האחרונה שלנו".

"אמת", אמר אלנד. "אבל אני כן זוכר שאמרתי לך שבני משפחת ונטור הם אנשים מעצבנים. פשוט הייתי חייב להצדיק את המוניטין".

"אתה ביססת את המוניטין הזה!"

"את רואה כמה זה נוח?" אמר אלנד וחייך קלות בזמן שקרא.

וין נאנחה בכעס והזעיפה פנים.

אלנד הציץ מעל ספרו. "זאת שמלה מקסימה. היא כמעט יפה כמוך".

וין קפאה ופיה נפער קלות. אלנד חייך בערמומיות ופנה חזרה לספרו. עיניו נצצו, כאילו להראות לה שהחמיא לה רק כדי לסחוט ממנה את התגובה הזאת.

סייזד התנשא מעל השולחן, מבלי שטרח להסתיר את מורת רוחו, אך עדיין לא אמר דבר. אלנד היה אדם חשוב מכדי שמשרת פשוט יגער בו.

וין מצאה לבסוף את לשונה. "איך קורה, לורד ונטור, שרווק כמוך מגיע לנשפים האלה בגפו?"

"הו, לעולם איני מגיע לבד", אמר אלנד. "המשפחה שלי מסדרת לי בדרך כלל איזו נערה שמתלווה אליי. הקרבן של הלילה הוא הגבירה סטייס בלנשז - זאת הבחורה בשמלה הירוקה שיושבת בקומה התחתונה ממולנו".

וין הביטה אל הקצה השני של החדר. הגבירה בלנשז הייתה בלונדינית משגעת. היא ירתה מבטים כל העת לעבר השולחן של וין, כשהיא מנסה להסתיר את זעפה.

וין הסמיקה והסיטה את מבטה. "אממ, אתה לא חושב שאולי כדאי שתשב איתה?"

"כנראה", אמר אלנד. "אבל תראי, בואי ואספר לך סוד. האמת היא שאני לא כזה ג'נטלמן. מלבד זאת, אני לא הזמנתי אותה - לא ידעתי שהיא בת הלוויה שלי למסיבה עד שנכנסתי לתוך הכרכרה".

"אני מבינה", אמרה וין בזעף.

"ההתנהגות שלי, אין כל ספק בכך, מתחת לכל ביקורת. לרוע המזל, אני תמיד מתנהג מתחת לכל ביקורת - בואי ניקח לדוגמה את המנהג המגונה שלי לקחת ספרים לשולחן האוכל. סלחי לי לרגע, אני הולך לקחת משהו לשתות".

הוא קם ממקומו, הכניס את הספר לכיסו והלך לעבר אחד משולחנות המשקאות שבחדר. וין הביטה בו הולך כשהיא מבולבלת וכועסת כאחת.

"זה לא טוב, גבירתי", אמר סייזד בקול חלש.

"הוא לא כזה רע".

"הוא משתמש בך, גבירתי", אמר סייזד. "לורד ונטור ידוע לשמצה בהתנהגותו משוללת הרסן וחסרת הגבולות. אנשים רבים אינם מחבבים אותו - בדיוק מכיוון שהוא עושה דברים כאלו".

"כמו מה?"

"הוא יושב איתך רק מכיוון שהוא יודע שזה ירגיז את המשפחה שלו", אמר סייזד. "הו, ילדה - אני לא רוצה לגרום לך כאב, אבל את חייבת להבין את דרכי האצולה. הגבר הצעיר הזה אינו מתעניין בך מבחינה רומנטית. הוא לורד צעיר ויהיר שאינו מוכן לסבול את האיסורים של אביו - ולכן הוא מורד בו ומתנהג בגסות. הוא יודע שאביו יוותר לו אם הוא ימשיך בדרך הזו מספיק זמן".

וין חשה שבטנה מתכווצת. סייזד צודק, כמובן. מדוע שאלנד יתעניין בי? אני בדיוק מה שהוא צריך - מישהו ממעמד מספיק נחות כדי להרגיז את אביו, אבל לא מספיק מנוסה כדי לראות את האמת.

הארוחה הגיעה, אבל לווין כבר לא היה תיאבון. היא החלה לשחק עם האוכל כשאלנד חזר והניח גביע גדול מלא בליקר כלשהו על השולחן. הוא לגם בזמן שקרא.

הבה נראה איך הוא יגיב אם לא אפריע לו לקרוא, חשבה וין בכעס, כשהיא זוכרת את שיעוריה ואוכלת בנימוס אצילי. זאת לא הייתה ארוחה גדולה - בעיקר ירקות עשירים ומטוגנים בחמאה - וככל שתסיים במהירות את הארוחה, כך תוכל להתחיל לרקוד. לפחות אז היא לא תצטרך לשבת עם אלנד ונטור.

הלורד הצעיר עצר את קריאתו כמה פעמים בזמן הארוחה והציץ מעבר לספרו. הוא כנראה ציפה שהיא תאמר דבר מה, אבל היא לא פצתה את פיה. בזמן שהיא אכלה, כעסה התפוגג. היא הביטה לעבר אלנד ובחנה את הופעתו המרושלת במקצת ואת הלהיטות שבה קרא את הספר. האם אדם כזה יכול באמת להסתיר ערמומיות כה נלוזה כפי שאמר סייזד? האם הוא באמת רק השתמש בה?

כולם יבגדו בך, לחש ריין. כולם יבגדו בך.

אלנד פשוט נראה כל כך... כן. הוא נראה אדם אמיתי, לא מתחזה או סתם פנים. ונראה שהוא באמת רצה לדבר איתה. וין חשה ניצחון אישי כשהוא הוריד לבסוף את ספרו והביט בה.

"מדוע את כאן, ואלט?" הוא שאל.

"כאן במסיבה?"

"לא, כאן בלות'אדל".

"מכיוון שהיא המרכז של הכול", אמרה וין.

אלנד הזעיף פנים. "את צודקת. אבל האימפריה היא מקום גדול מכדי שיהיה לה מרכז קטן אחד. כמה זמן לקח לך להגיע לכאן?"

וין נחרדה לרגע, אבל השיעורים של סייזד הבזיקו במהירות במוחה. "כמעט חודשיים במסע לאורך התעלה, עם כמה עצירות".

"זמן ארוך כל כך", אמר אלנד. "אומרים שמסע מקצה אחד של האימפריה לאחר אורך חצי שנה, ועדיין כולנו מתעלמים מכל המקומות בעולם מלבד המרכז הקטן הזה".

"אני..." וין השתתקה. היא הסתובבה עם ריין בכל רחבי המשלט המרכזי. אבל זה היה המשלט הקטן מכולם, והיא מעולם לא הייתה במקומות היותר אקזוטיים של האימפריה. האזור המרכזי היה טוב עבור גנבים. באופן מוזר, המקום הקרוב ביותר לשליט הגדול היה גם מקום השחיתות הגדולה ביותר, שלא לדבר על העושר הרב ביותר.

"מה את חושבת על העיר?" שאל אלנד.

וין היססה. "היא... מלוכלכת", היא אמרה בכנות. משרת הגיע ולקח את הצלחת הריקה באור העמום. "היא מלוכלכת וסואנת. הסקאא מקבלים יחס נורא, אבל אני מאמינה שכך זה בכל מקום".

אלנד הטה את ראשו וירה לעברה מבט מוזר.

לא הייתי צריכה להזכיר את הסקאא. זה ממש לא היה אצילי.

הוא נטה קדימה. "את חושבת שמתייחסים לסקאא כאן גרוע יותר מאשר במטע שלכם? תמיד חשבתי שטוב להם יותר בעיר".

"אממ... אינני יודעת. לא יצאתי לשדות לעתים קרובות".

"אז לא היה לך קשר איתם?"

וין משכה בכתפיה. "מה זה משנה? הם פשוט סקאא".

"את רואה, זה מה שאנחנו תמיד אומרים", אמר אלנד. "אבל אני לא יודע. אולי אני סקרן מדי, אבל הם מעניינים אותי. האם שמעת אותם מדברים זה לזה? הם נשמעים כמו אנשים רגילים?"

"מה?" שאלה וין. "כמובן. איך אתה חושב שהם נשמעים?"

"טוב, את יודעת מה טוען המיניסטריון".

היא לא ידעה. אבל אם זה קשור לסקאא, זה בוודאי לא היה מחמיא. "יש לי חוק שאני לעולם לא מאמינה לחלוטין למה שהמיניסטריון אומר".

אלנד קפא שוב והטה את ראשו. "את... לא מה שציפיתי שתהיי, הגבירה ואלט".

"אנשים לרוב אינם מי שאתה חושב שהם".

"אז, ספרי לי עוד על הסקאא במטע. איך הם?"

וין משכה בכתפיה. "כמו סקאא בכל שאר המקומות".

"הם נבונים?"

"כמה מהם".

"אבל לא כמוך וכמוני, נכון?" שאל אלנד.

וין היססה. כיצד אצילה אמורה להשיב לשאלה כזאת? "לא, מובן שלא. הם פשוט סקאא. למה אתה כל כך מתעניין בהם?"

אלנד נראה... מאוכזב. "סתם", הוא אמר, התיישב אחורנית ופתח את הספר. "אני חושב שכמה מהאנשים שם רוצים להזמין אותך לרקוד".

וין פנתה והבחינה שאכן קבוצת גברים צעירים עמדה במרחק קצר משולחנה. הם הסיטו את מבטם ברגע שפנתה אליהם. כעבור כמה רגעים אחד מהגברים הצביע לעבר שולחן אחר. הוא ניגש לשם והציע לגבירה צעירה לרקוד איתו.

"כמה אנשים הבחינו בך, גבירתי", אמר סייזד. "אבל הם לא מעיזים להתקרב. נוכחותו של לורד ונטור מאיימת עליהם, לדעתי".

אלנד השמיע נחירת בוז. "הם אמורים לדעת שאני ממש לא מאיים".

וין הזעיפה פנים, אבל אלנד המשיך לקרוא. בסדר! היא חשבה ופנתה חזרה אל הגברים הצעירים. היא קלטה במבטה את אחד מהם וחייכה קלות לעברו.

כעבור כמה רגעים הגבר הצעיר התקרב. הוא דיבר אליה בטון רשמי ומוקפד. "הגבירה רנו, אני הוא הלורד מלנד לייז'. האם תרצי לרקוד איתי?"

וין ירתה מבט לעבר אלנד, אבל הוא לא הרים את עיניו מהספר.

"אשמח לרקוד איתך, לורד לייז'", אמרה וין, לקחה את ידו של האיש וקמה ממקומה.

הוא הוביל אותה מטה אל רחבת הריקודים, וכאשר התקרבו לשם, שבה העצבנות של וין. לפתע, שבוע האימונים לא נראה מספיק. המוזיקה פסקה ואפשרה לזוגות לעזוב את הרחבה או להיכנס אליה, ולורד לייז' הוביל אותה קדימה.

וין נאבקה בחרדה והזכירה לעצמה שכולם רואים את השמלה ואת המעמד, לא את וין עצמה. היא הביטה מעלה לעבר עיניו של לורד לייז', ולמרבה הפליאה, ראתה שם פחד.

המוזיקה החלה, וכך גם הריקודים. פניו של לורד לייז' התכווצו. היא יכלה להרגיש את כף ידו מזיעה בכף ידה. בחיי, הוא עצבני בדיוק כמוני! אולי אפילו יותר.

לייז' היה צעיר מאלנד, קרוב יותר לגילה. הוא כנראה לא היה מנוסה בנשפים - ונראה שלא רקד הרבה. הוא התמקד כל כך בצעדים שלו, עד כי תנועותיו היו חדות.

זה הגיוני, הבינה וין, נרגעה ונתנה לגוף שלה לנוע כפי שסייזד לימד אותה. המנוסים לא מבקשים ממני לרקוד, לא כשאני חדשה כל כך. הם אפילו לא מתייחסים אליי.

אבל מדוע אלנד מתייחס אליי? האם זה רק בגלל מה שסייזד אמר - תחבולה שנועדה להרגיז את אביו? מדוע נראה שהוא מתעניין במה שאני אומרת?

"לורד לייז'", אמרה וין. "האם אתה מכיר את אלנד ונטור?"

לייז' הרים מבטו. "אממ, אני..."

"אל תתמקד כל כך בריקוד", אמרה וין. "המורה שלי אומר לי שהוא טבעי יותר אם לא מתאמצים יותר מדי".

הוא הסמיק.

בשם השליט הגדול! חשבה וין. הוא ממש לא מנוסה.

"אממ, לורד ונטור..." אמר לייז'. "אני לא יודע. הוא אדם חשוב מאוד. הרבה יותר חשוב ממני".

"אל תיתן לייחוס שלו להפחיד אותך", אמרה וין. "עד כמה שראיתי, הוא די לא מזיק".

"איני יודע, גבירתי", אמר לייז'. "ונטור הוא בית חשוב מאוד".

"כן, טוב, אלנד לא מתנהג כך. נראה שהוא אוהב להתעלם מאנשים שנמצאים במחיצתו - הוא עושה את זה לכולם?"

לייז' משך בכתפיו. הוא רקד בטבעיות רבה יותר מרגע שהתחילו לדבר. "איני יודע. את... נראה שאת מכירה אותו טוב ממני, גבירתי".

"אני..." וין השתתקה. היא הרגישה שהיא מכירה אותו היטב - הרבה יותר מכפי שהיא צריכה להכיר אדם לאחר שני מפגשים קצרים. אבל לא היה לה סיכוי להסביר זאת ללייז'.

אבל, אולי... האם רנו לא אמר שהוא פגש פעם את אלנד?

"הו, אלנד הוא חבר המשפחה", אמרה וין כאשר הסתובבו מתחת לחלונות הבדולח.

"באמת?"

"כן", אמרה וין. "היה נחמד מאוד מהדוד שלי לבקש מאלנד להשגיח עליי במסיבות האלו, ועד עכשיו הוא ממש מתאמץ. אבל הייתי רוצה שהוא לא יתעסק כל הזמן בספרים שלו, ויציג אותי יותר לאנשים במסיבה".

לייז' התעורר ונראה כאילו ביטחונו העצמי קפץ כמה מדרגות. "בחיי, זה נשמע הגיוני".

"כן", אמרה וין, "אלנד מתנהג ממש כמו האח הגדול שלי במהלך הביקור שלי בלות'אדל".

לייז' חייך.

"אני שואלת אותך בנוגע אליו מכיוון שהוא לא מדבר הרבה על עצמו", אמרה וין.

"הוונטורים השתתקו באמת בזמן האחרון", אמר לייז'. "מאז ההתקפה על המצודה שלהם לפני כמה חודשים".

וין הנהנה. "אתה יודע משהו בנוגע לזה?"

לייז' הניד בראשו. "לא מספרים לי". הוא השפיל מבט והביט ברגליו. "את טובה מאוד בריקוד, הגבירה רנו. השתתפת כנראה בהרבה נשפים בעיר שלך".

"אתה מחמיא לי, אדוני הלורד", אמרה וין.

"לא, באמת. יש לך הרבה... חן".

וין חייכה והרגישה פרץ ביטחון עצמי מרענן.

"כן", אמר לייז', כמעט לעצמו. "את ממש לא כפי שתיארה אותך הגבירה שאן –" הוא נעצר, רעד קלות, כאילו הבין שדיבר בקול רם.

"מה?" אמרה וין.

"שום דבר", אמר לייז', כשהוא מסמיק עד אוזניו. "אני מצטער. סתם מלמלתי".

הגבירה שאן, חשבה וין. זכרי את השם הזה.

היא ניסתה להוסיף ולחקור את לייז' במהלך הריקוד, אבל הוא כנראה לא ידע יותר מכך. הוא כן הרגיש שהמתח גבר בין הבתים. הנשפים אמנם נמשכו כרגיל, אך היו אנשים שלא הגיעו למסיבות שנערכו על ידי בתים יריבים.

כשהריקוד הסתיים, וין חשה טוב בנוגע למאמציה. היא כנראה לא גילתה דברים חשובים עבור קלסייר - אבל לייז' היה רק ההתחלה. היא תגיע לאנשים החשובים.

וזה אומר, חשבה וין כשלייז' הוביל אותה חזרה לשולחנה, שאצטרך לבלות זמן רב בנשפים האלו. הם לא היו מעיקים - במיוחד עכשיו, כשהיא הייתה בטוחה יותר בכישורי הריקוד שלה. אבל הנשפים יחליפו את היציאות הליליות שלה אל הערפילים.

אבל סייזד לא ייתן לי לצאת בכל מקרה, היא חשבה באנחה דוממת וחייכה בנימוס כשלייז' השתחווה ועזב.

אלנד פתח את הספר על השולחן, וסביבתה הייתה כעת מוארת מפמוטים נוספים - שככל הנראה נלקחו משולחנות סמוכים.

טוב, חשבה וין, מתברר כי שנינו גנבים.

אלנד רכן מעל השולחן ורשם הערות בספר קטן בגודל כיס. הוא לא הפסיק כאשר התיישבה. סייזד, היא הבחינה, לא היה שם.

"שלחתי את הטריסאי לאכול משהו", אמר אלנד בהיסח הדעת, כשהמשיך לכתוב. "אין צורך שהוא ירעב למוות בזמן שאת מסתחררת לך שם למטה".

וין הרימה גבה ובחנה את הספרים שהיו מונחים על השולחן. בזמן שהביטה בהם, אלנד דחף ספר אחד הצדה - כשהוא מותיר אותו פתוח בעמוד מסוים - ולקח אחר. "אז, איך היה אותו סחרור שדיברנו עליו?" הוא אמר.

"האמת היא שזה היה כיף".

"חשבתי שאת לא רוקדת כל כך טוב".

"אני לא", אמרה וין. "אבל התאמנתי. אולי תופתע ממה שאומר לך, אבל אם אתה יושב בחדר כל היום וקורא ספרים, אתה לא משפר את כישורי הריקוד שלך".

"זאת הצעה?" שאל אלנד, דחף את הספר ובחר אחר. "את יודעת שאין זה מכובד שאישה מזמינה גבר לרקוד".

"הו, לא הייתי רוצה לקחת אותך מהספרים", אמרה וין והפכה את אחד הספרים לכיוונה. היא עיוותה את פניה - כתב היד היה צפוף וקטן. "מלבד זאת, אם ארקוד איתך, אהרוס את כל העבודה הקשה שלי".

אלנד נעצר. הוא הרים את מבטו. "עבודה?"

"כן", אמרה וין. "סייזד צדק - לורד לייז' באמת הרגיש מאוים ממך ולכן גם פחד ממני. חייה החברתיים של גבירה צעירה עלולים להיהרס כליל, אם הגברים הצעירים מסיקים שהיא אינה פנויה מפני שלורד מעצבן החליט להפוך את השולחן שלה לפינת עבודה".

"אז..." אמר אלנד.

"אז אמרתי לו שאתה פשוט מלמד אותי את דרכי האצולה. שאתה מתנהג כמו... אח גדול".

"אח גדול?" שאל אלנד והזעיף פנים.

"גדול מאוד", אמרה וין וחייכה. "כלומר, תראה, גילך בוודאי כפול משלי".

"כפול מש... ואלט, אני בן עשרים ואחת. אם את לא ילדה בת עשר המפותחת מאוד לגילה, אני אפילו לא קרוב ל'כפול מגילך'".

"אף פעם לא הייתי טובה במתמטיקה", אמרה וין בהינף יד.

אלנד נאנח ופלבל בעיניו. לידם, לורד לייז' דיבר בשקט עם קבוצת חברים והחווה לעבר וין ואלנד. היא קיוותה שאחד מהם יבוא ויבקש ממנה לרקוד בקרוב.

"אתה מכיר גבירה בשם שאן?" שאלה וין בזמן שהמתינה.

למרבה הפליאה, אלנד ירה מבטו מעלה. "שאן אלריאל?"

"כנראה", אמרה וין. "מי זאת?"

אלנד פנה חזרה לספרו. "לא מישהי חשובה".

וין הרימה גבה. "אלנד, אני נמצאת כאן רק כמה חודשים, אבל אפילו אני כבר יודעת לא להאמין לתגובה כזאת".

"טוב..." אמר אלנד. "יכול להיות שאני מאורס לה".

"יש לך ארוסה?" שאלה וין בזעם.

"אני לא בטוח. לא עשינו משהו עם המצב הזה כבר יותר משנה. אני בטוח שכולם כבר שכחו מזה".

מעולה, חשבה וין.

כעבור רגע התקרב אליה אחד מחבריו של לייז'. וין קמה ממקומה, בעודה שמחה על שנפטרה מהיורש המעצבן לבית ונטור, וקיבלה את ידו של הלורד הצעיר. בזמן שהלכה אל רחבת הריקודים, היא הביטה באלנד וראתה אותו מציץ בה מעבר לספר. הוא מיד חזר לעבודת המחקר באווירה אדישה ומוגזמת עד מאוד.

וין התיישבה ליד שולחנה והרגישה תשושה לגמרי. היא נאבקה ברצון לחלוץ נעליים ולעסות את כפות רגליה. היא חשבה שזה לא אצילי במיוחד. היא שרפה נחושת ואז קצת פיוטר כדי לחזק את גופה ולהפיג את התשישות.

היא נתנה לפיוטר ולנחושת להתפוגג. קלסייר הבטיח לה שברגע שהיא שורפת נחושת, אי אפשר לדעת שהיא אלומנטיקנית. וין לא הייתה כל כך בטוחה. כשהיא שורפת פיוטר, התגובות שלה מהירות מדי וגופה חזק מדי. אדם ערני יוכל לזהות שינויים כאלו, בין אם הוא אלומנטיקן ובין אם לאו.

במובן מסוים, התשישות שלה הערב הייתה דבר טוב - היא נגרמה כתוצאה מריקודים רבים. עכשיו, כשהגברים הצעירים ראו באלנד המשגיח שלה ולא חבר רומנטי, הם לא חששו לבוא ולהזמין אותה לרקוד. וין, שהייתה מודאגת מכך שתגרום לבעיה פוליטית אם תסרב, קיבלה את כל הצעותיהם. לפני כמה חודשים היא הייתה צוחקת אם מישהו היה אומר לה שהיא תתעייף מריקודים. אבל כפות רגליה הכואבות, המותן הדוקר ורגליה העייפות היו רק חלק מהעניין. המאמץ של זכירת השמות והבתים - שלא לדבר על מציאת נושאים לשיחה עם חבריה לריקוד - השאירו אותה מותשת נפשית.

טוב מאוד שסייזד נתן לי לנעול נעליים ללא עקבים, חשבה וין באנחה, כשהיא לוגמת מיץ קר. הטריסאי עדיין לא שב מהארוחה. גם אלנד לא היה ליד השולחן - אף שספריו עדיין היו פזורים עליו.

וין הביטה בספרים. אולי אם הגברים הצעירים יראו שהיא קוראת, הם יעזבו אותה לכמה רגעים. היא הושיטה יד ורפרפה בספרים שנראו מעניינים. הספר שהיא התעניינה בו יותר מכול - המחברת הקטנה בכריכת העור של אלנד - לא היה שם.

במקומו היא בחרה ספר גדול וכחול ונשאה אותו לצד השולחן. היא בחרה אותו בגלל הכתב הגדול שבו - האם נייר היה באמת מוצר כל כך יקר, שסופרים היו חייבים לדחוס את כל השורות שאפשר בדף אחד? וין נאנחה ועלעלה בספר.

אני לא מאמינה שאנשים קוראים ספרים כל כך גדולים, היא חשבה. למרות הכתב הגדול, כל דף היה מלא במילים. ייקח לה ימים רבים מאוד לקרוא את כל הספר הזה. ריין לימד אותה לקרוא כדי שתוכל להבין חוזים, לכתוב פתקים ואולי לגלם תפקיד של אצילה. אבל האימונים שלה לא הרגילו אותה לספרים כל כך עבים.

יישומים היסטוריים לשלטון פוליטי וקיסרי, היה כתוב בדף הראשון. לפרקים היו כותרות כמו "תכנית הממשל של המאה החמישית" ו"עליית מטעי הסקאא". היא דפדפה אל סוף הספר, מתוך מחשבה שזה ככל הנראה החלק המעניין ביותר. כותרת הפרק האחרון הייתה "מבנים פוליטיים כיום".

עד כה, היא קראה, מערכת המטעים מספקת מערכת ממשל יציבה יותר מהשיטות הקודמות. מבנה המשלטים כשבראשו עומד לורד השולט - והאחראי - לסקאא הנמצאים בגזרתו, יצר סביבה תחרותית שבה המשמעת נאכפת ביד ברזל.

השליט הגדול מוטרד משיטה זאת בגלל החופש שהיא מעניקה לאצולה. אבל הירידה המשמעותית במרידות בוודאי מפתה אותו לתמוך בה; במהלך מאתיים השנים שבהן השיטה פועלת, לא היה מרד משמעותי בחמשת המשלטים הפנימיים.

מובן שהמערכת הפוליטית איננה אלא שלוחה של מערכת השלטון הכוללת. עצמאות האצולה נפגמה כתוצאה מאכיפה מוגברת של המחייבים. אין לורד, לא משנה כמה נעלה, שיכול לחשוב כי הוא נמצא מעל לחוק. אין איש שמסוגל לחמוק מקריאתו של האינקוויזיטור.

וין הזעיפה פנים. אף שהטקסט היה יבש, היא הופתעה לגלות שהשליט הגדול ירשה למישהו לנתח בפרוטרוט את האימפריה שלו. היא התיישבה אחורנית בכיסאה, החזיקה את הספר, אבל לא הצליחה לקרוא עוד. היא הייתה מותשת מהשעות שבילתה בניסיונות דליית המידע מחבריה לריקודים.

לרוע המזל, גלגלי הפוליטיקה לא התחשבו בתשישותה של וין. היא אמנם ניסתה להיראות שקועה בספרו של אלנד, אך כעבור זמן קצר הופיעה דמות ליד שולחנה.

וין נאנחה והכינה את עצמה לריקוד נוסף, אבל אז הבינה כי האדם שהגיע אינו אציל, אלא משרת טריסאי. כמו סייזד, הוא לבש גלימות עם תבניות V שלובות זו בזו, וחיבב מאוד תכשיטים.

"הגבירה ואלט רנו?" שאל האיש הגבוה במבטא קל.

"כן", אמרה וין בהיסוס.

"גבירתי, הגבירה שאן אלריאל דורשת את נוכחותך בשולחנה".

דורשת? חשבה וין. היא כבר לא אהבה את טון הדיבור, והיא לא רצתה להיפגש עם הארוסה לשעבר של אלנד. לרוע המזל, בית אלריאל היה אחד מהבתים הבכירים - לא מישהו שהיא יכולה לבטל בהינף יד.

הטריסאי המתין בסבלנות.

"בסדר", אמרה וין וניסתה לקום בחן חרף תשישותה.

הטריסאי הוביל את וין לעבר שולחן קרוב לשלה, שהיה מוקף במשרתים. חמש נשים ישבו סביבו, אבל וין הצליחה לזהות מיד מי מהן שאן. הגבירה אלריאל הייתה ללא ספק האישה המלכותית בעלת השיער השחור הארוך. היא לא השתתפה בשיחה, אבל נראה כאילו הובילה אותה. זרועותיה נצצו בצמידי אחלמה שהתאימו לשמלתה, והיא הפנתה את עיניה המזלזלות לעבר וין כאשר התקרבה.

העיניים השחורות הללו היו חדות. וין חשה חשופה מולן - מופשטת משמלתה היפה, שבה לתפקידה כנערת אשפתות.

"סלחו לנו, גבירותיי", אמרה שאן. הנשים מיד הפסיקו לדבר כמצוותה, ועזבו את השולחן במהירות מנומסת.

שאן הרימה את המזלג והחלה לנתח בקפידה חתיכה קטנה מן העוגה שהוגשה כקינוח. וין עמדה לצדה בחוסר נוחות. המשרת הטריסאי נעמד מאחורי כיסאה של שאן.

"את רשאית לשבת", אמרה שאן.

אני מרגישה שוב כמו סקאא, חשבה וין והתיישבה. אצילים מתייחסים ככה גם זה לזה?

"את נמצאת בעמדה מעוררת קנאה, ילדה", אמרה שאן.

"איך בדיוק?" שאלה וין.

"את תכני אותי 'הגבירה שאן'", אמרה שאן ונימת קולה לא השתנתה. "או אם תרצי, 'הוד רוממותך'".

שאן המתינה בציפייה ונגסה קלות מהעוגה. לבסוף אמרה וין, "מדוע, הוד רוממותך?"

"מכיוון שלורד ונטור הצעיר החליט להשתמש בך במשחקיו. זה אומר שיש לך הזדמנות שגם אני אשתמש בך".

וין הזעיפה את פניה. זכרי להישאר בתוך הדמות שלך. את ואלט, וניתן להפחיד אותך בקלות.

"האם לא עדיף שאיש לא ישתמש בי, הוד רוממותך?" שאלה וין בזהירות.

"שטויות", השיבה שאן. "אפילו אצילה זוטרה וחסרת תרבות כמוך יכולה לראות את החשיבות בעובדה שטובים ממך יוכלו להשתמש בך". שאן אמרה את המילים, את העלבון, ללא כל ארס בקולה. היא פשוט האמינה שווין מסכימה איתה.

וין ישבה המומה. האצילים האחרים לא התייחסו אליה ככה. מובן שמבין חברי הבתים הגדולים האחרים היא רק פגשה את אלנד.

"המבט המזוגג בעינייך אומר לי שאת מבינה את מקומך", אמרה שאן. "פעלי היטב, ילדה, ואולי אתן לך להצטרף אל הפמליה שלי. תוכלי ללמוד הרבה מהגבירות של לות'אדל".

"כמו מה?" שאלה וין, כשהיא מנסה להדחיק את הכעס בקולה.

"הסתכלי על עצמך מדי פעם, ילדה. השיער שלך נראה כאילו עברת מחלה נוראית. את כל כך רזה עד שהשמלה תלויה עלייך כמו שק. להיות אצילה בלות'אדל דורש... שלמות. לא את זה". היא אמרה את המילה האחרונה בזמן שהניפה את ידה בביטול לעבר וין.

וין הסמיקה. היה כוח מוזר בגישה המעליבה של האישה. בבהלה, וין הבינה ששאן הזכירה לה כמה מראשי הצוותים שהיא הכירה, שקאמון היה האחרון בהם - אנשים שהיו מכים אדם אחר מבלי לצפות להתנגדות. כולם ידעו שהתנגדות לאדם כזה רק תחמיר את המהלומות.

"מה את רוצה ממני?" שאלה וין.

שאן הרימה גבה כשהניחה בצד את המזלג לצד העוגה האכולה למחצה. הטריסאי לקח את הצלחת ועזב. "את באמת ילדה מטומטמת, נכון?" שאלה שאן.

וין קפאה. "מה הוד רוממותה רוצה ממני?"

"בסופו של דבר אספר לך - אם לורד ונטור יחליט להמשיך לשחק איתך". וין הצליחה להבחין בניצוץ קל של שנאה בעיניה, כשאמרה את שמו של אלנד.

"לעת עתה", המשיכה שאן, "ספרי לי על מה דיברת איתו היום".

וין פתחה את פיה להשיב. אבל... משהו היה לא כשורה. היא הבחינה בו רק להבזק של רגע - היא לא הייתה מבחינה בו כלל ללא אימוניו של בריזה.

היא מרגיעה? מעניין.

שאן ניסתה להפוך את וין לצייתנית. אולי כדי לגרום לה לדבר? וין החלה לתאר את השיחה שלה עם אלנד, כשהיא מתרחקת מכל הנושאים המעניינים. אבל היא עדיין חשה במשהו מוזר - משהו בנוגע לאופן שבו שאן שיחקה עם רגשותיה. מזווית עינה, וין ראתה את הטריסאי של שאן חוזר מהמטבח. אבל הוא לא ניגש חזרה לעבר שאן - הוא פנה לכיוון האחר.

לעבר השולחן של וין. הוא עצר לידו והחל לנבור בספריו של אלנד.

אין זה משנה מה הוא מחפש, אסור לי לתת לו למצוא את זה.

וין קמה בפתאומיות, כשהיא גורמת סוף סוף לשינוי בהבעת פניה של שאן, שהביטה לעברה בפליאה.

"נזכרתי שאמרתי לטריסאי שלי למצוא אותי בשולחן!" אמרה וין. "הוא ידאג אם לא אשב שם!"

"הו, בשם השליט הגדול", מלמלה שאן בשקט. "ילדה, אין כל צורך –"

"אני מצטערת, הוד רוממותך", אמרה וין. "אני חייבת ללכת".

התירוץ היה קצת שקוף, אבל הוא היה הטוב ביותר שיכלה לחשוב עליו באותו רגע. וין קדה ועזבה את השולחן של שאן, כשהיא מותירה אישה כעוסה מאחור. הטריסאי היה טוב - בזמן שווין התרחקה מעט משולחנה של שאן, הוא הבחין בווין והמשיך בדרכו בתנועות חלקות ומלאות חן.

וין חזרה אל השולחן, בעודה תוהה אם טעתה בכך שעזבה את שאן בגסות. אבל נמאס לה לדאוג מהכול. כשהבחינה בחבורת גברים צעירים המביטים לעברה, היא לקחה לידה את אחד מספריו של אלנד.

למרבה המזל, התחבולה פעלה היטב הפעם. הגברים הצעירים התרחקו מהמקום והותירו את וין לנפשה. היא התיישבה לאחור ונחה לרגע עם הספר פתוח לפניה. השעה הייתה מאוחרת, ואולם הנשפים החל להתרוקן.

הספרים, היא חשבה בזעף ולגמה מכוס המיץ. מדוע הטריסאי מתעניין בהם?

היא סקרה את השולחן בניסיון לראות אם אחד מהספרים נלקח, אבל אלנד השאיר אותם בערמה מגובבת ולא מסודרת, והיה קשה לדעת. אבל ספר קטן שהיה מונח מתחת לכרך גדול לכד את עינה. רוב הספרים האחרים היו פתוחים בעמודים מסוימים, והיא ראתה את אלנד קורא בהם. אבל הספר הזה היה סגור - והיא לא זכרה שראתה אותו נפתח. הוא היה שם לפני כן - היא זכרה אותו מכיוון שהיה דק מכולם - אז הטריסאי לא השאיר אותו כאן.

וין הושיטה יד בסקרנות והוציאה את הספר ממקומו שמתחת לכרך הגדול. הייתה לו כריכת עור שחורה, ועל שדרתו נכתב תבניות מזג האוויר במשלט הצפוני. וין הזעיפה פנים והפכה את הספר בידיה. לא הייתה כותרת על הכריכה הקדמית, וגם שמו של הספר לא היה רשום. הטקסט התחיל ללא כל הקדמות.

כשמסתכלים על האימפריה האחרונה בכללותה, אי אפשר להתכחש לדבר אחד. עבור ממלכה שנשלטת בידי שליט שהכריז על עצמו כאל, האימפריה חוותה מספר מפחיד של טעויות הנהגה מחרידות. רוב הכישלונות האלו טושטשו ונמחקו מדפי ההיסטוריה, וכיום ניתן למצוא אותם רק במתכות מוח של מתכמתים או רשומים בדפי הספרים האסורים. אבל האמת היא שאפשר להסתכל על ההיסטוריה הקרובה כדי לראות כישלונות כמו טבח דבנו, שחרור הגרסה המתוקנת לתורת התהומות, וגירוש תושבי רינאטס.

השליט הגדול אינו מזדקן. את זאת לא ניתן להכחיש. אבל ספר זה בא להוכיח כי למרות זאת, אין הוא יודע כול. במהלך הימים שלפני האלוהות, האנושות סבלה מכאוס וחוסר ביטחון שנוצרו ממחזור אינסופי של מלכים, קיסרים ושליטים אחרים. היה ניתן לחשוב שכעת, כשיש לנו שליט בודד ובן אלמוות, החברה תמצא יציבות והארה. העובדה ששני התנאים הללו אינם מתקיימים באימפריה האחרונה מצביעה על כישלונו המוחלט של השליט הגדול.

וין הביטה בדף, היא לא הבינה את כל המילים, אבל הצליחה להבין את כוונת הסופר. הוא אמר...

היא סגרה את הספר במהירות ומיהרה להניח אותו במקומו. מה יקרה אם המחייבים יגלו שלאלנד יש ספר כזה? היא הביטה הצדה. הם היו שם, כמובן, מעורים בקהל כמו בנשף הקודם, לובשים את גלימותיהם האפורות וחושפים בפני כול את פניהם המקועקעים. רבים ישבו לצד שולחנות האצילים. חברים? מרגלים עבור השליט הגדול? איש לא הרגיש בנוח כשאחד המחייבים היה בסביבתו.

מה אלנד עושה עם ספר כזה? אציל עוצמתי כמותו? מדוע הוא קורא ספרים שמוקיעים את השליט הגדול?

יד נחה על כתפה, ווין הסתובבה במהירות. פיוטר ונחושת החלו לבעור בבטנה.

"וואו", אמר אלנד, התרחק לאחור והרים את ידו. "מישהו אמר לך פעם שאת קופצנית מאוד, ואלט?"

וין נרגעה, התיישבה אחורנית על כיסאה וכיבתה את המתכות. אלנד צעד למקומו והתיישב. "נהנית מהברן?"

וין הזעיפה פנים, ואלנד הנהן לעבר הספר הגדול והעבה שעדיין נח לפניה.

"לא", אמרה וין. "הוא משעמם. סתם העמדתי פנים שאני קוראת כדי שאנשים יעזבו אותי קצת בשקט לזמן מה".

אלנד צחקק. "את רואה, זה מה שקורה כשמתנהגים בחוכמה".

וין הרימה גבה כשאלנד החל לאסוף את ספריו ולהניח אותם בערמה על השולחן. הוא לא הבחין שהיא הזיזה את ספר "מזג האוויר" שלו, אבל הוא החליק אותו בזהירות למרכז הערמה.

וין הפנתה את עיניה מהספר. עדיף שלא אספר לו על שאן - לפחות עד שאשוחח על זה עם סייזד. "אני חושבת שהחוכמה שלי פעלה היטב", היא אמרה. "אחרי הכול, באתי לנשף כדי לרקוד".

"אני חושב שאנשים מגזימים בערך הריקודים".

"אתה לא יכול להיות מנותק כל חייך מהאצולה, לורד ונטור - אתה היורש של אחד הבתים החשובים בעיר".

הוא נאנח, התמתח ונשען אחורנית בכיסאו. "את כנראה צודקת", הוא אמר בכנות מפתיעה. "אבל ככל שאני מעכב את זה, כך אבי יתעצבן עוד יותר. וזאת, יקירתי, מטרה נעלה".

"הוא לא היחיד שנפגע ממך", אמרה וין. "מה בנוגע לנערות שלעולם אינך מזמין לרקוד מכיוון שאתה עסוק מדי בקריאת ספרים?"

"אם זיכרוני אינו מטעני", אמר אלנד והניח את הספר האחרון על ראש הערמה, "מישהי העמידה פנים לאחרונה שהיא קוראת על מנת להימנע מריקודים. אני חושב שלגבירות הללו לא הייתה כל בעיה למצוא שותפים נחמדים ממני".

וין הרימה גבה. "לא הייתה לי בעיה מכיוון שאני חדשה והמעמד שלי נמוך. אני חוששת שגבירות הקרובות יותר למעמדך יתקשו במציאת שותפים, נחמדים יותר או פחות. לפני מיטב הבנתי, האצילים אינם מרגישים בנוח לרקוד עם נשים הנמצאות מעל מעמדם".

אלנד קפא במקומו, בעודו מנסה כנראה למצוא תגובה הולמת.

וין נטתה קדימה. "מה קרה, אלנד ונטור? למה אתה מנסה לחמוק מחובתך?"

"חובתי?" שאל אלנד, ונטה קדימה לעברה בפנים המביעים כנות. "ואלט, זו איננה חובה. הנשף הזה... זה רק רעש והסחת דעת. בזבוז מוחלט של זמן".

"והנשים?" שאלה וין. "גם הן בזבוז?"

"נשים?" שאל אלנד. "נשים הן כמו... סופות רעמים. כיף להסתכל עליהן ולפעמים כיף להאזין להן - אבל רוב הזמן הן פשוט מטרידות".

וין חשה את פיה נפער קלות. היא הבחינה בניצוץ שבעיניו ובחיוך שבקצה שפתיו, וגילתה כי גם היא מחייכת. "אתה אומר את הדברים האלו רק כדי להרגיז אותי!"

חיוכו גדל. "ככה אני מקסים את הנשים". הוא קם והביט בה בחיבה. "אה, ואלט. אל תיתני להם להפוך אותך לרצינית. זה לא שווה את המאמץ. אבל עליי להיפרד ממך הערב. אל תחכי חודשים לפני שתבואי לנשף הבא".

וין חייכה. "אני אחשוב על זה".

"בבקשה", אמר אלנד, התכופף ולקח את ערמת הספרים בזרועותיו. הוא התנודד לרגע, ייצב את עצמו והביט לצדדים. "מי יודע - אולי באחד הימים תצליחי לשכנע אותי לרקוד".

וין חייכה והנהנה כשהאציל פנה ועזב. הוא הקיף את המפלס השני של אולם הנשפים ופגש שני גברים צעירים. וין הביטה בסקרנות כשאחד מהם טפח על כתפו של אלנד בנימה ידידותית, ולקח ממנו מחצית מהספרים. השלושה החלו ללכת יחדיו, כשהם מפטפטים.

וין לא זיהתה את האנשים החדשים. היא ישבה מהורהרת עד שסייזד הופיע לבסוף ממסדרון צדדי, ווין הורתה לו להתקרב אליה. הוא מיהר לעברה.

"מי האנשים האלו שנמצאים עם לורד ונטור?" שאלה וין והצביעה לעבר אלנד.

סייזד מצמץ מאחורי המשקפיים. "בחיי... אחד מהם הוא לורד ג'סטס לקאל. האחר הוא מבית הסטינג, אף שאיני יודע את שמו הפרטי".

"אתה נשמע מופתע".

"הבתים לקאל והסטינג היו פעם יריבים פוליטיים של בית ונטור, גבירתי. אצילים בדרך כלל נפגשים לאחר הנשפים במסיבות פרטיות כדי ליצור בריתות..." הטריסאי נדם ופנה לעברה. "אדון קלסייר ירצה לשמוע על כך, לדעתי. הגיע הזמן לעזוב".

"אני מסכימה", אמר וין וקמה. "וכך גם כפות רגליי. בוא נלך".

סייזד הנהן, ושניהם התקדמו לעבר הדלתות הראשיות. "למה התעכבת זמן כה רב?" שאלה וין כשהמתינו לאחד המשרתים שיביא את צעיפה.

"חזרתי כמה פעמים, גבירתי", אמר סייזד. "אבל כל הזמן רקדת. החלטתי שאהיה יעיל יותר אם אדבר עם המשרתים במקום לעמוד ולהמתין ליד השולחן".

וין הנהנה, קיבלה את הצעיף וירדה במדרגות המכוסות בשטיח. סייזד פסע כמה צעדים מאחוריה. היא החישה את צעדיה - היא רצתה לחזור ולספר לקלסייר את כל השמות שהיא זכרה לפני שתשכח את הרשימה כולה. היא עצרה בתחתית גרם המדרגות והמתינה שהמשרת יקרא לכרכרה שלה. בעודה עושה זאת, היא הבחינה בדבר מה מוזר. הפרעה קלה התרחשה במרחק לא רב משם בתוך הערפילים. היא צעדה קדימה, אבל סייזד הניח יד על כתפה ועצר אותה. גבירה איננה משוטטת סתם כך לתוך הערפילים.

היא נכנסה לתוך מחשבותיה והבעירה נחושת ובדיל, אבל המתינה במקומה - ההפרעה התקרבה. היא הפכה לשומר שהופיע מתוך הערפילים, כשהוא גורר אחריו דמות קטנה ונאבקת: ילד סקאא לבוש בבגדים מטונפים, ופניו מלוכלכים מאפר. החייל התרחק מווין, והנהן בהתנצלות לעברה כשהתקרב לאחד ממפקדי המשמר. וין הבעירה בדיל כדי לשמוע את הנאמר.

"נער המטבחים", אמר החייל בשקט. "ניסה לבקש כסף מאחד האצילים שבכרכרה בדיוק כשפתחו את השערים".

המפקד רק הנהן. החייל גרר את האסיר בחזרה אל הערפילים, ניגש לעבר החצר הרחוקה. הילד נאבק, והחייל נאנק בכעס והמשיך לאחוז בו. וין הביטה בהם הולכים, כשידו של סייזד עדיין על כתפה, כאילו לעצור אותה. היא כמובן לא הייתה יכולה לעזור לילד. הוא לא היה צריך -

בערפילים, מעבר לטווח הראייה של האנשים הרגילים, שלף החייל פגיון ושיסף את גרונו של הילד. וין זינקה במקום, נחרדת, כשקולות המאבק של הילד נדמו. השומר הפיל את הגופה, תפס את רגליה וגרר אותה הרחק משם.

וין הזדקפה, המומה, בדיוק כשהכרכרה שלה הגיעה.

הם הרגו אותו, היא חשבה. ממש כאן, כמה צעדים מהמקום שבו האצילים ממתינים לכרכרות. כאילו... המוות איננו דבר חריג. סתם עוד סקאא שנטבח. כמו חיה.

או אפילו פחות מחיה. איש לא היה מוכן לשחוט חזיר בחצר הראשית. מעשהו של השומר הראה שהוא פשוט התעצבן על הילד ולא היה יכול להמתין להרוג אותו במקום נוח יותר. אם מישהו מהאצולה הבחין במעשה, הוא לא הראה זאת. כולם המשיכו לפטפט בזמן שהמתינו. למעשה, הם פטפטו בלהיטות יתר לאחר שהצרחות נפסקו.

"גבירתי", אמר סייזד שוב ודחף אותה קדימה.

היא אפשרה לו להעלות אותה לכרכרה, כשדעתה עדיין מוסחת. הניגוד נראה לה בלתי אפשרי. האצולה הנעימה, הריקודים, החדר הנוצץ מאורות ומשמלות. מוות בחצר הראשית. האם לא אכפת להם? האם הם בכלל ידעו מה מתרחש מתחת לאפם?

זוהי האימפריה האחרונה, וין, היא אמרה לעצמה כשהכרכרה עזבה את המקום. אל תשכחי את האפר רק מכיוון שאת רואה קצת משי. אם האנשים האלו היו יודעים שאת סקאא, הם היו רוצחים אותך באותה מהירות שבה רצחו את הילד המסכן.

זאת הייתה מחשבה מפכחת - מחשבה שהעסיקה אותה במהלך כל המסע חזרה אל פליס.

קוואן ואני נפגשנו במקרה - אף שאני חושב שהוא היה משתמש בביטוי "השגחה אלוהית".

פגשתי פילוסופים טריסאים רבים מאז אותו יום. כל אחד ואחד מהם הוא איש חכם ביותר, המפיק מרגליות מפיו ומוחו חד כתער. אנשים בעלי חשיבות עליונה.

אבל קוואן אינו כזה. במובן מסוים, הוא אינו נביא כפי שאני איני גיבור. מעולם לא הייתה סביבו הילה של חוכמה טקסית - הוא אפילו אינו מלומד דתי. כשנפגשנו לראשונה, הוא חקר את אחד הנושאים המגוחכים ביותר בספרייה של קלניום - אני חושב שהוא ניסה לקבוע אם עצים מסוגלים לחשוב.

העובדה שהוא האיש שמצא לבסוף את נבואת גיבור טריס הייתה גורמת לי לצחוק, אילו המאורעות היו מתרחשים אחרת.

פרק 19

קלסייר הרגיש אלומנטיקן נוסף פועם בערפילים. הרעידות שטפו אותו כמו גלים המתרסקים על חוף מבטחים. הן היו עמומות, אבל לא היה ניתן לטעות במקורן.

הוא היה מכופף על חומת הגן הנמוכה, מאזין לפעימות. הערפילים הלבנים והמסתלסלים המשיכו במסלולם הרגיל והשלו - אדישים, מלבד הערפילים שהיו קרובים אליו, שהסתלסלו בזרמים אלומנטיים רגילים מסביב לגפיו.

קלסייר מצמץ בלילה, הבעיר בדיל וחיפש את האלומנטיקן האחר. הוא חשב שראה דמות כורעת על חומה במרחק, אבל לא היה בטוח. הוא זיהה את הפעימות האלומנטיות. כל מתכת שבערה גרמה לפעימה מיוחדת משלה, ואדם שידע לשרוף ארד הכיר אותן היטב. האדם שבמרחק שרף בדיל, כמו ארבעת האחרים שקלסייר ידע שהסתתרו בתוך מצודת טקיאל. חמשת המבדילים יצרו חומת היקף, והביטו לתוך הלילה, כשהם מחפשים פולשים.

קלסייר חייך. הבתים הגדולים התחילו לחשוש. חמישה מבדילים אינם מאמץ לבית טקיאל, אבל האלומנטיקנים האצילים בוודאי אינם אוהבים לרדת לדרגת שומרים פשוטים. ואם היו חמישה מבדילים במשמרת, אזי מספר דומה של בריונים, קלעים ודוחקים היו כנראה גם הם במקום. לות'אדל הייתה בכוננות מוגברת.

למעשה, הבתים הגדולים התחילו להיות זהירים, עד כי לקלסייר היה קשה למצוא פרצות באבטחה. הוא רק אדם אחד, ואפילו לערפילאים היו גבולות. ההצלחה שלו עד כה הושגה בשל גורם ההפתעה. אבל כנגד משמרת של חמישה מבדילים, קלסייר לא היה מסוגל להתקרב אל המצודה מבלי להסתכן בכך שאחד מהם יבחין בו.

למרבה המזל, קלסייר לא היה צריך לבחון את הגנותיה של מצודת טקיאל הלילה. הוא דווקא הזדחל לאורך החומה לכיוון החצר החיצונית. קלסייר עצר ליד חומת הגן - שרף ארד כדי לבדוק שאין אלומנטיקנים בסביבה - הושיט ידו לתוך קבוצת שיחים והוציא משם שק גדול. השק היה כה כבד, עד כי הוא נאלץ לשרוף פיוטר כדי להרים אותו ולהניחו על כתפו. הוא עצר לרגע בחושך וניסה לשמוע קולות בערפילים, ואז סחב את השק חזרה אל המצודה.

הוא נעצר ליד אכסדרה גדולה ומסוידת שהוקמה לצד ברכה קטנה, הסיר את השק מכתפו ושפך את תכולתו - גופה שנהרגה זה עתה - על הקרקע.

הגופה - שהייתה שייכת לאדם בשם לורד צ'ארס אנטרון - התגלגלה ונעצרה כשפניה באדמה. זוג דקירות פגיון נצץ על גבה. קלסייר ארב לאדם השיכור ברחוב מחוץ לאחת משכונות העוני של הסקאא, ופטר את העולם מעולו של עוד אציל. לורד אנטרון, במיוחד, לא יחסר לאיש - הוא היה ידוע לשמצה בתענוגות המפוקפקים שלו. קרבות דמים של סקאא, לדוגמה, היו הבילוי המועדף עליו. כך בילה את הערב הזה.

אנטרון, לא במקרה, היה בן ברית חשוב של בית טקיאל. קלסייר הותיר את הגופה מתבוססת בדמה. הגננים ימצאו אותה תחילה - וברגע שהמשרתים ידעו על המוות, כל מערכת האצולה לא תצליח לעצור את השמועה. הרצח יגרום למהומה בעיר, והאשמה תופל מיד על בית איזנרי, הבית היריב לטקיאל. אבל מותו בטרם עת של אנטרון יגרום למשפחת טקיאל להתחיל לחקור את המאורע. אם יתחילו לנבור קצת, הם יגלו שיריב ההימורים של אנטרון בקרב הדמים באותו ערב היה קרוז גפנרי - אדם שביתו היה מועמד להיות בן ברית חזק של טקיאל. קרוז היה ערפילאי ידוע, וידע להשתמש היטב בסכינים.

וכך יתחילו התככים. האם בית איזנרי ביצע את הרצח? או שמא היה זה ניסיון של בית גפנרי לדחוק את טקיאל למצב של בהלה - ובכך לעודד אותם לחפש בני ברית בקרב האצולה הזוטרה? או שאולי הייתה תשובה שלישית - בית שרצה לחזק את היריבות בין טקיאל ואיזנרי?

קלסייר זינק על חומת הגן וגירד בזקן המזויף שעל פניו. לא משנה את מי בית טקיאל יחליט להאשים; המטרה האמיתית של קלסייר הייתה לגרום להם לחשוש ולדאוג, לפקפק בחבריהם ולעורר חוסר אמון. כאוס תמיד היה בן הברית הטוב ביותר בהתססת מלחמת בתים. כשהמלחמה תפרוץ, כל אציל שימות יהיה אדם נוסף שהסקאא לא יצטרכו להתמודד נגדו במהלך המרד.

כשקלסייר התקרב למצודת טקיאל, הוא זרק מטבע וטס אל הגגות. לעתים הוא תהה מה האנשים בבתים שמתחתיו חשבו כששמעו את הצעדים מעליהם. האם הם ידעו שערפילאים התייחסו לביתם כאל דרך נוחה, מקום שאפשר לנוע בו מבלי ששומרים או גנבים יטרידו אותם? או שאולי הם חשבו שהנקישות והחבטות הן של ערפאים?

הם אפילו לא שמים לב, כנראה. אנשים שפויים הולכים לישון ברגע שהערפילים מופיעים. הוא נחת על גג נטוי, הוציא את שעון הכיס שלו מכוך קטן כדי לבדוק את השעה, ושב והסתיר אותו - ואת המתכת המסוכנת שממנה היה עשוי - באותו מקום. רבים מבני האצולה עטו מתכת ביהירותם, מעין הכרזה ראוותנית. המסורת הגיעה ישירות מהשליט הגדול. קלסייר עצמו לא אהב לסחוב מתכת על גופו - שעון, טבעת, או צמיד - אם לא היה חייב.

הוא שיגר עצמו לאוויר והתקדם לעבר משכנות הפיח, שכונת עוני של הסקאא בקצה הצפוני של העיר. לות'אדל הייתה עיר ענקית. בכל כמה עשרות שנים הצטרף חלק נוסף אל העיר, וחומת העיר התרחבה בזיעה ובמאמץ של הסקאא. עם התקדמות עידן התעלות המודרניות, היה קל וזול לשנע אבנים.

אני תוהה מדוע הוא טורח לבנות את החומה, חשב קלסייר כשהוא נע בגגות במקביל למבנה הענק. מי יעז לתקוף אותו? השליט הגדול שולט בכול. אפילו האיים המערביים אינם מתנגדים לו עוד.

לא הייתה מלחמה אמיתית באימפריה האחרונה כבר קרוב לכמה מאות שנים. ה"מרד" שהוכרז כל כמה שנים היה לא יותר מכמה אלפי בני אדם שהסתתרו בגבעות או במערות, שיצאו לפשיטות מדי פעם. אפילו תנועת המרי של ידן לא הסתמכה על כוח - אלא רק על הכאוס שייגרם ממלחמת הבתים, יחד עם תכנית החבלה נגד צבא לות'אדל. אם המערכה תהיה ארוכה, קלסייר יפסיד. השליט הגדול ומיניסטריון הפלדה יגייסו מיליוני חיילים, אם יהיה צורך בכך.

מובן שהייתה לו התכנית האחרת. קלסייר לא דיבר עליה ולא רצה אפילו לחשוב עליה. לא תהיה לו כנראה הזדמנות ליישם אותה. אבל אם תיקרה ההזדמנות...

הוא נפל לקרקע בדיוק מחוץ למשכנות הפיח, ומיד הצמיד את גלימת הערפילאים והלך ברחוב בצעדים בטוחים. איש הקשר שלו ישב לפתחה של חנות סגורה ועישן לו מקטרת בנחת. קלסייר הרים גבה. טבק היה מוצר מותרות יקר. או שהויד בזבזן, או כפי שדוקסון אמר, הוא הצליח לאחרונה.

הויד הוריד את המקטרת ברוגע והזדקף - אם כי זה לא גרם לו להיראות גבוה יותר. האיש הנמוך והקירח השתחווה עמוקות בליל הערפילים. "ברוך בואך, אדוני הלורד".

קלסייר עצר מול האיש והקפיד להסתיר את זרועותיו בגלימה. לא כדאי שהמודיע יראה כי זרועותיו של ה"אציל" הלא מזוהה שהוא פוגש מכוסות בצלקות הת'סין.

"אנשים רבים המליצו עליך", אמר קלסייר במבטא יהיר של אציל.

"אני אחד הטובים ביותר, אדוני הלורד".

כל אדם שמסוגל לשרוד זמן כה רב חייב להיות טוב, חשב קלסייר. לורדים לא אהבו שאנשים אחרים יודעים את סודותיהם. מודיעים בדרך כלל לא חיו זמן רב.

"אני צריך לדעת דבר מה, מודיע", אמר קלסייר. "אבל תחילה עליך להישבע לי שלא תחשוף דבר משיחתנו לאיש".

"כמובן, אדוני הלורד", אמר הויד. הוא כנראה ישבור את שבועתו עוד לפני תום הלילה - סיבה נוספת שמודיעים לא חיו זמן רב. "אבל יש, כמובן, נושא התשלום..."

"תקבל את כספך, סקאא", פלט קלסייר.

"כמובן, אדוני הלורד", אמר הויד וקד שוב בראשו. "ביקשת מידע בנוגע לבית רנו, אני מאמין..."

"כן. מה ידוע לך עליו? אילו בתים הם בני בריתו? אני חייב לדעת דברים אלו".

"אין כמעט מה לדעת, אדוני הלורד", אמר הויד. "לורד רנו חדש מאוד באזורנו, והוא זהיר מאוד. הוא לא יוצר בני ברית או אויבים לעת עתה - הוא קונה כמות גדולה של נשק ושריון, אבל הוא כנראה רוכש מהרבה בתים וסוחרים, ולכן מציב את עצמו בעמדה טובה מול כולם. טקטיקה חכמה. אולי יהיה לו עודף סחורה, אבל יהיה לו גם עודף חברים, נכון?"

קלסייר נחר בבוז. "אני לא רואה כל סיבה לשלם לך על המידע הזה".

"אם תהיה לו יותר מדי סחורה, אדוני הלורד", אמר הויד במהירות, "תוכל לצבור לעצמך הון, אם תדע שרנו מוכר את הסחורה בהפסד".

"אני לא סוחר, סקאא", אמר קלסייר. "לא אכפת לי כלל מרווחים ומסחורות!" עכשיו נראה אותו. הוא בוודאי חושב שאני שייך לאחד מהבתים הגדולים - מובן שאם הוא לא חשד בכך בגלל גלימת הערפילים, אז המוניטין שלו אינו מוצדק.

"כמובן, אדוני הלורד", אמר הויד במהירות. "יש עוד, כמובן..."

אה, עכשיו נראה. האם ברחובות יודעים שבית רנו קשור להתעוררות המהפכה? אם מישהו גילה את הסוד הזה, אז הצוות של קלסייר בסכנה נוראית.

הויד השתעל בשקט והושיט את ידו.

"אדם עלוב!" הפטיר קלסייר, כשהוא זורק את השקיק לרגליו של הויד.

"כן, אדוני הלורד", אמר הויד, נפל על ברכיו וגישש בידיו. "אני מתנצל, אדוני הלורד. העיניים שלי חלשות, אתה יודע. אני בקושי רואה את האצבעות שלי".

חכם, חשב קלסייר כשהויד מצא את השקיק והסתיר אותו. ההערה בנוגע לעיניו הייתה שקר, כמובן - אי אפשר להשתייך לעולם התחתון עם פגם כזה. אציל שיחשוב שהמודיע שלו עיוור למחצה, יחשוש פחות מכך שהוא יזהה אותו. קלסייר עצמו לא היה מודאג - הוא לבש את אחת מהתחפושות הטובות ביותר של דוקסון. מלבד הזקן, היו לו אף מזויף באיכות גבוהה, מגביהים בנעליו ואיפור שהבהיר את עורו.

"אמרת שיש עוד?" אמר קלסייר. "אני נשבע לך, סקאא, אם המידע אינו טוב..."

"הוא טוב", אמר הויד במהירות. "לורד רנו רוצה לשדך בין האחיינית שלו, הגבירה ואלט, ובין לורד אלנד ונטור".

קלסייר קפא. לא ציפיתי לזה... "זה מגוחך. ונטור נמצא במעמד הרבה יותר גבוה משלה".

"שני הצעירים דיברו - ארוכות - בנשף ונטור שנערך בחודש שעבר".

קלסייר צחק בבוז. "כולם יודעים את זה. זה לא אומר דבר".

"האומנם?" שאל הויד. "האם כולם יודעים שלורד אלנד ונטור דיבר בשבחה של הגבירה לפני חבריו, קבוצת הפילוסופים הצעירה שנפגשת בקולמוס השבור?"

"גברים צעירים מדברים על נערות", אמר קלסייר. "אין זה אומר דבר. השב לי מיד את המטבעות".

"המתן!" אמר הויד, ולראשונה נשמע חושש. "יש עוד. ללורד רנו וללורד ונטור יש עסקים סודיים".

מה?

"זה נכון", המשיך הויד. "אלו חדשות טריות - מלפני שעה. יש קשר בין רנו וונטור. ומסיבה כלשהי, לורד רנו היה מסוגל לדרוש מאלנד ונטור להשגיח על הגבירה ואלט כשהיא מבקרת בנשפים". הוא הנמיך את קולו. "אפילו נאמר שללורד רנו יש... השפעה על בית ונטור".

מה קרה הלילה בנשף? חשב קלסייר, אבל בקול רם הוא אמר, "הכול נשמע חלש מאוד, סקאא. אין לך משהו נוסף מלבד ההשערות הללו?"

"לא בנוגע לבית רנו, אדוני הלורד", אמר הויד. "ניסיתי, אבל דאגותיך בנוגע לבית הזה חסרות כל שחר! אתה צריך לבחור בית פוליטי יותר כמו, למשל, בית אלריאל..."

קלסייר הזעיף פנים. בכך שהזכיר את אלריאל, הויד ניסה להראות שיש לו פריט מידע בעל חשיבות, השווה את התשלום שמסר לו קלסייר. נראה שסודותיו של בית רנו בטוחים. הגיע הזמן לשוחח על הבתים האחרים, כדי שהויד לא יחשוד בהתעניינות של קלסייר ברנו.

"בסדר גמור", אמר קלסייר. "אבל אם אתה מבזבז את זמני..."

"אני לא, אדוני הלורד. הגבירה שאן אלריאל היא מרגיעה".

"יש לך הוכחה?"

"הרגשתי אותה נוגעת ברגשותיי, אדוני הלורד", אמר הויד. "במהלך שרפה שנגרמה בשבוע שעבר במצודת אלריאל, היא הגיעה כדי להרגיע את רגשות המשרתים".

קלסייר התחיל את השרפה הזאת. לרוע המזל, היא לא התפשטה מעבר לביתן השומרים. "מה עוד?"

"בית אלריאל העניק לה לאחרונה את היכולת להשתמש בכוחותיה מעבר לפעולות בחצר האצולה", אמר הויד. "הם חוששים ממלחמת בתים ורוצים שהיא תעניק להם בריתות רבות ככל הניתן. היא תמיד נושאת איתה מעטפה דקה עם פיסות פליז בכפפתה הימנית. אם תקרב אליה גלאי באחד הנשפים, תוכל לראות זאת. אדוני הלורד, אינני משקר! חיי כמודיע תלויים במוניטין שלי. שאן אלריאל היא באמת מרגיעה".

קלסייר נעצר ונראה מהרהר. המידע היה חסר תועלת עבורו, אבל מטרתו האמיתית - לגלות אם בית רנו נחשף - כבר הושגה. הויד הרוויח את המטבעות שלו, בין אם הבין זאת ובין אם לאו.

קלסייר חייך. עכשיו הגיע הזמן לזרוע עוד מהומה.

"מה בנוגע ליחסיה הסודיים של שאן עם סלמן טקיאל?" אמר קלסייר, לאחר שבחר שם של אציל צעיר. "האם אתה חושב שהיא השתמשה בכוחותיה על מנת לזכות באמונו?"

"הו, בוודאי, אדוני הלורד", אמר הויד במהירות. קלסייר ראה את ניצוץ ההתרגשות בעיניו; הוא הניח שקלסייר העניק לו פיסת רכילות פוליטית עסיסית ללא תשלום.

"אולי היא זו שסגרה את העסקה עם בית הסטינג בשבוע שעבר", אמר קלסייר בהרהור. עסקה שכזו מעולם לא נעשתה.

"רוב הסיכויים, אדוני הלורד".

"בסדר גמור, סקאא", אמר קלסייר. "הרווחת את הממון. אולי אזמן אותך ביום אחר".

"תודה לך, אדוני הלורד", אמר הויד והשתחווה עמוקות.

קלסייר השליך מטבע וזרק את עצמו לאוויר. כשנחת על הגג, הוא הבחין בהויד רץ לקחת את המטבע מהקרקע. להויד לא הייתה כל בעיה למצוא אותו למרות "עיניו החלשות". קלסייר חייך והמשיך לנוע. הויד לא הזכיר את האיחור של קלסייר, אבל האדם הבא שקלסייר אמור לפגוש לא יסלח לו על העיכוב.

הוא התקדם מזרחה, לעבר כיכר אלסטרום. הוא הסיר את הגלימה במהלך ריצתו, קרע את המקטורן וחשף חולצה בלויה החבויה מתחת. הוא קפץ לסמטה, הסתיר את הגלימה והמקטורן ולקח חופן אפר מאחת הפינות. הוא שפשף את הפתיתים הקשים והשחורים על זרועותיו, כדי להסתיר את צלקותיו, וריסק אותם על פניו ועל זקנו המזויף.

האדם שיצא בצליעה מהסמטה כעבור כמה שניות היה שונה מאוד מהאציל שפגש את הויד. הזקן, שהיה מסודר לפני כן, היה כעת גיבוב של שערות מפוזרות, ושיווה לו מראה חולני. קלסייר מעד, כשהוא מעמיד פנים שרגלו פצועה, וקרא לדמות המוסתרת בצללים ליד המזרקה הדוממת שבכיכר.

"אדוני הלורד?" שאל קלסייר בקול צרוד. "אדוני הלורד, זה אתה?"

לורד סטראף ונטור, מנהיג בית ונטור, היה אדם מרשים, אפילו יחסית לאציל. קלסייר הצליח לזהות שני שומרים העומדים לצדו. הלורד עצמו לא נראה מוטרד כלל מהערפילים - היה ידוע ברבים שהוא מבדיל. ונטור צעד קדימה, ומקל הקרב שלו נקש על הקרקע.

"איחרת, סקאא!" הוא הפטיר.

"אדוני הלורד, אני... אני... אני... המתנתי בסמטה, אדוני הלורד, כמו שהסכמנו!"

"לא הסכמנו לדבר כזה!"

"אני מצטער, אדוני הלורד", אמר קלסייר שוב והשתחווה - ואז מעד בשל רגלו "הפצועה". "אני מצטער, אני מצטער. הייתי שם וחיכיתי בסמטה. לא רציתי לגרום לך לחכות".

"לא ראית אותנו, בן אדם?"

"אני מצטער, אדוני הלורד", אמר קלסייר. "העיניים שלי... הן לא טובות, אתה יודע. אני בקושי יכול לראות את האצבעות שלי מול העיניים שלי". תודה על הרעיון, הויד.

ונטור נחר בבוז, הושיט את מקל הקרב לאחד השומרים וסטר בחדות על פניו של קלסייר.

קלסייר נפל אל הקרקע, כשהוא מחזיק את לחיו. "אני מצטער, אדוני הלורד", הוא מלמל שוב.

"בפעם הבאה שתגרום לי לחכות, אשתמש במקל", אמר ונטור בקצרה.

טוב, אני יודע לאן ללכת בפעם הבאה, אם אצטרך גופה כדי לזרוק אותה לחצר של מישהו, חשב קלסייר וקם באטיות על רגליו.

"עכשיו", אמר ונטור. "בוא ניגש לעניינים. מה החדשות החשובות שהבטחת למסור לי?"

"זה בנוגע לבית אריקל, אדוני הלורד", אמר קלסייר. "אני יודע שלהוד רוממותו היו עסקאות עם בית זה בעבר".

"דבר".

"ובכן, אדוני הלורד, הם מרמים אותך. הם מכרו את החרבות והמקלות שלהם לבית טקיאל תמורת מחצית המחיר שאתה משלם להם!"

"יש לך הוכחה?"

"אתה רק צריך לבחון את כלי הנשק החדשים של בית טקיאל, אדוני הלורד", אמר קלסייר. "אני אומר את האמת. אין לי דבר בחיים מלבד המוניטין שלי! כשהוא יאבד לי, יאבדו חיי".

והוא לא שיקר. זה לא היה שקר מוחלט, לפחות. קלסייר היה צריך לפזר מידע שוונטור יוכל לאשש או להפריך בקלות. כמה מהדברים שהוא אמר היו נכונים - טקיאל באמת רכשו בזול יותר מאריקל. קלסייר הגזים, כמובן. אם ישחק היטב את המשחק, יוכל ליצור קרע בין אריקל וונטור, ובו בזמן לגרום לוונטור לקנא בטקיאל. ואם ונטור יגיע אל רנו כדי לרכוש כלי נשק במקום אל אריקל... טוב, זה יהיה נחמד.

סטראף ונטור נחר בבוז. ביתו היה עוצמתי - עוצמתי ביותר - ולא הסתמך על תעשייה מסוימת או על ענף מסחר אחד שממנו שאב את עושרו. היה קשה להגיע לעמדה כזאת באימפריה האחרונה, בהתחשב במסים ובמחירי האטיום של השליט הגדול. וזה גם מה שהפך את ונטור לכלי רב עוצמה בידיו של קלסייר. אם הוא יוכל להעניק לאיש הזה את המרקחת המושלמת של אמת ובדיה...

"מידע זה אינו מועיל לי", אמר ונטור לפתע. "בוא נראה כמה אתה באמת יודע, מודיע. ספר לי על השורד מהת'סין".

קלסייר קפא. "סליחה, אדוני הלורד?"

"אתה רוצה שאשלם לך?" שאל ונטור. "ובכן, ספר לי על השורד. יש שמועות הגורסות כי הוא חזר אל לות'אדל".

"אלו רק שמועות, אדוני הלורד", אמר קלסייר במהירות. "מעולם לא פגשתי את השורד הזה, אבל אני חושב שהוא לא בלות'אדל - אם הוא בכלל חי".

"שמעתי שהוא אוסף סביבו את תנועת המרי של הסקאא".

"תמיד יש שוטים שלוחשים על תנועת המרי של הסקאא, אדוני הלורד", אמר קלסייר. "ותמיד יש אנשים שישתמשו בשמו של השורד, אבל אני לא מאמין שמישהו הצליח לשרוד את הבורות. אוכל לחפש לך יותר מידע על הנושא, אם תרצה, אבל אני מזהיר אותך שתתאכזב ממה שאגלה. השורד מת – השליט הגדול... הוא לא נותן לאיש לברוח".

"אמת", אמר ונטור, מהורהר. "אבל הסקאא משוכנעים בשמועה הזאת על 'המתכת האחת-עשרה'. האם שמעת עליה, מודיע?"

"אה, כן", אמר קלסייר, כשהוא מסתיר את ההלם שחש. "זוהי אגדה, אדוני הלורד".

"אגדה שמעולם לא שמעתי", אמר ונטור. "ואני משגיח מאוד מקרוב על דברים כאלו. זו איננה 'אגדה'. מישהו חכם מאוד מנווט את הסקאא לפי צרכיו".

"אה... מסקנה מעניינת, אדוני הלורד", אמר קלסייר.

"אכן", אמר ונטור. "ואם נניח שהשורד אכן מת בבורות, ואם מישהו הצליח להשיג את גופתו... את עצמותיו... יש דרכים שבעזרתן ניתן לחקות את הופעתו של אדם. אתה יודע על מה אני מדבר?"

"כן, אדוני הלורד", אמר קלסייר.

"פקח את אוזניך", אמר ונטור. "לא אכפת לי מרכילות - הבא לי משהו על אותו אדם, או יצור, שמוביל את הסקאא. אז אהיה מוכן לשלם לך".

ונטור סב על עקביו, החווה לאנשיו ללכת בעקבותיו והותיר את קלסייר המהורהר מאחור.

קלסייר הגיע אל אחוזת רנו זמן קצר לאחר מכן. דרך המוטות בין פליס ולות'אדל קיצרה משמעותית את המרחק בין שתי הערים. הוא לא הניח את המוטות בעצמו. הוא לא ידע מי עשה זאת. לעתים תהה אם כשיזנק פעם בין מוט אחד למשנהו, הוא יפגוש ערפילאי אחר בכיוון המנוגד לו.

אנחנו כנראה נתעלם זה מזה, חשב קלסייר כשנחת בחצר הראשית של אחוזת רנו. אנחנו טובים בזה.

הוא הציץ מבעד לערפילים לעבר האחוזה המוארת בעששיות. גלימת הערפילאים שלו התנפנפה קלות ברוח הרגועה. הכרכרה הריקה הראתה כי וין וסייזד חזרו מבית אלריאל. קלסייר מצא אותם בפנים, ממתינים בחדר ההסבה ומדברים בשקט עם לורד רנו.

"זה מראה חדש עבורך", ציינה וין כשקלסייר נכנס אל החדר. היא עדיין לבשה את השמלה - אדומה ויפה - אף שלא ישבה בצורה אצילית, ורגליה היו מכונסות תחתיה.

קלסייר חייך לעצמו. לפני כמה שבועות היא הייתה מסירה את השמלה ברגע שחזרה לבית. אנחנו עוד נהפוך אותה לגבירה. הוא מצא כיסא וגירד בזקן המזויף והמלוכלך. "את מתכוונת לזה? שמעתי שזקנים עומדים לחזור לאופנה. אני רק מנסה להישאר קשוב לסביבה המקומית".

וין נחרה. "אולי לאופנת הקבצנים".

"איך התנהל הערב, קלסייר?" שאל לורד רנו.

קלסייר משך בכתפיו. "כמו רוב הלילות האחרים. למרבה המזל, נראה שעדיין לא חושדים בבית רנו - אף שאני עצמי הפכתי לנושא שיחה בקרב האצולה".

"אתה?" שאל רנו.

קלסייר הנהן כשמשרת הביא לו בד חם ולח כדי לנקות את פניו וזרועותיו. קלסייר לא ידע אם המשרתים דאגו למראהו או מכך שהוא עלול ללכלך את הריהוט. הוא ניגב את זרועותיו וחשף תוך כך את סימני הצלקות הלבנות, והחל להסיר את הזקן.

"נראה שאוכלוסיית הסקאא הכללית שמעה על המתכת האחת-עשרה", הוא המשיך. "כמה מבני האצולה שמעו את השמועות הללו, והחכמים מביניהם מתחילים לדאוג".

"איך זה משפיע עלינו?" שאל רנו.

קלסייר משך בכתפיו. "נפיץ שמועות אחרות שיגרמו לאצולה להתמקד יותר בבני האצולה ופחות בי. אם כי באופן משעשע, לורד ונטור עודד אותי לחפש מידע על עצמי. אדם יכול להתבלבל מאוד בגילום תפקידים כאלו - איני יודע איך אתה עושה זאת, רנו".

"זה מי שאני", אמר הקִנְדְרַה בפשטות.

קלסייר משך שוב בכתפיו ופנה אל וין וסייזד. "ואיך היה הערב שלכם?"

"מעצבן", אמרה וין בקול רוטן.

"הגבירה וין טיפה מצוברחת", אמר סייזד. "בדרך חזרה מלות'אדל היא סיפרה לי את הסודות שהיא אגרה בזמן שרקדה".

קלסייר צחקק. "לא משהו מעניין?"

"סייזד כבר ידע הכול!" קראה וין. "ביליתי שעות בסחרורים עם הגברים האלו, והכול לשווא!"

"זה לא לשווא, וין", אמר קלסייר והסיר את חתיכת הזקן האחרונה. "יצרת קשרים, אנשים ראו אותך, והתאמנת בסחרורים שלך. בנוגע למידע - ובכן, בינתיים לא עומדים למסור לך מידע חשוב. את צריכה לחכות עוד קצת".

"עד מתי?"

"עכשיו כשאת מרגישה טוב יותר, נוכל לשלוח אותך לנשפים באופן רגיל. בעוד כמה חודשים תוכלי לאסוף מספיק אנשי קשר ולמצוא את המידע שאנחנו צריכים".

וין הנהנה ונאנחה. אבל נראה שהיא לא התנגדה כל כך להשתתפות תכופה בנשפים כמו בעבר.

סייזד כחכח בגרונו. "אדון קלסייר, אני חש שעליי להוסיף דבר מה. לורד אלנד התיישב בשולחן שלנו למשך רוב הערב, אף שהגבירה וין מצאה דרך שתשומת לבו לא תאיים על שאר בני האצולה".

"כן", אמר קלסייר, "כך הבנתי. מה אמרת לאנשים האלו, וין? שרנו וונטור הם חברים?"

וין החווירה קלות. "איך אתה יודע?"

"יש לי כוחות בלתי רגילים", אמר קלסייר והניף את ידו בביטול. "בכל מקרה, כולם חושבים שלבית רנו ולבית ונטור יש עסקאות סודיות. הם כנראה מניחים שוונטור אוגר כלי נשק".

וין הזעיפה פנים. "לא התכוונתי ללכת כל כך רחוק..."

קלסייר הנהן ושפשף את הדבק מסנטרו. "זאת הדרך שבה האצולה עובדת, וין. השמועות מתרוצצות במהירות. אבל זאת איננה בעיה - אם כי אתה חייב להיות זהיר עכשיו בכל הנוגע לבית ונטור, לורד רנו. אנחנו רוצים לראות מה תהיה תגובתם להערותיה של וין".

לורד רנו הנהן. "מוסכם".

קלסייר פיהק. "עכשיו, אם אין משהו אחר, לשחק אציל וקבצן בערב אחד עייף אותי מאוד..."

"יש דבר נוסף, אדון קלסייר", אמר סייזד. "בסוף הערב, הגבירה וין ראתה את לורד אלנד ונטור עוזב את הנשף עם כמה לורדים צעירים מהבתים לקאל והסטינג".

קלסייר קפא והזעיף פנים. "זה שילוב מוזר".

"כך גם אני חשבתי", אמר סייזד.

"הוא כנראה רק מנסה להרגיז את אביו", אמר קלסייר, מהורהר. "להתרועע עם האויב בציבור..."

"אולי", אמר סייזד. "אבל השלושה נראו חברים טובים".

קלסייר הנהן וקם ממקומו. "חקור את העניין לעומק, סז. יש סיכוי שלורד ונטור ובנו משטים בכולנו".

"כן, אדון קלסייר", אמר סייזד.

קלסייר עזב את החדר, התמתח והושיט את גלימת הערפילאים למשרת. כשעלה בגרם המדרגות המזרחי, הוא שמע צעדים מהירים. הוא הסתובב וראה את וין רצה אחריו, כששמלתה האדומה והנוצצת מוחזקת בידיה בזמן שעלתה במדרגות.

"קלסייר", היא אמרה בשקט. "יש משהו נוסף. משהו שהייתי רוצה לדבר איתך עליו".

קלסייר הרים גבה. משהו שהיא לא רוצה לדבר עליו אפילו עם סייזד? "בחדר שלי", הוא אמר, והיא עקבה אחריו במעלה המדרגות אל החדר.

"מה קרה?" הוא שאל כשהיא סגרה את הדלת מאחוריה.

"לורד אלנד", אמרה וין כשהיא מביטה מטה, כאילו מבוישת במקצת. "סייזד כבר לא מחבב אותו, ולכן לא רציתי להזכיר אותו בפני האחרים. אבל גיליתי משהו מוזר הלילה".

"מה?" שאל קלסייר בסקרנות, כשהוא נשען אחורנית כנגד השידה.

"לאלנד יש ערמת ספרים שהוא סוחב איתו", אמרה וין.

היא משתמשת בשמו הפרטי, חשב קלסייר במורת רוח. היא מתאהבת בבחור הזה.

"ידוע שהוא קורא הרבה", המשיכה וין, "אבל כמה מהספרים האלו... טוב, כשהוא עזב, התחלתי לעבור עליהם".

ילדה טובה. הרחובות נתנו לך חושים טובים.

"אחד מהם משך את תשומת לבי", היא אמרה. "שם הספר אמר משהו בנוגע למזג אוויר, אבל המילים שבפנים דיברו על האימפריה האחרונה ועל הכשלים שלה".

קלסייר הרים גבה. "מה היה כתוב שם בדיוק?"

וין משכה בכתפיה. "משהו בנוגע לכך שהשליט הגדול הוא בן אלמוות, ושהאימפריה שלו הייתה צריכה להיות הרבה יותר מתקדמת ושלווה מכפי שהיא באמת".

קלסייר חייך. "'ספר השחר האבוד - כל שומר יכול לצטט אותו במלואו. לא ידעתי שיש עוד עותקים כתובים שלו. הסופר, דלוס קוברה, כתב כמה ספרים נוספים שהוקיעו את האימפריה עוד יותר. אף שלא כתב דבר נגד אלומנטיקה, המחייבים החליטו לצאת לקראתו ותלו אותו בכל זאת".

"ובכן", אמרה וין, "לאלנד יש עותק. אני חושבת שהאצילה האחרת ניסתה למצוא את הספר הזה. ראיתי את אחד המשרתים שלה נובר בהם".

"איזו אצילה?"

"שאן אלריאל".

קלסייר הנהן. "הארוסה לשעבר. היא כנראה עדיין מחפשת כל דבר שבעזרתו תוכל לסחוט את הוונטור הצעיר".

"אני חושבת שהיא אלומנטיקנית, קלסייר".

קלסייר הנהן בהיסח הדעת, כשהוא חושב על המידע. "היא מרגיעה. היא צדקה ככל הנראה בנוגע לספריו - אם היורש לבית ונטור קורא ספרים כמו השחר האבוד, שלא לדבר על כך שהוא מספיק טיפש כדי לקחת אותו איתו..."

"זה מסוכן?" שאלה וין.

קלסייר משך בכתפיו. "די. זה ספר ישן, והוא לא ממש מעודד מרד, אז אולי לא היו מענישים אותו".

וין הזעיפה פנים. "הספר נשמע ביקורתי למדי כלפי השליט הגדול. הוא מרשה לאצולה לקרוא דברים כאלו?"

"הוא לא בדיוק 'מרשה' להם", אמר קלסייר. "יותר נכון, הוא מתעלם ממה שהם עושים. החרמת ספרים היא נושא סבוך, וין - ככל שהמיניסטריון להוט להחרים ספר, כך הביקוש שלו עולה, ויותר אנשים יתפתו לקרוא אותו. השחר האבוד הוא ספר קטן, ואי האיסור של המיניסטריון דן אותו לאנונימיות".

וין הנהנה באטיות.

"מלבד זאת", אמר קלסייר, "השליט הגדול אינו אוכף את החוקים ביד ברזל על האצולה. הוא רואה אותם כילדים של חבריו ובני בריתו המתים, אנשים שככל הנראה סייעו לו להביס את תהומות. הוא לפעמים נותן להם לצאת ללא עונש מפשעים כמו קריאת ספרים אסורים או התנקשות בבני משפחה".

"אז... אין מה לדאוג מהספר הזה?" שאלה וין.

קלסייר משך בכתפיו. "לא הייתי אומר זאת. אם אלנד הצעיר קורא את השחר האבוד, יכול להיות שהוא קורא ספרים נוספים שנאסרו במפורש. אם המחייבים יצליחו להוכיח זאת, הם ימסרו את אלנד הצעיר לאינקוויזיטורים – לא משנה אם הוא אציל או לא. השאלה היא איך נצליח לוודא שזה באמת יקרה? אם היורש הוונטורי יוצא להורג, זה בוודאי יוסיף לכאוס הכללי של לות'אדל".

וין החווירה.

כן, חשב קלסייר באנחה פנימית. אין לי ספק שהיא מתאהבת בו. הייתי צריך לצפות את זה. לשלוח נערה צעירה ויפה אל חברת האצילים? ציפור טרף כזאת או אחרת בוודאי תנעץ בה את ציפורניה.

"לא סיפרתי לך את זה כדי שתוכל להרוג אותו, קלסייר!" היא אמרה. "חשבתי שאולי... טוב, הוא קורא ספרים אסורים והוא נראה לי אדם טוב. אולי נוכל להשתמש בו כבן ברית או משהו כזה!"

הו, ילדה, חשב קלסייר. אני מקווה שהוא לא יפגע בך יותר מדי כשיזרוק אותך. איך את לא מבינה?

"אל תסמכי על זה", הוא אמר בקול רם. "לורד אלנד אולי קורא ספר אסור, אבל זה איננו הופך אותו לחבר שלנו. תמיד היו אצילים כמותו - פילוסופים וחולמים צעירים שחושבים שהרעיונות שלהם חדשים. הם אוהבים לשתות עם חבריהם ולרטון על השליט הגדול, אבל עמוק בלבם הם עדיין אצילים. הם לעולם לא יפילו את השלטון".

"אבל –"

"לא, וין", אמר קלסייר. "את חייבת לבטוח בי. אלנד ונטור לא דואג לנו או לסקאא. הוא ג'נטלמן מורד מכיוון שזה אופנתי ומרגש".

"הוא דיבר איתי על הסקאא", אמרה וין. "הוא רצה לדעת אם הם חכמים, ואם הם מתנהגים כמו בני אדם רגילים".

"והאם ההתעניינות שלו הייתה מלאת רגש או שכלית יותר?"

היא נעצרה.

"את רואה", אמר קלסייר. "וין, האדם הזה איננו בן ברית - למעשה, אני זוכר היטב שאמרתי לך להתרחק ממנו. כשאת מבלה זמן עם אלנד ונטור, את מציבה את הפעולה הזאת - ואת חברי הצוות האחרים - בסכנה. האם זה מובן?"

וין השפילה מבט והנהנה.

קלסייר נאנח. למה אני חושב שהדבר האחרון שהיא מתכוונת לעשות הוא להתרחק ממנו? לכל הרוחות - אין לי זמן להתעסק עם זה עכשיו.

"לכי לישון", אמר קלסייר. "נוכל לדבר על זה מאוחר יותר".

זה איננו צל.

האפלה הזאת שעוקבת אחריי, הדבר שרק אני מסוגל לראות - זה איננו באמת צל. הוא אפל ושקוף, אבל אין לו קו מתאר ברור כמו לצל. הוא חסר צורה - ערטילאי וחסר גשמיות. כאילו עשוי מאדים שחורים.

או אולי מערפילים.

פרק 20

וין התעייפה מאוד מהנוף בין לות'אדל ופליס. היא ערכה את המסע לפחות תריסר פעמים במהלך השבועות האחרונים - כשהיא מביטה באותן גבעות חומות, בעצים השמוטים ובמרבד השיחים הקוצניים. היא החלה להרגיש שהיא מסוגלת לזהות כל אחד מהבורות שבדרך.

היא השתתפה בכמה נשפים - אבל הם היו רק ההתחלה. ארוחות צהריים, מסיבות ישיבה ועוד סוגים שונים של בידור היו נפוצים גם הם. לעתים קרובות היא נסעה בין שתי הערים פעמיים או שלוש ביום. החיים של אצילה כללו כנראה ישיבה בת שש שעות ביום בכרכרה.

וין נאנחה. לא הרחק משם דידתה קבוצה של סקאא בשביל הגרירה ליד תעלה, ומשכה דוברה לעבר לות'אדל. חייה של וין היו יכולים להיות הרבה יותר גרועים.

ועדיין, היא חשה תסכול רב. היה כבר אמצע היום, אבל לא היו מאורעות מיוחדים עד הערב, ולכן לא הייתה לה בררה אלא לשוב לפליס. היא חשבה כמה מהר הייתה יכולה להגיע לשם לו הייתה משתמשת בנתיב המוטות. היא רצתה לזנק שוב בערפילים, אבל קלסייר לא רצה להמשיך באימוניה. הוא התיר לה רק יציאה קצרה בכל לילה כדי לשמור על כישוריה, אבל אסור היה לה לבצע זינוקים מיוחדים ומרגשים אלא רק תנועות בסיסיות - לרוב דחיפה ומשיכה של חפצים קטנים כשעמדה על הקרקע.

היא התחילה להרגיש מתוסכלת מהחולשה התמידית שלה. עברו שלושה חודשים מאז המפגש שלה עם האינקוויזיטור. החלק הקשה ביותר של החורף עבר ללא פתית שלג אחד. כמה זמן יעבור עד שתתאושש?

לפחות אני עדיין יכולה ללכת לנשפים, היא חשבה. למרות הכעס שלה על הנסיעות האינסופיות, וין החלה ליהנות ממשימתה. להעמיד פנים כאצילה היה מלחיץ פחות מלגנוב. נכון, היא תירצח במקום אם מישהו יחשוף את סודה, אבל לעת עתה האצולה הייתה מוכנה לקבל אותה - לרקוד איתה, לאכול איתה ולדבר איתה. אלו היו חיים טובים - משעממים מעט, אבל העובדה שבקרוב היא תחזור להשתמש באלומנטיקה פיצתה על כך.

זה הותיר לה שני תסכולים. האחד - חוסר היכולת שלה להשיג מידע יעיל; היא התרגזה יותר ויותר כשאנשים התעלמו משאלותיה. היא הייתה מספיק מנוסה כדי לדעת שיש הרבה תככים, אבל עדיין חדשה מכדי שישתפו אותה בהם.

ואף שמעמד הזרה עדיין הרגיז אותה, קלסייר היה בטוח שבסופו של דבר הוא ישתנה. מקור התסכול השני של וין היה לא פשוט כל כך. לורד אלנד ונטור נעדר מכמה נשפים במהלך השבועות האחרונים, ועדיין לא חזר לבלות את הערב כולו במחיצתה. היא אמנם כמעט לא נאלצה לשבת לבדה ליד השולחן, אך היא הבינה כי לרוב האצילים שמסביבה לא היה... העומק של אלנד. לא הייתה להם שנינות מחוכמת או עיניים כנות. האחרים לא היו אמיתיים. לפחות לא כמוהו.

לא נראה שהוא התעלם ממנה. אבל הוא גם לא התאמץ מאוד כדי לבלות איתה.

האם פירשתי לא נכון את כוונותיו? היא תהתה כשהכרכרה הגיעה לפליס. היה קשה להבין את אלנד לפעמים. לרוע המזל, חוסר ההחלטיות שלו לא שינה את מזגה של ארוסתו לשעבר. וין החלה להבין מדוע קלסייר הזהיר אותה שלא למשוך את תשומת לבם של אנשים חשובים. היא לא נתקלה בשאן אלריאל לעתים תכופות, למרבה המזל - אבל כאשר נפגשו, שאן ניצלה כל הזדמנות כדי להקניט, להעליב ולהשפיל את וין. היא עשתה זאת באופן רגוע ואצילי, ואפילו עמידתה הזכירה לווין כמה נחותה היא ממנה.

אולי פשוט נקשרתי יותר מדי לדמות של ואלט, חשבה וין. ואלט היא רק תרמית. היא אמורה להיות כל הדברים ששאן אמרה. אבל העלבונות עדיין פגעו בה.

וין הנידה בראשה וסילקה את שאן ואלנד ממחשבותיה. אפר נפל במהלך המסע אל העיר, ואף שהממטר הסתיים כעת, היה ניתן לראות את תוצאותיו בפתיתים השחורים המנשבים במורד הרחובות. פועלי סקאא עמלו בלאות, כשהם מטאטאים את הפיח אל פחים ונושאים אותם אל מחוץ לעיר. לעתים הם נאלצו למהר כדי לברוח מנתיב כרכרתו של אציל. איש לא האט עבור הפועלים.

מסכנים, חשבה וין כשחלפה על פני קבוצת ילדים עלובים שנענעו עצי צפצפה כדי להסיר מהם את האפר, שאותו יטאטאו לפחים - חלילה וחס שאציל יחלוף מתחת לעץ ויזכה למנה הגונה של פיח על ראשו. הילדים נדנדו, שניים על כל עץ, והמטירו מטה מפלים שחורים על ראשיהם. נוגשים הנושאים מוטות פסעו בזהירות לאורך הרחוב, ודאגו שהעבודה תתנהל כיאות.

אלנד והאחרים, היא חשבה. הם אינם מבינים כלל כמה החיים קשים עבור הסקאא. הם חיים במצודות היפות שלהם, רוקדים, ולעולם אינם מבינים באמת עד כמה מדכא שלטונו של השליט הגדול.

היא יכלה לראות יופי באצולה - היא לא הייתה כמו קלסייר, ששנא כל דבר שקשור אליהם. כמה מהם היו נחמדים, בדרכם שלהם, והיא החלה לחשוב שכמה מהסיפורים שהסקאא סיפרו על אכזריותם היו בוודאי מוגזמים. ועדיין, כשהיא ראתה מראות כמו הוצאתו להורג של הילד המסכן או ילדי הסקאא, היא פקפקה בכך. כיצד האצילות לא רואה את זה? כיצד הם אינם מבינים?

היא נאנחה והסיטה את מבטה מהסקאא, כשהכרכרה נכנסה לבסוף אל אחוזת רנו. מיד היא הבחינה בהתאספות גדולה בחצר הפנימית. היא אחזה בבקבוקון חדש של מתכות, מחשש שהשליט הגדול שלח חיילים כדי לעצור את לורד רנו. אבל עד מהרה היא הבינה שהקהל היה מורכב לא מחיילים, אלא מסקאא בלבוש פועלים פשוט.

הכרכרה חלפה דרך השערים, ובלבולה של וין גבר. קופסאות ושקים נערמו בין הסקאא - רבים מהם היו מלוכלכים מאפר הממטרים האחרונים. הפועלים עצמם היו עסוקים מאוד בהעמסת שורה של עגלות. הכרכרה של וין עצרה מול דלתות האחוזה, והיא המתינה עד שסייזד יפתח את הדלת. היא זינקה בעצמה, החזיקה את שמלתה וצעדה לעבר קלסייר ורנו, שעמדו והשגיחו על העבודה.

"אתה מעביר סחורות אל המערות מכאן?" שאלה וין בלחש כשהגיעה לשני האנשים.

"קודי לפניי, ילדתי", אמר לורד רנו. "עלייך לשמור על נימוסים הולמים כשרואים אותנו יחדיו".

וין עשתה כמצוותו בעודה מנסה להשתלט על פרץ זעמה.

"כמובן, וין", אמר קלסייר. "רנו צריך לעשות משהו עם כל הנשק והאספקה שהוא אוגר. אנשים יתחילו לחשוד אם הוא לא ישלח אותם".

רנו הנהן. "למראית עין, אנחנו שולחים את כל הציוד דרך דוברות התעלה אל המטע שלי במערב. אבל הדוברות יעצרו להוריד את האספקה - וגם חברי צוות רבים - במערות המורדים. הדוברות וכמה מהאנשים ימשיכו את המסע רק כדי להמשיך את ההצגה".

"החיילים שלנו אפילו לא יודעים שרנו משתף איתנו פעולה", אמר קלסייר וחייך. "הם חושבים שהוא אציל שאני מרמה. מלבד זאת, זאת תהיה הזדמנות מצוינת עבורנו ללכת לסקור את הצבא. לאחר כשבוע במערות, אנחנו נחזור אל לות'אדל באחת הדוברות של רנו שיוצאת מזרחה".

וין עצרה. "אנחנו?" היא שאלה, כשהיא מדמיינת לפתע שבועות על דוברה, אותו נוף משעמם וחדגוני, יום אחר יום אחר יום של מסע. זה יהיה גרוע מהנסיעות הלוך ושוב בין לות'אדל ופליס.

קלסייר הרים גבה. "את נראית מודאגת. נראה שמישהי מתחילה ליהנות מהנשפים ומהמסיבות".

וין הסמיקה. "רק חשבתי שאני צריכה להיות שם. כלומר, אחרי כל הזמן הזה שהחמצתי כשהייתי חולה, אני –"

קלסייר הרים את ידו וצחקק. "את נשארת. ידן ואני יוצאים. אני צריך לבדוק את החיילים, וידן ישגיח על הצבא כדי שהאם יוכל לחזור אל לות'אדל. אנחנו גם לוקחים את אחי איתנו, ואז נוריד אותו בצומת שבו יתקבצו מתלמדי המיניסטריון ליד ויניאס. טוב מאוד שחזרת - אני רוצה שתבלי איתו קצת לפני שנעזוב".

וין הזעיפה פנים. "עם מארש?"

קלסייר הנהן. "הוא ערפילן גלאי. ארד הוא אחת מהמתכות שכמעט לא משתמשים בהן, במיוחד ערפילאים, אבל מארש טוען שהוא יכול להראות לך כמה תרגילים. זאת תהיה כנראה ההזדמנות האחרונה שלך להתאמן איתו".

וין הביטה לעבר השיירה המתאספת. "היכן הוא?"

קלסייר הזעיף פנים. "הוא מאחר".

אני רואה שזה מאפיין משפחתי.

"הוא צריך להגיע לכאן בקרוב, ילדתי", אמר לורד רנו. "אולי תרצי להיכנס פנימה ולאכול דבר מה?"

אכלתי מספיק לאחרונה, היא חשבה, כשהיא מדכאת את כעסה. במקום להיכנס אל תוך האחוזה, היא שוטטה בחצר ובחנה את הפועלים ואת הסחורות שהם העמיסו על עגלות שיסיעו אותן אל רציפי התעלה המקומית. השטח היה מטופח מאוד, ואף שהאפר עדיין לא נוקה, הדשא הקצוץ חסך ממנה את הצורך להרים את שמלתה מפחד שתיגרר אחריה.

באופן מפתיע, היה קל לנקות אפר מבגדים. עם רחיצה נכונה וסבון יקר, אפילו בגד לבן היה יכול להתנקות היטב מכתמי אפר. זאת הייתה הסיבה שבגדי האצילים תמיד נראו חדשים. זה היה דבר כל כך פשוט וקל שהפריד בין הסקאא והאצולה.

קלסייר צודק, חשבה וין. אני באמת מתחילה ליהנות מחיי כאצילה. היא הייתה מודאגת מן השינויים שסגנון החיים הזה העיר בתוכה. פעם, הבעיות שלה היו רעב ומכות - כעת העסיקו אותה נסיעות ממושכות בכרכרות וחברים שאיחרו לפגישה. מה יכול לחולל שינוי שכזה בבן אדם?

היא נאנחה לעצמה בעודה מתהלכת בין הסחורות. כמה מהקופסאות היו מלאות בכלי נשק - חרבות, מוטות מלחמה, קשתות - אבל רוב השקים הכילו מוצרי מזון. קלסייר אמר שיצירת צבא דורשת אספקת חיטה יותר מאשר אספקת פלדה.

היא העבירה את אצבעותיה על ערמת קופסאות, ונזהרה לא לגעת באפר שעליהן. היא ידעה שהם שולחים את הדוברה היום, אבל לא ציפתה שקלסייר יעזוב עליה. כמובן, הוא החליט על הפעולה לפני זמן לא רב - גם הקלסייר החדש והאחראי יותר היה אדם אימפולסיבי. אולי זו תכונה טובה במנהיג. הוא לא פחד לשלב רעיונות חדשים, ולא משנה מתי הם עלו במוחו.

אולי כדאי שאבקש להצטרף אליו, חשבה וין בעצלתיים. שיחקתי אצילה יותר מדי זמן. באחד הימים היא תפסה את עצמה יושבת בגו זקוף בכרכרה בתנוחה מתוחה, אף שהייתה לבדה. היא חששה שהיא מאבדת את החושים שלה - להיות ואלט היה כעת טבעי יותר עבורה מאשר להיות וין.

אבל היא כמובן לא תעזוב. הייתה לה פגישה לארוחת צהריים עם הגבירה פלאבין, שלא לדבר על הנשף במצודת הסטינג - המאורע החברתי של החודש. אם ואלט לא תשתתף בו, ייקחו שבועות לתקן את הנזק. מלבד זאת, מה עם אלנד? הוא ישכח ממנה אם תיעלם שוב.

הוא כבר שכח אותך, היא אמרה לעצמה. הוא בקושי דיבר איתך במשך שלוש המסיבות האחרונות. שמרי על ראש צלול, וין. זאת בסך הכול תרמית – משחק, בדיוק כמו שאת עשית בעבר. את בונה את המוניטין שלך כדי להשיג מידע, לא כדי לפלרטט ולשחק.

היא הנהנה לעצמה בנחישות. לצדה, כמה סקאא העמיסו ציוד לאחת העגלות. וין נעצרה במקומה ליד ערמה גדולה של קופסאות והביטה בגברים העובדים. לפי דוקסון, גיוס הצבא התקדם בקצב טוב.

מתחילה תנופה, חשבה וין. כנראה השמועה מתפשטת. זה טוב - רק שלא תתפשט יותר מדי.

היא הביטה בפועלים לרגע וחשה משהו... מוזר. הם נראו לא ממוקדים. לאחר כמה רגעים היא הצליחה לזהות את מקור הסחת הדעת. הם ירו כל העת מבטים לעבר קלסייר ולחשו זה לזה בזמן העבודה. וין התקרבה אליהם – כשהיא נשארת ליד הקופסאות - ושרפה בדיל.

"...לא, אני בטוח שזה הוא", לחש אחד האנשים. "ראיתי את הצלקות".

"הוא גבוה", אמר אחר.

"מובן שהוא גבוה, למה ציפית?"

"הוא דיבר בפגישה שבה גויסתי", אמר אחר. "השורד מהת'סין". הייתה יראת כבוד בקולו.

האיש המשיך הלאה בדרכו לאסוף קופסאות נוספות. וין הטתה את ראשה והחלה לנוע בין העובדים ולהאזין להם. לא כולם שוחחו על קלסייר, אבל מספר מפתיע אכן דיבר עליו. היא גם שמעה כמה אנשים מדברים על "המתכת האחת-עשרה".

זאת הסיבה, חשבה וין. לא תנופת המרד אוספת את האנשים - אלא קלסייר. האנשים דיברו עליו בקול שקט, ביראה. מסיבה כלשהי, זה גרם לווין תחושה לא נוחה. היא מעולם לא הייתה מסוגלת שמישהו ידבר עליה באופן כזה. אבל קלסייר נהנה מכך. האגו הכריזמטי שלו כנראה גם ליבה את השמועות האלו עוד יותר.

אני תוהה אם הוא יצליח להשתחרר מהרגש הזה כאשר הכול יסתיים. חברי הצוות האחרים לא הראו כל רצון לקבל על עצמם עול מנהיגות, אבל נראה היה שקלסייר נהנה מהתפקיד. האם הוא באמת ייתן לתנועת המרי של הסקאא להשתלט על העיר? האם יש אדם המסוגל לוותר על כוח כזה?

וין הזעיפה פנים. קלסייר היה אדם טוב. הוא כנראה יהיה שליט טוב. אבל אם הוא ינסה להשתלט, יהיה לזה ניחוח של בגידה - ביטול ההבטחות שהוא נתן לידן. היא לא רצתה לראות את קלסייר מתנהג כך.

"ואלט", קרא קלסייר.

וין זינקה בתחושת אשמה קלה. קלסייר הצביע לעבר כרכרה שנכנסה אל שטח האחוזה. מארש הגיע. היא חזרה אל הכניסה כאשר הכרכרה עצרה לידה, והגיעה אל קלסייר בדיוק כשמארש הגיע אליו.

קלסייר חייך והנהן לעבר וין. "ייקח לנו זמן להתארגן", הוא אמר למארש. "אם יש לך זמן, תוכל להראות לילדה כמה דברים?"

מארש פנה אליה. היו לו המבנה הדק והשיער הבלונדיני של קלסייר, אבל הוא לא היה יפה כמותו. אולי העובדה שהוא לא חייך גרמה לכך.

הוא הצביע מעלה, לעבר המרפסת הקדמית של האחוזה. "המתיני לי שם למעלה".

וין פתחה את פיה להשיב, אבל משהו בהבעת פניו של מארש גרם לה לסגור אותו שוב. הוא הזכיר לה את הזמנים הישנים, לפני כמה חודשים, כשהיא לא התנגדה להוראות שנמסרו לה. היא פנתה, עזבה את השלושה ונכנסה אל האחוזה.

המסע במעלה המדרגות אל המרפסת הקדמית היה קצר. כאשר הגיעה, היא לקחה כיסא והתיישבה ליד מעקה העץ הלבן. המרפסת הייתה, כמובן, נקייה מאפר. מתחתיה, מארש עדיין דיבר עם קלסייר ורנו. מעבר להם, מעבר לשיירה הגדולה, וין ראתה את הגבעות השוממות מחוץ לעיר, מוארות באור השמש האדום.

אני משחקת אצילה רק כמה חודשים, ואני כבר חושבת שמה שאינו מטופח הוא נחות. היא מעולם לא חשבה על הנוף כ"שומם" במשך השנים שהיא נדדה עם ריין. וקלסייר אומר שכל העולם היה פעם פורה יותר מגן אצילים.

האם הוא חשב להחזיר את העולם לקדמותו? השומרים יכלו, אולי, לזכור שפות ודתות, אבל הם לא היו מסוגלים לייצר זרעים עבור צמחים שכבר נכחדו. הם לא היו מסוגלים לעצור את האפר או להעלים את הערפילים. האם העולם באמת ישתנה אם האימפריה האחרונה תיפול?

מלבד זאת, האם לשליט הגדול לא הייתה באמת זכות כלשהי להיות כזה? הוא הביס את תהומות, או כך לפחות טען. הוא הציל את העולם - ובאופן מעוות הפך אותו לשלו. באיזו זכות הם מבקשים לבוא ולקחת אותו ממנו?

היא תהתה לעתים קרובות על הדברים האלו, אף שמעולם לא שוחחה על כך עם האחרים. הם היו מסורים לתכניתו של קלסייר; כמה אפילו חלקו את חזונו. אבל וין הייתה הססנית יותר. היא למדה מריין להיות תמיד ספקנית בנוגע לעתיד ורוד.

ואם הייתה תכנית שצריך להיות ספקנים לגביה, זאת הייתה התכנית.

אבל היא עברה את שלב הספקות. היא ידעה את הסיבה לכך שהיא נשארת בצוות, וזאת לא הייתה התכנית, אלא האנשים. היא חיבבה את קלסייר. היא חיבבה את דוקסון, את בריזה ואת האם. היא אפילו חיבבה את קפצן הקטן והמוזר ואת דודו הרטנן. היא מעולם לא עבדה עם צוות כזה בעבר.

האם זאת סיבה מספיק טובה בשביל למות? שאל אותה קולו של ריין.

וין קפאה. היא שמעה את לחישותיו פחות ופחות בזמן האחרון, אבל הן תמיד היו שם. שיעוריו של ריין, שהוחדרו למוחה בשש-עשרה שנות חייה, לא נעלמו בן לילה.

מארש הגיע אל המרפסת כעבור כמה רגעים. הוא הביט לעברה באותן עיניים קשות ואז דיבר. "נראה שקלסייר מצפה ממני ללמד אותך הערב כיצד להשתמש באלומנטיקה. בואי נתחיל".

וין הנהנה.

מארש הביט בה וציפה כנראה לתגובה אחרת. וין ישבה בשקט. אתה לא היחיד שיכול להתקמצן בהבעותיו, ידידי.

"בסדר גמור", אמר מארש והתיישב לצדה, כשהוא מניח זרוע אחת על מעקה המרפסת. קולו נשמע פחות כועס כאשר המשיך. "קלסייר אומר לי שכמעט לא התאמנת ביכולות הרוחניות הפנימיות. נכון?"

וין הנהנה שוב.

"אני חושש שערפילאים רבים מזניחים את הכוחות הללו", אמר מארש. "וזוהי טעות חמורה. ארד ונחושת אמנם אינם מתכות נוצצות כמו האחרות, אבל הם יכולים להיות עוצמתיים בידיו של אדם מיומן. האינקוויזיטורים משתמשים הרבה בארד, וערפילנים בעולם התחתון שורדים רק בעזרת יכולתם להשתמש בנחושת.

"משני הכוחות הללו, ארד הוא העדין יותר. אני יכול ללמד אותך כיצד להשתמש בו כיאות - אם תתאמני על הדברים שאראה לך, יהיה לך יתרון אדיר שערפילאים אחרים מזניחים".

"אבל גם הערפילאים האחרים יודעים לשרוף נחושת, לא?" שאלה וין. "מה הטעם להשתמש בארד אם כל מי שאתה נלחם נגדו חסין מכוחותיו?"

"אני רואה שאת כבר חושבת כמו אחד מהם", אמר מארש. "לא כולם ערפילאים, ילדה - למעשה, רק מעט מאוד אנשים הם ערפילאים. ועל אף שבני מינך אינם מוכנים להודות בכך, גם ערפילנים רגילים יכולים להרוג אותם. הידיעה שהאדם התוקף אותך הוא בריון ולא קלע עשויה להציל את חייך".

"בסדר", אמרה וין.

"ארד גם יעזור לך לזהות ערפילאים", אמר מארש. "אם תראי מישהו משתמש באלומנטיקה כשאין מערפל בסביבה, ואת עדיין לא חשה את הפעימות האלומנטיות ממנו, תדעי שהוא ערפילאי - או אינקוויזיטור. בכל מקרה, את צריכה לברוח".

וין הנהנה בשקט, הפצע בצדה פעם קלות.

"יש הרבה יתרונות לשרפת ארד במקום לבזבז את הנחושת. נכון, את מערפלת את עצמך בעזרת נחושת - אבל במובן מסוים את גם מעוורת את עצמך. נחושת עושה אותך חסינה מדחיפה או ממשיכה של רגשות".

"אבל זה דבר טוב".

מארש הטה קלות את ראשו. "באמת? ומה יתרון גדול יותר? להיות חסינה - אבל בורה - מכוונותיו של מרגיע? או לדעת - משרפת הארד - בדיוק אילו רגשות הוא מנסה להדחיק בך?"

וין הרהרה. "אתה יכול לראות רגשות מסוימים?"

מארש הנהן. "לאחר אימונים רבים אפשר לזהות שינויים קלים בבערות האלומנטיות של היריב. תוכלי לזהות בדיוק אילו חלקים המרגיע או המשלהב מנסה לתמרן ברגשות של האדם. תוכלי גם לדעת מתי אדם מבעיר את המתכת שלו. אם תהיי מנוסה מאוד, תוכלי אפילו לראות מתי היא עומדת להיגמר".

וין המשיכה להרהר.

"את מתחילה לראות את היתרון", אמר מארש. "יפה. עכשיו שרפי ארד".

וין עשתה זאת. היא מיד חשה שתי פעימות קצביות באוויר. הפעימות הדוממות שטפו אותה כמו הלמות תופים או התרסקות גלים כנגד החוף. הן היו מעורבבות ומבלבלות.

"מה את מרגישה?" שאל מארש.

"אני... חושבת ששתי מתכות שונות נשרפות. אחת מגיעה מקלסייר למטה, והאחרת מגיעה ממך".

"יפה", אמר מארש בהערכה. "התאמנת".

"לא הרבה", הודתה וין.

הוא הרים גבה. "לא הרבה? את כבר מסוגלת לזהות את מקור הפעימות. נדרשים לכך אימונים רבים".

וין משכה בכתפיה. "זה נראה לי טבעי".

מארש השתתק לרגע. "בסדר גמור", הוא אמר לבסוף. "האם הפעימות שונות?"

וין התרכזה וקימטה את מצחה.

"עצמי עיניים", אמר מארש. "הסירי את כל הסחות הדעת האחרות. התרכזי רק בפעימות האלומנטיות".

וין עשתה כך. זה לא היה כמו לשמוע - לא בדיוק. היא הייתה חייבת להתרכז כדי להרגיש משהו בנוגע לפעימות. אחת מהן הייתה... כאילו מישהו הלם כנגדה. האחרת, באופן מוזר, הייתה כאילו מישהו משך אותה לכיוונה בכל פעימה.

"אחת היא מתכת מושכת, נכון?" שאלה וין ופקחה את עיניה. "זאת המתכת של קלסייר. אתה דוחף".

"יפה מאוד", אמר מארש. "הוא שורף ברזל, כפי שביקשתי ממנו לעשות כדי שתוכלי להתאמן. אני - כמובן - שורף ארד".

"כולן ככה?" שאלה וין. "כלומר, כל מתכת שונה?"

מארש הנהן. "את יכולה להבדיל בין מתכת מושכת למתכת דוחפת על פי הפעימה האלומנטית. למעשה, זאת הסיבה שחילקו את המתכות לסוגים השונים. אי אפשר להבין באופן אינטואיטיבי, שבדיל מושך בעוד פיוטר דוחף. לא אמרתי לך לפקוח את העיניים".

וין שבה ועצמה אותן.

"התמקדי בפעימות", אמר מארש. "נסי להבחין באורכים שלהן. האם את מסוגלת להרגיש בהבדל?"

וין הזעיפה פנים. היא התמקדה בכל כוחה, אבל התחושה של המתכות הייתה... מעורפלת. מבולבלת. גם לאחר כמה דקות, האורכים של הפעימות השונות עדיין נראו לה זהים.

"אני לא יכולה לחוש דבר", היא אמרה בכניעה.

"יפה", אמר מארש באדישות. "הייתי צריך להתאמן שישה חודשים כדי להבחין באורכי פעימות - אם היית עושה את זה בפעם הראשונה, הייתי מרגיש נורא".

וין פקחה את עיניה. "אז למה אמרת לי לעשות את זה?"

"מכיוון שאת צריכה להתאמן. אם את יכולה כבר להבחין בין מתכות דוחפות למתכות מושכות... יש לך כישרון מולד. אולי ממש כמו שקלסייר מספר ומתפאר עלייך".

"מה הייתי צריכה לראות?" שאלה וין.

"בסופו של דבר, את תוכלי לחוש בשני אורכי פעימה שונים. מתכות פנימיות, כמו ארד ונחושת, מפיקות פעימות ארוכות יותר ממתכות חיצוניות, כמו ברזל ופלדה. האימונים יאפשרו לך לזהות גם שלוש תבניות בתוך הפעימות: אחת למתכות הגופניות, אחת לרוחניות, ואחת לשתי המתכות הנעלות.

"אורך הפעימה, קבוצת המתכת וההבדל בין משיכה לדחיפה - ברגע שתשלטי בשלושת המשתנים הללו, תוכלי לדעת בדיוק איזו מתכת יריבך שורף. פעימה ארוכה שהולמת בך ויש לה תבנית מהירה תהיה פיוטר - המתכת הגופנית הפנימית והדוחפת".

"למה השמות?" שאלה וין. "חיצונית ופנימית?"

"מתכות מגיעות בקבוצות של ארבע - לפחות השמונה הראשונות. שתי מתכות חיצוניות, שתיים פנימיות - בכל אחת מהן אחת דוחפת והאחרת מושכת. עם ברזל, את דוחפת משהו מחוץ לגופך, עם פלדה את מושכת משהו מחוץ לעצמך. עם בדיל את מושכת משהו שנמצא בתוכך, עם פיוטר את דוחפת משהו שנמצא בתוכך".

"אבל ארד ונחושת", אמרה וין, "קלסייר קרא להן מתכות פנימיות, ונראה שהן משפיעות על דברים חיצוניים. נחושת מונעת מאנשים לראות אותך משתמש באלומנטיקה".

מארש הניד בראשו. "נחושת לא משנה את היריבים שלך, היא משנה משהו בעצמך שיכול להשפיע על היריבים שלך. זאת הסיבה שהיא מתכת פנימית. פליז, לעומת זאת, משנה את הרגשות של האדם האחר ישירות - והוא מתכת חיצונית".

וין הנהנה. היא פנתה והביטה לעבר מארש. "אתה יודע הרבה על כל המתכות, אבל אתה רק ערפילן, נכון?"

מארש הנהן. לא נראה שהוא התכוון להוסיף מעבר לכך.

אז בוא ננסה משהו אחר, חשבה וין וכיבתה את הארד. היא החלה לשרוף נחושת כדי להסתיר את האלומנטיקה שלה. מארש לא הגיב והמשיך להביט מטה לעבר קלסייר והשיירה.

הוא אינו מסוגל לחוש אותי, היא חשבה, בעודה שורפת בזהירות אבץ ופליז. היא שלחה אותם, בדיוק כפי שבריזה לימד אותה, ונגעה בעדינות ברגשותיו של מארש. היא הדחיקה את החשדנות והעכבות והגבירה אצלו את חוש הגעגועים. לפי התכנון שלה, זה היה אמור להוציא ממנו מילה או שתיים.

"בוודאי למדת את זה בעבר?" שאלה וין בזהירות. הוא בוודאי יראה מה עשיתי. הוא עומד לכעוס ואז -

"התעוררתי כשהייתי צעיר מאוד", אמר מארש. "היה לי הרבה זמן להתאמן".

"כך גם רבים אחרים", אמרה וין.

"היו לי... סיבות. קשה להסביר אותן".

"תמיד יש סיבות", אמרה וין כשהיא מגבירה מעט את הלחץ האלומנטי.

"את יודעת איך קלסייר מרגיש כלפי האצולה?" שאל מארש, כשהוא פונה לעברה בעיני קרח.

עיני ברזל, היא חשבה. כמו שהם אמרו. היא הנהנה לשאלתו.

"ובכן, אני מרגיש בדיוק כך בנוגע למחייבים", הוא אמר ופנה ממנה. "אעשה הכול כדי לפגוע בהם. הם לקחו את אמנו - אז אני התעוררתי, ואז נשבעתי להשמיד אותם. הצטרפתי אל תנועת המרי והתחלתי ללמוד כל מה שאפשר על אלומנטיקה. האינקוויזיטורים משתמשים בה, ולכן הייתי חייב להבין אותה - להבין כל מה שיכולתי, להיות הכי טוב שיכולתי להיות, והאם את מרגיעה אותי?"

וין נבהלה וכיבתה מיד את המתכות. מארש פנה חזרה לעברה בהבעה קרה.

ברחי! חשבה וין. היא כמעט עשתה זאת. היה נחמד לדעת שהחושים הקדומים שלה עדיין פועלים, אפילו אם בערו על אש קטנה.

"כן", היא אמרה בקול קטן.

"את באמת טובה", אמר מארש. "לא הייתי מזהה את זה לולא התחלתי לדבר ככה. הפסיקי זאת".

"כבר הפסקתי".

"יפה", אמר מארש. "זאת הפעם השנייה שאת משחקת עם הרגשות שלי. וזאת הפעם האחרונה".

וין הנהנה. "הפעם השנייה?"

"בפעם הראשונה זה היה בחנותי, לפני שמונה חודשים".

נכון מאוד. מדוע אינני זוכרת אותו? "אני מצטערת".

מארש הניד בראשו ולבסוף פנה ממנה. "את ערפילאית - זה מה שאתם עושים. הוא עושה את אותו הדבר". הוא הביט מטה לעבר קלסייר.

הם ישבו בשקט למשך כמה רגעים.

"מארש?" שאלה וין. "איך ידעת שאני ערפילאית? אני רק ידעתי איך להרגיע אז".

מארש הניד בראשו. "את ידעת להשתמש במתכות האחרות מבלי שלימדו אותך. שרפת פיוטר ובדיל באותו יום - רק מעט, ובקושי היה ניתן להבחין בכך. כנראה בלעת את המתכות במים ומכלי האכילה. האם לא תהית פעם מדוע את שורדת כשכל כך הרבה אחרים מתים?"

וין קפאה. באמת שרדתי הרבה מכות. הרבה ימים ללא מזון, לילות שביליתי בסמטאות בגשם ובממטרי האפר...

מארש הנהן. "מעט מאוד אנשים, אפילו ערפילאים, מסוגלים להשתמש באלומנטיקה מבלי שמלמדים אותם. לכן התעניינתי בך - לכן עקבתי אחרייך ואמרתי לדוקסון היכן למצוא אותך. והאם את דוחפת שוב את רגשותיי?"

וין הנידה בראשה לשלילה. "הבטחתי לך".

מארש הזעיף פנים ובחן אותה באחד ממבטי האבן שלו.

"אתה כל כך רציני", אמרה וין בשקט. "כמו אחי".

"הייתם קרובים?"

"שנאתי אותו", לחשה וין.

מארש השתתק והסיט את מבטו. "אני מבין".

"מדוע אתה שונא את קלסייר?"

מארש הניד בראשו. "לא, איני שונא אותו. הוא פרוע ובעל חשיבות עצמית גבוהה מדי, אבל הוא אחי".

"וזה מספיק?" שאלה וין.

מארש הנהן.

"לי... יש בעיה להבין את זה", אמרה וין בכנות, בעודה מסתכלת לעבר שדה הסקאא, הקופסאות והשקים.

"אני מניח שאחיך לא התייחס אלייך יפה?"

וין הנידה בראשה.

"מה בנוגע להורייך?" אמר מארש. "אחד מהם היה אציל. השני?"

"השתגעה", אמר וין. "היא שמעה קולות. זה החמיר כל כך שאחי חשש לעזוב אותנו לבד. אבל, כמובן, לא הייתה לו בררה..."

מארש ישב בשקט ולא דיבר. איך זה התהפך וחזר אליי? חשבה וין. הוא לא מרגיע, אבל הוא מצליח להוציא ממני יותר ממה שאני הוצאתי ממנו.

ובכל זאת היה טוב לדבר. היא הושיטה יד ונגעה קלות בעגיל. "אני לא זוכרת את זה", היא אמרה, "אבל ריין אמר שיום אחד הגיע הביתה ומצא את אמי מכוסה בדם. היא הרגה את אחותי התינוקת בצורה מחרידה. אבל בי היא לא נגעה - היא רק נתנה לי את העגיל. ריין אמר... הוא אמר היא שהחזיקה אותי בחיקה, כשהיא ממלמלת וקוראת לי מלכה, וגופתה של אחותי לרגליי. הוא לקח אותי מאמי והיא ברחה. הוא כנראה הציל את חיי. זו אחת הסיבות שנשארתי איתו, אפילו כשהיה רע".

היא הנידה בראשה והביטה לעבר מארש. "ובכל זאת, אתה לא יודע כמה התמזל מזלך שיש לך אח כמו קלסייר".

"כנראה", אמר מארש. "אני פשוט... הלוואי שהוא לא היה מתייחס לאנשים כמו לכלי משחק. ידוע שהרגתי מחייבים, אבל לרצוח אנשים רק מכיוון שהם אצילים..." מארש הניד בראשו. "זה לא רק זה. הוא אוהב שאנשים מעריצים אותו".

הוא צודק. אבל וין גם זיהתה משהו בקולו. קנאה? אתה האח הבכור, מארש. אתה האחראי מביניכם - אתה הצטרפת אל תנועת המרי במקום לעבוד עם גנבים. בוודאי כאב לך לראות שכולם חיבבו את קלסייר.

"עדיין", אמר מארש, "הוא משתפר. הבורות שינו אותו... מותה שינה אותו".

מה זה? חשבה וין ונדרכה. היא חשה ברגש כלשהו. כאב. כאב עמוק, יותר מכפי שאדם צריך לחוש כלפי הגיסה שלו.

זה העניין. זה לא ש"כולם" חיבבו יותר את קלסייר, זאת הייתה אישה אחת במיוחד. אישה שאתה אהבת.

"בכל מקרה", אמר מארש וקולו התקשח שוב, "היהירות של העבר מאחוריו. התכנית שלו מטורפת, ואני בטוח שהוא פועל להשגתה גם מכיוון שהוא מתכנן להתעשר מכך, אבל... טוב, הוא לא היה צריך ללכת אל תנועת המרי. הוא מנסה לעשות משהו טוב - אף שהוא כנראה ימצא שם את מותו".

"מדוע אתה מצטרף אם אתה כל כך בטוח שהיא תיכשל?"

"מכיוון שהוא הולך להכניס אותי אל המיניסטריון", אמר מארש. "המידע שאוכל להשיג משם יעזור לתנועת המרי לעוד מאות שנים לאחר שקלסייר ואני נמות".

וין הנהנה והביטה מטה לעבר החצר. היא דיברה בהיסוס. "מארש, אני לא חושבת ש'הכול מאחוריו. האופן שבו הוא מעמיד את עצמו בפני הסקאא... האופן שבו הם מתחילים להסתכל עליו..."

"אני יודע", אמר מארש. "זה התחיל עם תכנית 'המתכת האחת-עשרה' שלו. אני לא יודע אם עלינו לדאוג - זה פשוט קל והמשחקים הרגילים שלו".

"זה גורם לי לתהות מדוע הוא יוצא למסע הזה", אמרה וין. "הוא יהיה רחוק ממרכז הפעילות במשך חודש שלם".

מארש הניד בראשו. "יהיה לו צבא שלם של אנשים בתור קהל. מלבד זאת, הוא חייב לצאת מהעיר. המוניטין שלו נעשה פרוע מדי, והאצילות מתחילה להתעניין ב'שורד'. אם יתחילו שמועות שאדם בעל זרועות מצולקות משתכן אצל לורד רנו..."

וין הנהנה בהבנה.

"ברגע זה", אמר מארש, "הוא מגלם תפקיד של אחד מקרובי משפחתו הרחוקים של רנו. האיש הזה צריך לעזוב לפני שמישהו יקשר אותו לשורד. כשקל יחזור, הוא יצטרך להקטין את חשיפתו - לחמוק לאחוזות במקום להיכנס בדלת הראשית, לעטות ברדס כשהוא מסתובב בלות'אדל".

מארש קטע את דבריו וקם ממקומו. "בכל מקרה, נתתי לך את הרעיונות הבסיסיים. עכשיו את צריכה להתאמן. בכל פעם שאת נמצאת בקרבת ערפילנים, בקשי מהם לשרוף עבורך את המתכת כדי שתוכלי להתמקד בפעימות האלומנטיות שלה. אם ניפגש שוב, אראה לך עוד, אבל אין עוד מה להראות לך עד שתתאמני".

וין הנהנה ומארש יצא מהדלת ללא מילת פרדה נוספת. כעבור כמה רגעים היא ראתה אותו מתקרב שוב אל קלסייר ורנו.

אין באמת שנאה בין שניהם, חשבה וין והניחה את שתי זרועותיה על המעקה. מעניין איך זה? לאחר מחשבה קלה היא החליטה שאהבת אחים היא קצת כמו אורכי פעימות אלומנטיות - רעיון חדש שהיא איננה יכולה להבין ברגע זה.

"גיבור העידנים לא יהיה אדם, כי אם כוח. הוא לא ישתייך לממלכה, לא יישמר על ידי אישה, ולא ייהרג בידי מלך. הוא לא יהיה שייך לאיש, אפילו לא לעצמו".

פרק 21

קלסייר ישב בשקט וקרא, בזמן שהסירה נעה באטיות לאורך התעלה לצפון. לפעמים אני חושש שאני לא הגיבור שכולם מצפים ממני להיות, היה כתוב שם.

איזו הוכחה יש לנו? מילים של אנשים שמתו לפני שנים רבות ורק עכשיו נחשבות כבעלות יכולת נבואית? אפילו אם נאמין לנבואות, רק הסבר קלוש מקשר אותן אליי. האם ההגנה שלי על גבעת הקיץ היא באמת "הנטל שעל פיו יכונה הגיבור"? הפעמים שבהן נישאתי מעניקות לי "קשר חסר דם למלכי העולם", אם אתה מסתכל על המשפט מנקודה מסוימת. יש עשרות משפטים דומים שאפשר לשייך למאורעות שהיו לי בחיי. אבל שוב, יכול להיות שמדובר בצירוף מקרים. הפילוסופים הבטיחו לי כי הגיע הזמן המתאים, שכל האותות והסימנים אכן התקיימו. אבל אני עדיין חושב שהם מצאו את האדם הלא נכון. כל כך הרבה אנשים סומכים עליי. הם אומרים שאני מחזיק את עתיד העולם בידי. מה היו חושבים עליי אילו ידעו כי האלוף שלהם - גיבור העידנים, המושיע - מפקפק בעצמו?

אולי הם כלל לא יהיו מופתעים. במובן מסוים, זה הדבר שמדאיג אותי יותר מכול. אולי, עמוק בתוך לבם, גם הם מפקפקים בי - ממש כמוני. האם כאשר הם מביטים בי הם רואים שקרן?

נראה לי שראשק חושב כך. אני יודע שאסור לי לתת לתרמילאי פשוט להטריד אותי. אבל הוא מטריס, המקום שממנו הגיעו הנבואות. אם מישהו יכול לזהות רמאי, האין זה הוא?

בכל מקרה, אני ממשיך במסעי והולך אל המקום, שלפי הנבואות יוביל אותי אל גורלי - הולך, ומרגיש את עיניו של ראשק ננעצות בגבי. מקנאות. לועגות. שונאות.

בסופו של דבר, אני מודאג מכך שיהירותי תהרוס את כולנו.

קלסייר הוריד את הספרון. תאו התנודד קלות ממאמצי הדוחפים שבחוץ. הוא שמח שסייזד סיפק לו העתק מן החלקים המתורגמים של יומן השליט הגדול לפני ששיירת הסירות עזבה. לא היה כמעט מה לעשות במשך המסע.

למרבה המזל, היומן היה מרתק. מרתק ומפחיד. היה מוזר לקרוא מילים שנכתבו במקור על ידי השליט הגדול. עבור קלסייר, השליט הגדול היה פחות אדם ויותר... יצור. כוח רשע שצריך להשמיד.

אבל האדם שמוצג ביומן הזה היה אמיתי מדי. הוא פקפק בעצמו והרהר במעשיו - הוא נראה אדם בעל עומק מחשבה, ואפילו בעל אופי.

אבל עדיף לא לסמוך על מה שכתוב כאן, חשב קלסייר בעודו מעביר אצבעות על הדף. אנשים כמעט לא רואים את מעשיהם כלא מוצדקים.

ובכל זאת, סיפורו של השליט הגדול הזכיר לקלסייר את האגדות ששמע – סיפורים שנלחשו על ידי הסקאא, שנאמרו על ידי האצילים ונזכרו על ידי השומרים. הם טענו שבעבר, לפני האלוהות, השליט הגדול היה האדם הנעלה ביותר בעולם. שליט אהוב, אדם שהיה ניתן לבטוח בו שינהיג את בני האדם.

לרוע המזל, קלסייר ידע כיצד הסיפור הסתיים. האימפריה האחרונה הייתה המורשת של היומן. השליט הגדול לא הציל את האנושות, אלא שעבד אותה. קריאת הסיפור מנקודת מבטו של השליט הגדול, הבנת הספקות והמאבקים הפנימיים שלו - רק הפכו את המעשה לטרגי עוד יותר.

קלסייר הרים את הספרון והמשיך לקרוא בו. אבל הסירה החלה להאט. הוא הביט מחוץ לחלון תאו, לעבר המשך התעלה. עשרות אנשים הלכו לאורך שביל הגרירה - דרך קטנה לצד התעלה עצמה - ומשכו את ארבע הדוברות ושתי הסירות הצרות של השיירה. זאת הייתה דרך חסכונית ויעילה למסע, אף שהייתה קשה מאוד עבור הפועלים. אנשים שדחפו דוברה לאורך התעלה היו יכולים להניע מאות קילוגרמים יותר מאשר היו מניעים לו נאלצו לשאת את הסחורה על כתפיהם.

אבל האנשים נעצרו. קלסייר ראה מולם מנגנון נעילה שמעבר לו התעלה התפצלה לשניים. סוג של צומת בנתיבים. סוף כל סוף, חשב קלסייר. השבועות הארוכים של מסעו הסתיימו.

קלסייר לא המתין לשליח. הוא ירד מסיפון הסירה והחליק כמה מטבעות מתיקו לידו. הגיע הזמן להיות קצת ראוותני, הוא חשב, וזרק מטבע על העץ. הוא שרף פלדה ודחף את עצמו לשמים.

הוא נורה למעלה בזווית, צבר מספיק גובה כדי שיוכל לראות את שורת האנשים - מחציתם דחפה את הסירות, מחציתם המתינה למשמרתה. קלסייר טס בקשת, זרק מטבע נוסף כשעבר מעל דוברה עמוסה בסחורות, דחף את עצמו כנגדה והחל לנחות. מתגייסים חדשים הביטו מעלה והצביעו ביראה לעבר קלסייר החוצה את התעלה.

קלסייר שרף פיוטר וחיזק את גופו כשנפל בכבדות על הסירה המובילה את השיירה.

ידן יצא מתאו במהירות. "לורד קלסייר! כרגע, אה, הגענו אל הצומת".

"אני יכול לראות", אמר קלסייר והביט אחורנית לאורך שורת הסירות. האנשים בשביל הגרירה דיברו בהתרגשות והצביעו. היה מוזר להשתמש באלומנטיקה באור יום מול כל כך הרבה בני אדם.

אי אפשר לחמוק מזה, הוא חשב. הביקור הזה הוא הפעם האחרונה שהאנשים האלו יראו אותי במשך חודשים רבים. אני צריך לעשות עליהם רושם, לתת להם משהו שיזכרו, אם כל זה יעבוד...

"שנלך לראות אם הקבוצה מהמערות באה לפגוש אותנו?" שאל קלסייר ופנה חזרה לעבר ידן.

"כמובן", אמר ידן ונופף למשרת לדחוף את הסירה שלו לצד התעלה ולהניח עליה קרש. ידן נראה נרגש. הוא באמת היה אדם כן, ואת זה קלסייר כיבד, אפילו אם לא הייתה לו נוכחות רצינית.

רוב חיי הייתה לי בדיוק בעיה הפוכה, חשב קלסייר בשעשוע כשירד עם ידן מהסירה. יותר מדי נוכחות, פחות מדי כנות.

שניהם ניגשו לעבר שורת פועלי התעלה. לידם, אחד מהבריונים של האם - שגילם את תפקיד מפקד המשמר של קלסייר - הצדיע. "הגענו אל הצומת, לורד קלסייר".

"אני יכול לראות", חזר קלסייר. חורשה צפופה של עצי לבנה צמחה לפניו על המדרונות לעבר הגבעות. התעלות עצמן היו רחוקות מהעצים - היו מקורות עצים אחרים בחלקים אחרים של האימפריה האחרונה. היער היה בודד ורוב האנשים התעלמו ממנו.

קלסייר שרף בדיל ועיווה קלות את פניו בשל אור השמש המסנוור. עיניו הצליחו להתרגל, והוא הבחין בפרטים - ובתנועה הקלה - בתוך היער.

"שם", הוא אמר, זרק מטבע לאוויר ודחף אותו. המטבע נורה וננעץ בעץ. לאחר שהתקבל הסימן המוסכם מראש, עזבה קבוצה קטנה של אנשים מוסווים את שורת העצים, וחצתה את האדמה המוכתמת באפר לעבר התעלה.

"לורד קלסייר", אמר האיש שצעד בראש הקבוצה והצדיע. "שמי הוא קפטן דמו. אנא ממך, אסוף את המתגייסים ובוא איתי - גנרל האמונד משתוקק לפגוש אותך".

"קפטן" דמו היה אדם צעיר מכדי להיות כל כך ממושמע. הוא היה בשנות העשרים המוקדמות שלו, והוביל קבוצה קטנה של אנשים ברמת רצינות שהייתה עלולה להיחשב לגאוותנות אילולא היה כה מוכשר.

גברים צעירים יותר הובילו אנשים למלחמות, חשב קלסייר. רק מפני שהייתי פרחח בגיל הזה לא אומר שכולם כאלו. הנה וין המסכנה - רק בת שש-עשרה, וכבר רצינית כמו מארש.

הם הלכו בשביל מפותל ביער - בפקודתו של האם, כל קבוצה הלכה בשביל אחר כדי לא ליצור נתיב על הקרקע. קלסייר הביט חזרה לעבר מאתיים האנשים שמאחור, והזעיף קלות את פניו. הנתיב שלהם ייראה, אבל לא היה מה לעשות בנוגע לזה - אי אפשר להסתיר תנועה של אנשים רבים כל כך.

דמו האט את צעדיו, החווה בידו, וכמה חברים מהקבוצה שלו רצו קדימה. לא הייתה בהם אפילו מחצית מן הצבאיות של מנהיגם. ועדיין, קלסייר התרשם מהם לטובה. בביקורו האחרון, האנשים היו מפוזרים וללא כל תיאום, כמו רוב פליטי הסקאא. האם והקצינים שלו פעלו היטב.

החיילים הרחיקו כמה שיחים מזויפים וחשפו סדק באדמה. בפנים היה חשוך ומשני הצדדים בצבצו אבני שחם גבישיות. זאת לא הייתה מערת גבעות רגילה, אלא קרע בקרקע שהוביל ישירות מטה.

קלסייר עמד בשקט, הביט מטה לעבר החור השחור באדמה ונחרד קלות.

"קלסייר?" שאל ידן והזעיף פנים. "מה קרה?"

"זה מזכיר לי את הבורות. הם נראו בדיוק ככה - סדקים באדמה".

ידן החוויר קלות. "הו. אני, אה..."

קלסייר ביטל אותו בהינף יד. "ידעתי שזה עומד לבוא. ירדתי כל יום במערות כאלו במשך יותר משנה, ותמיד יצאתי החוצה. ניצחתי אותם. הם לא שולטים בי עוד".

כדי להוכיח את דבריו, הוא צעד קדימה וירד אל הסדק הצר. הוא היה מספיק רחב כדי שאדם גדול יוכל להיכנס פנימה. כאשר קלסייר ירד, הוא ראה את החיילים - הקבוצה של דמו והמתגייסים החדשים - מביטים בו בדממה. הוא בכוונה דיבר בקול רם כדי שיוכלו לשמוע.

שיראו את חולשותיי וכיצד אני מתגבר עליהן.

המחשבות היו אמיצות, אבל ברגע שקלסייר ירד מתחת לפני האדמה, הוא כאילו חזר לשם שוב. דחוק בין שני קירות אבן, הוא שלח מטה אצבעות רועדות. קר, לח, אפל. העבדים היו צריכים למצוא את האטיום. אלומנטיקנים היו יכולים לעזור, אבל שימוש באלומנטיקה ליד גבישי אטיום ריסק אותם. לכן השליט הגדול השתמש באסירים. הוא אילץ אותם לרדת אל הבורות. הוא אילץ אותם לזחול למטה, כל הזמן למטה...

קלסייר אילץ את עצמו להמשיך הלאה. זה לא הת'סין. הסדק לא יימשך שעות, ולא יהיו חורים מכוסים בגבישים שהוא יצטרך להכניס לתוכם את זרועותיו המדממות והקרועות - להתמתח לחפש את גיאודת האטיום הנסתרת שבפנים. גיאודה אחת העניקה לו שבוע נוסף של חיים. חיים תחת הצלפות הנוגשים. חיים תחת שלטונו של אל מטורף. חיים מתחת לשמש שהפכה לאדומה.

אשנה את הדברים עבור האחרים, חשב קלסייר. אצליח לשפר את העולם!

הירידה הייתה קשה עבורו, קשה בהרבה מכפי שהיה מוכן להודות. למרבה המזל, הסדק הצר נפתח לאחר זמן קצר למערה גדולה, וקלסייר הצליח להבחין באור הבוקע תחתיו. הוא התיר לעצמו ליפול את שארית הדרך ונחת על רצפת האבן העקומה, כשהוא מחייך לעבר האיש שהמתין לו.

"חתיכת כניסה יש לך כאן, האם", אמר קלסייר, בעודו מסיר את האבק מידיו.

האם חייך. "אתה צריך לראות את השירותים".

קלסייר צחק והתרחק כדי לפנות דרך לאחרים. כמה מנהרות טבעיות הובילו אל מחוץ לחדר, וסולם חבלים קטן היה תלוי מקרקעית הסדק כדי לאפשר יציאה מהמקום. ידן ודמו ירדו בסולם אל המערה. בגדיהם נקרעו והתלכלכו בירידה. לא היה קל להיכנס פנימה, אבל זו הייתה המטרה.

"טוב לראותך, קל", אמר האם. היה מוזר לראות אותו בבגדים בעלי שרוולים. למעשה, החליפה הצבאית שלו נראתה רשמית ביותר, עם קווי תפירה מרובעים וכפתורים בחזית הבגד. "כמה הבאתם לכאן?"

"קצת יותר ממאתיים וארבעים".

האם הרים גבותיו. "יש קצת תנופה בגיוס?"

"סוף כל סוף", אמר קלסייר בהנהון. חיילים החלו לרדת אל המערה, וכמה מעוזריו של האם התקדמו לעברם, כשהם עוזרים לחדשים ומכוונים אותם אל מנהרה צדדית.

ידן התקדם והצטרף אל קלסייר והאם. "המערה הזאת מדהימה, לורד קלסייר! מעולם לא הייתי במערות עצמן. אין פלא שהשליט הגדול לא מצא את האנשים שכאן!"

"המתחם מאובטח לגמרי", אמר האם בגאווה. "יש רק שלוש כניסות למקום, כולן סדקים כמו הכניסה שדרכה עברתם. אם יש אספקה, אפשר להגן על המקום מפני צבא כובש במשך זמן רב".

"מעבר לכך", אמר קלסייר, "זה איננו מערך המערות היחיד מתחת לגבעות הללו. אפילו אם השליט הגדול ירצה להשמיד אותנו, הצבא שלו יוכל לחפש שבועות על גבי שבועות ולא למצוא אותנו".

"נפלא", אמר ידן. הוא פנה והביט בקלסייר. "טעיתי לגביך, לורד קלסייר. הפעולה הזאת... הצבא הזה... עשית כאן דבר מרשים ביותר".

קלסייר חייך. "למעשה, צדקת לגביי. האמנת בי מההתחלה - אנחנו נמצאים כאן רק בגללך".

"אני... נראה שכן, נכון?" אמר ידן וחייך.

"בכל מקרה", אמר קלסייר. "אני מודה לך על האמון. ייקח כנראה זמן מה להוריד את כל האנשים בסדק - האם תהיה מוכן לנהל כאן את העניינים? הייתי רוצה לדבר קצת עם האמונד".

"כמובן, לורד קלסייר". קולו אמר כבוד - אולי אפילו קצת הערצה.

קלסייר הנהן הצדה. האם הזעיף את פניו קלות, לקח עששית ויצא בעקבות קלסייר מהחדר הראשי. הם נכנסו אל מנהרה צדדית וברגע שיצאו מטווח שמיעה, האם נעצר והביט לאחור.

קלסייר עצר והרים גבה.

האם הנהן חזרה לעבר חדר הכניסה. "ידן השתנה".

"יש לי השפעה כזאת על אנשים".

"זאת כנראה הענווה שלך", אמר האם. "אני רציני, קל. איך אתה עושה את זה? בהתחלה כשפגשנו אותו הוא שנא אותך. עכשיו הוא מסתכל עליך כמו אח שמעריץ את אחיו הגדול".

קלסייר משך בכתפיו. "ידן מעולם לא היה חלק בצוות יעיל - אני חושב שהוא התחיל להבין שלמעשה יש לנו הזדמנות. בפחות מחצי שנה אספנו כוח מרד גדול יותר מכפי שהוא אי פעם ראה בחייו. תוצאות כאלו יכולות לשנות את דעתם של העקשנים ביותר".

האם לא נראה משוכנע. לבסוף הוא משך בכתפיו והחל ללכת שוב. "על מה רצית לדבר איתי?"

"למעשה, הייתי רוצה לבקר בשתי הכניסות האחרות, אם אפשר", אמר קלסייר.

האם הנהן, הצביע לעבר מנהרה צדדית והוביל את הדרך. גם המנהרה הזאת, כמו רוב האחרות, לא נחצבה בידי אדם. היא הייתה גידול טבעי של מערך המערות. היו מאות מערכות מערות כאלו במשלט המרכזי, אף שרובן לא היו רחבות כל כך. ורק באחת מהן - בבורות הת'סין - גדלו גיאודות אטיום.

"בכל מקרה, ידן צודק", אמר האם, בעודו מוביל דרך מנהרות צרות. "בחרת מקום מצוין להסתיר את האנשים".

קלסייר הנהן. "קבוצות מורדים שונות השתמשו במערכי המערות בגבעות האלו במשך מאות שנים. הן קרובות מאוד ללות'אדל, אבל השליט הגדול מעולם לא הצליח להוביל פשיטה מוצלחת כנגד מי שהסתתר כאן. לכן הוא פשוט מתעלם מהמקום הזה - ככל הנראה אחד מהכישלונות הרבים שלו".

"אין לי ספק", אמר האם. "עם כל הכוכים וצווארי הבקבוק במקום, זה מקום רע להילחם בו". הוא יצא מן המעבר אל מערה קטנה אחרת. גם לה היה סדק בתקרה, ואור שמש חלש בקע ממנה. חוליה בת עשרה חיילים שמרה בחדר הזה, והם נעמדו דום ברגע שהאם נכנס לחדר.

קלסייר הנהן בחיוב. "עשרה אנשים נמצאים כאן כל הזמן?"

"בכל אחת משלוש הכניסות", אמר האם.

"יפה", אמר קלסייר. הוא התקדם ובחן את החיילים. שרווליו היו מופשלים, צלקותיו חשופות, והוא ראה שהאנשים מביטים בהן. הוא לא ידע מה בדיוק לבחון בהם, אבל ניסה להיראות קפדן. הוא בחן את כלי הנשק - מוטות עבור שמונה מהאנשים וחרבות עבור שניים - והסיר אבק מכתפיהם של כמה מהם, אם כי איש מהם לא לבש מדים.

לבסוף הוא פנה אל חייל שנשא סימן על כתפו. "למי אתה נותן לצאת מהמערות, חייל?"

"רק לאדם שנושא מכתב החתום בידי גנרל האמונד עצמו, המפקד!"

"ללא יוצא מהכלל?" שאל קלסייר.

"לא, המפקד!"

"ואם ארצה לצאת ברגע זה?"

האדם נעצר. "אה..."

"אתה תעצור אותי!" אמר קלסייר. "אין יוצאים מהכלל, חייל. לא אני, לא החברים שלך לחדר, לא קצין - אף אחד. אם אין להם חותם, הם לא עוזבים!"

"כן, המפקד!" אמר החייל.

"חייל טוב", אמר קלסייר. "אם כל החיילים שלך טובים כמותו, גנרל, אז לשליט הגדול יש סיבה טובה לפחוד".

החיילים ניפחו את חזותיהם למשמע דבריו.

"המשיכו במלאכתכם", אמר קלסייר והורה להאם להצטרף אליו כשעזב את החדר.

"זה היה נחמד מצדך", אמר האם ברכות. "הם מצפים לביקורך כבר שבועות".

קלסייר משך בכתפיו. "רק רציתי לראות שהם שומרים טוב על הפתח. עכשיו, כשיש לך אנשים נוספים, אני רוצה שתציב שומרים בכל מנהרה המובילה אל מערות היציאה".

האם הנהן. "נראה לי קצת מוגזם".

"עשה זאת", אמר קלסייר. "עריק אחד או בחור נרגן עלול להלשין על כולנו לשליט הגדול. נחמד שאתה חושב שאתה יכול להגן על המקום, אבל אם יחכה לנו צבא בפתח כדי ללכוד אותנו, אז הצבא שלנו חסר תועלת".

"בסדר", אמר האם. "אתה רוצה לראות את הכניסה השלישית?"

"בבקשה", אמר קלסייר.

"הו, ודבר נוסף", אמר קלסייר לאחר הליכה קצרה. "אסוף קבוצות של מאה איש - רק אנשים שאתה בוטח בהם - ולכו להסתובב ביער. אם מישהו יחפש אותנו, לא נוכל להסתיר את העובדה שהרבה אנשים עברו באזור. אבל נוכל לבלבל את העקבות כך שהשבילים שלנו לא יובילו לשום מקום".

"רעיון טוב".

"יש לי הרבה כאלו", אמר קלסייר כשנכנס אל מערה נוספת, גדולה משתי הקודמות. זאת לא הייתה מערת כניסה, אלא חדר אימונים. קבוצות אנשים עמדו עם חרבות ומוטות, ונלחמו מתחת לעיניהם הפקוחות של מדריכים לובשי מדים. מדים עבור הקצינים היו הרעיון של דוקסון. הם לא היו יכולים להרשות לעצמם להכין מדים עבור כולם - גם בגלל המחיר וגם בגלל החשד שעלול להתעורר בקניית מספר כה גדול של מדים. אבל אולי אם האנשים יראו את מנהיגיהם במדים, הם יחושו הזדהות ושיתוף.

האם עצר בקצה החדר במקום להמשיך קדימה. הוא הביט בחיילים ודיבר ברכות. "אנחנו צריכים לדבר על זה באחד הימים, קל. האנשים מתחילים להרגיש כמו חיילים, אבל... טוב, הם סקאא. הם בילו את מרבית חייהם בעבודה במפעלים או בשדות. אני לא יודע איך הם יילחמו כשנגיע לשדה הקרב האמיתי".

"אם נפעל כשורה, הם לא יצטרכו כמעט להילחם", אמר קלסייר. "הבורות נשמרים על ידי מאתיים חיילים - השליט הגדול לא יכול להציב שם יותר מדי אנשים, אחרת יתחילו לחשוד שיש שם משהו חשוב. אלף אנשים שלנו יכולים לכבוש את הבורות בקלות, ואז לסגת ברגע שהחיילים יגיעו. תשעת אלפים יצטרכו להתמודד נגד חיילי המשמר של הבתים הגדולים וחיילי הארמון, אבל האנשים שלנו יהיו רבים מהם".

האם הנהן אך עדיין נראה מהורהר.

"מה?" שאל קלסייר, כשהוא נשען כנגד קיר חלקלק וגבישי באחת ההצטלבויות.

"וכשנסיים איתם, קל?" שאל האם. "ברגע שנשיג את האטיום שלנו, נמסור את העיר - והצבא - לידן. מה אז?"

"זה כבר התפקיד של ידן", אמר קלסייר.

"יטבחו בהם", אמר האם בקול שקט מאוד. "עשרת אלפים איש אינם יכולים להחזיק את לות'אדל כנגד העוצמה הכוללת של האימפריה האחרונה".

"אני מתכנן לתת להם הזדמנות טובה יותר מכפי שאתה חושב, האם", אמר קלסייר. "אם נוכל לגרום לאצילים להילחם אלה באלה ולערער את מוסדות השלטון..."

"אולי", אמר האם. הוא עדיין לא השתכנע.

"הסכמת לתכנית, האם", אמר קלסייר. "זה מה שהתכוונו לעשות מלכתחילה. להקים צבא ולמסור אותו לידן".

"אני יודע", אמר האם, נאנח ונשען אחורנית על קיר המערה. "אני חושב... טוב, זה שונה עכשיו כשאני מוביל אותם. אולי זה אומר שאני פשוט לא צריך להנהיג. אני שומר ראש, לא גנרל".

אני יודע איך אתה מרגיש, ידידי, חשב קלסייר. אני גנב, לא נביא. לפעמים אנחנו פשוט צריכים לעשות את מה שהעבודה דורשת מאיתנו.

קלסייר הניח ידו על כתפו של האם. "עשית כאן עבודה טובה".

האם נעצר. "'עשיתי' עבודה טובה?"

"הבאתי את ידן כדי שיחליף אותך. דוקס ואני החלטנו שעדיף להחליף את הנהגת הצבא - באופן הזה, החיילים יוכלו להתרגל אליו כמנהיג הצבא. מלבד זאת, אנחנו צריכים אותך בחזרה בלות'אדל. מישהו צריך לבקר במגורי החיילים ולאסוף מודיעין, ואתה היחיד שיש לו קשרים בצבא".

"אז אני חוזר איתך?" שאל האם.

קלסייר הנהן.

האם נראה מאוכזב לרגע, אבל מיד נרגע וחייך. "אוכל סוף כל סוף לצאת מהמדים האלו! אתה באמת חושב שידן יוכל להשתלט פה על העניינים?"

"אמרת בעצמך שהוא השתנה מאז שראית אותו לפני כמה חודשים. והוא באמת מנהלן מצוין - הוא עשה עבודה טובה מאוד עם תנועת המרי מאז שאחי עזב".

"אז כנראה..."

קלסייר הניד ראשו בעגמימות. "אנחנו מעטים מדי והעבודה רבה, האם. אני מסוגל לסמוך רק עליך ועל בריזה, ואני צריך אתכם חזרה בלות'אדל. ידן לא מושלם עבור העבודה כאן, אבל הצבא יהיה שלו בסופו של דבר. עדיף שניתן לו לנהל אותו למשך זמן מה. הוא מתחיל להרגיש קצת פגוע בנוגע למקום שלו בקרב חברי הצוות". קלסייר עצר וחייך משועשע. "אני חושב שהוא מקנא שאני מעניק לאחרים תשומת לב".

האם חייך. "זה באמת שינוי".

הם התחילו ללכת ועזבו מאחור את חדר האימונים. הם נכנסו למנהרה מפותלת נוספת, והיא הובילה מעט למטה. עששיתו של האם סיפקה את האור היחיד במקום.

"אתה יודע", אמר האם לאחר כמה דקות הליכה, "יש משהו אחר נחמד במקום הזה. אתה כנראה כבר הבחנת בכך, אבל לפעמים מאוד יפה כאן למטה".

קלסייר לא הבחין בכך. הוא הביט הצדה בזמן הליכתם. בצד אחד התקרה הזילה מחצבים ויצרה נטיפים וזקיפים דקים - כמו קרחונים מלוכלכים - שהתרכבו יחדיו והפכו למעין מעקה. המחצבים נצצו באור העששית של האם, והשביל שלפניהם נראה כמו נהר שקפא.

לא, חשב קלסייר. לא, איני רואה את היופי, האם. אולי אנשים אחרים היו מעריכים כאמנות את שכבות הצבע ואת הסלע הנמס. קלסייר ראה רק את הבורות. מערות אינסופיות שרובן הובילו היישר למטה. הוא נאלץ להידחק בין הסדקים, לצלול מטה לתוך החשכה, ללא שום אור שיאיר את דרכו.

לפעמים הוא חשב לא לטפס מעלה כלל. אבל אז הוא היה מוצא גופה בתוך המערות - גופת אסיר אחר, אדם שהלך לאיבוד או שפשוט ויתר. קלסייר היה נוגע בעצמות הגופה ונשבע לעצמו להמשיך הלאה. בכל שבוע הוא מצא גיאודת אטיום. בכל שבוע הוא הצליח לחמוק מהוצאה להורג ממכות רצח.

מלבד הפעם האחרונה. הוא לא היה צריך לחיות - הם היו צריכים להרוג אותו. אבל מארה נתנה לו את גיאודת האטיום והבטיחה לו שהיא מצאה שתיים השבוע. רק לאחר שמסר אותה, התברר לו שהיא שיקרה. היא הוכתה למוות למחרת. היא הוכתה למוות לנגד עיניו.

באותו לילה התעורר קלסייר וקיבל את כוחות הערפילאים. בלילה למחרת, אנשים מתו.

הרבה אנשים.

השורד מהת'סין. האדם שלא היה צריך לחיות. אפילו לאחר שראיתי אותה מתה, לא יכולתי להחליט אם היא בגדה בי או לא. האם היא העניקה לי את הגיאודה מאהבה? או מתוך אשמה?

לא, הוא לא ראה את היופי במערות. אנשים אחרים השתגעו מהבורות, פחדו ממקומות צרים וסגורים. זה לא קרה לקלסייר. אבל הוא ידע שאת כל היופי שבמערות - המראות המרהיבים או היופי המעודן - הוא לעולם לא יצליח לראות. לא אחרי שמארה מתה.

אני כבר לא יכול לחשוב על זה, החליט קלסייר כשנדמה שהמערה החשיכה סביבו. הוא הביט הצדה. "בסדר, האם. בוא נמשיך. ספר לי על מה אתה חושב".

"באמת?" אמר האם בלהיטות.

"כן", אמר קלסייר בהכנעה.

"בסדר", אמר האם. "אז זה מה שמדאיג אותי לאחרונה: האם סקאא שונים מאצילים?"

"כמובן", אמר קלסייר. "לאצולה יש כסף וקרקעות; לסקאא אין דבר".

"לא במובן הכלכלי - אני מתכוון לשוני גופני. אתה יודע מה אומרים המחייבים, נכון?"

קלסייר הנהן.

"אז זה נכון? כלומר, לסקאא יש באמת הרבה ילדים, ושמעתי שלאצילים יש קושי להתרבות".

המאזן, כך זה נקרא. זאת הייתה הדרך שבה השליט הגדול הבטיח שלא יהיו יותר מדי אצילים שייתמכו על ידי הסקאא, וזאת הדרך שבה הוא וידא - למרות המהלומות והרציחות האקראיות - שתמיד יהיו מספיק סקאא שיגדלו מזון ויעבדו במפעלים.

"תמיד חשבתי שמדובר בשטויות של המיניסטריון", אמר קלסייר בכנות.

"הכרתי נשים סקאא שהיו להן תריסר ילדים", אמר האם. "אבל אני לא מסוגל לתת לך שם של משפחה אצילה אחת עם יותר משלושה ילדים".

"זאת פשוט התרבות שלהם".

"והבדלי הגובה? אומרים שאפשר להבדיל בין סקאא ואציל רק על פי הגובה. זה השתנה, כנראה, בגלל בני תערובת, אבל רוב הסקאא די נמוכים".

"זה בגלל התזונה. סקאא לא אוכלים מספיק".

"מה בנוגע לאלומנטיקה?"

קלסייר הזעיף פנים.

"אתה חייב להודות שיש כאן הבדל משמעותי", אמר האם. "סקאא לעולם לא יהיו ערפילנים אם אין להם אב אציל בחמשת הדורות האחרונים".

העובדה הזאת הייתה נכונה.

"סקאא חושבים באופן שונה מאצילים, קל", אמר האם. "אפילו החיילים האלו קצת כנועים, והם האמיצים שביניהם! ידן צודק בנוגע לאוכלוסייה הכללית של הסקאא - היא לעולם לא תתמרד. מה אם... מה אם באמת אנחנו שונים? מה אם לאצילים יש זכות לשלוט עלינו?"

קלסייר קפא במעבר. "אתה לא באמת מתכוון לזה".

האם נעצר גם הוא. "אני חושב ש... לא, אני לא. אבל אני תוהה לפעמים. לאצילים יש אלומנטיקה, נכון? אולי הם נועדו לשלוט".

"נועדו על ידי מי? השליט הגדול?"

האם משך בכתפיו.

"לא, האם", אמר קלסייר. "זה לא נכון. כל זה לא נכון. אני יודע שקשה לראות את זה - מכיוון שהעולם מתנהל כך כבר זמן רב - אבל משהו אינו כשורה באופן שבו הסקאא חיים. אתה חייב להאמין בזה".

האם הרהר בעניין והנהן.

"בוא נלך", אמר קלסייר. "אני רוצה לבקר בכניסה האחרת".

השבוע חלף לאטו. קלסייר בחן את החיילים והאימונים, את המזון, כלי הנשק והאספקה, את הסיירים והשומרים וכל דבר אחר שהיה יכול להעלות בדעתו. אך חשוב מכול, הוא ביקר אצל האנשים. הוא שיבח ועודד אותם - ודאג להשתמש באלומנטיקה לעתים קרובות לפניהם.

סקאא רבים אמנם שמעו על "אלומנטיקה", אך מעטים ידעו בדיוק למה היא מסוגלת. ערפילנים אצילים לעתים נדירות השתמשו בכוחותיהם מול אנשים אחרים, ובני תערובת היו צריכים להיזהר עוד יותר. סקאא רגילים, אפילו בערים, לא הכירו מושגים פשוטים כמו דחיפת פלדה או שרפת פיוטר. כשהם ראו את קלסייר טס באוויר או נלחם בכוח על-אנושי, הם ייחסו זאת ל"קסמים האלומנטיים" שלו. קלסייר לא עשה דבר כדי לתקן אותם.

למרות כל הפעילות באותו השבוע, הוא לא שכח לרגע את שיחתו עם האם.

כיצד הוא יכול לחשוב שהסקאא נחותים? חשב קלסייר, בעודו נועץ את המזלג בארוחתו ליד השולחן הגבוה במערת המפגש המרכזית. ה"חדר" העצום היה גדול דיו כדי להכיל את הצבא בן שבעת אלפים האנשים, אף שרבים מהם ישבו בחדרים צדדיים או בתוך המנהרות עצמן. השולחן הגבוה נח על תצורת סלעים טבעית בקצה החדר.

אני כנראה דואג יותר מדי. האם נטה לחשוב על דברים שאיש שפוי לא העלה בדעתו; זאת הייתה בסך הכול דילמה פילוסופית. למעשה, נראה שהאם עצמו שכח את דאגותיו הקודמות. הוא צחק עם ידן ונהנה מארוחתו.

ובאשר לידן, מנהיג המורדים הגמלוני נראה מרוצה מאוד ממדי הגנרל שלו, ובילה את השבוע עם האם בלימוד רציני כיצד הצבא מתנהל. נראה שהוא מחליק בטבעיות לתפקיד.

למעשה, קלסייר נראה היחיד שלא נהנה מהארוחה. המזון של הערב - שהובא על ידי הדוברות במיוחד לרגל המאורע - היה עלוב בקנה המידה של האצולה, אבל מפואר בהרבה מהאוכל הרגיל של החיילים. האנשים נהנו מהארוחה, שתו את הקצבת השיכר הקטנה וחגגו את המאורע.

ועדיין, קלסייר דאג. לשם מה האנשים האלו חשבו שהם נלחמים? הם נראו נלהבים בנוגע לאימונים, אבל אולי עשו זאת בגלל הארוחות הקבועות. האם הם באמת האמינו שיש להם זכות להפיל את האימפריה האחרונה? האם הם חשבו שהסקאא נחותים מהאצילים?

קלסייר היה יכול לחוש בהסתייגותם. רבים מהם הבינו כי הסכנה מתקרבת, ורק חוקי היציאה הנוקשים מנעו מהם לברוח. הם תמיד היו נלהבים לספר על האימונים, אך נמנעו מלדבר על המשימה האחרונה - כיבוש הארמון וחומות העיר, ואחר כך ההגנה מפני חיילי לות'אדל.

הם חושבים שלא יצליחו במשימה, ניחש קלסייר. הם צריכים יותר ביטחון. השמועות לגביי הן התחלה, אבל...

הוא נעץ את מרפקו בהאם כדי למשוך את תשומת לבו.

"יש אנשים עם עברות משמעת?" שאל קלסייר בשקט.

האם הזעיף פנים למשמע השאלה המוזרה. "יש כמה אנשים, כמובן. אני חושב שתמיד יש מתנגדים בכל קבוצה גדולה".

"יש מישהו במיוחד?" שאל קלסייר. "אנשים שרצו לעזוב? אני צריך מישהו שמדבר בפומבי נגד מה שאנחנו עושים".

"יש עכשיו שניים במעצר", אמר האם.

"יש מישהו שנמצא כאן?" שאל קלסייר. "עדיף מישהו שיושב ליד שולחן שניתן לראות מכאן?"

האם חשב לרגע וסקר את הקהל. "האיש שיושב בשולחן השני עם הגלימה האדומה. הוא נתפס כשניסה להימלט לפני שבועיים".

האיש היה כחוש ועצבני. הוא ישב לבדו ליד השולחן, מכופף מעל הצלחת.

קלסייר הניד בראשו. "אני צריך מישהו קצת יותר כריזמטי".

האם שפשף את סנטרו במחשבה. הוא נעצר והנהן לעבר שולחן אחר. "בילג. זה הבחור הגדול שיושב ליד השולחן הרביעי מימין".

"אני רואה אותו", אמר קלסייר. בילג היה אדם חסון שלבש מקטורן, וזקן מלא עיטר את פניו.

"הוא חכם מכדי להיות מרדן", אמר האם, "אבל הוא עושה צרות בשקט. הוא לא חושב שיש לנו סיכוי נגד האימפריה האחרונה. הייתי כולא אותו, אבל איני יכול להעניש אדם רק מפני שהביע פחד. אם אעשה זאת, אצטרך לכלוא מחצית מהצבא. בכל מקרה, הוא לוחם טוב ואי אפשר לוותר עליו".

"הוא מושלם", אמר קלסייר. הוא שרף אבץ והביט לעבר בילג. האבץ אמנם לא ייתן לו את היכולת לקרוא את רגשותיו של האיש, אבל אפשר - בזמן שרפת המתכת - לבודד רק רגש אחד ולהרגיע או לשלהב אותו, בדיוק כפי שאפשר לבודד פיסת מתכת אחת מתוך המאות שניתן למשוך.

אבל היה קשה לבודד את בילג מתוך ההמון הרב, ולכן קלסייר התרכז בכל האנשים הישובים לשולחנו, והשאיר את רגשותיהם "על השולחן" כדי שיוכל להשתמש בהם מאוחר יותר. הוא נעמד על רגליו. כעבור כמה שניות נדמו כל השיחות במערה.

"אנשים, לפני שאעזוב, אני רוצה להביע בפניכם בפעם האחרונה את התרשמותי מהביקור". מילותיו הדהדו בחדר והועצמו על ידי האקוסטיקה הטבעית של המערה.

"הפכתם לצבא חזק", אמר קלסייר. "אני מתנצל על שאני גונב מכם את גנרל האמונד, אבל אני משאיר אדם מוכשר לא פחות ממנו במקומו. רבים מכם מכירים את גנרל ידן - שמעתם על שנות מנהיגותו הרבות בתנועת המרי. אני סומך על יכולותיו לאמן אתכם ולקדם את דרככם כחיילים".

הוא החל לשלהב את בילג וחבריו, להבעיר את רגשותיהם, כשהוא סומך על כך שהם לא יסכימו איתו.

"אני מבקש מכם לצאת למשימה חשובה", אמר קלסייר מבלי להביט לעבר בילג. "הסקאא מחוץ ללות'אדל - בעצם, הסקאא בכל מקום - אינם יודעים מה אתם עומדים לעשות למענם. הם אינם מודעים לאימונים הקשים שעברתם או לקרבות שבהם אתם עומדים להילחם. אבל הם ייהנו מהתוצאות. יום יבוא, והם יקראו לכם גיבורים".

הוא שלהב את רגשותיו של בילג עוד יותר.

"חיילי לות'אדל חזקים", אמר קלסייר, "אבל נוכל לנצח אותם - במיוחד אם נכבוש את חומות העיר במהירות. אל תשכחו מדוע באתם לכאן. לא באתם לכאן על מנת להניף חרב או לחבוש קסדה. אנחנו מדברים על מהפכה שהעולם טרם ראה - מדובר בלקיחת הממשל לעצמנו, בהפלת השליט הגדול. אל תשכחו את המטרה".

קלסייר עצר. מזווית עינו הוא ראה את המבטים הקודרים הניבטים משולחנו של בילג. לבסוף, בדממה, קלסייר שמע את ההערה השקטה מהשולחן - נישאת לאוזניו על ידי האקוסטיקה של המערה.

קלסייר הזעיף פנים ופנה לעבר בילג. נראה כאילו המערה כולה השתתקה עוד יותר. "אמרת משהו?" שאל קלסייר. עכשיו מגיע רגע ההחלטה. האם הוא יתנגד או ייכנע?

בילג הביט חזרה. קלסייר תקף את האדם בשלהוב בוער. התמורה הגיעה כשבילג קם משולחנו בפנים סמוקים.

"כן, המפקד", הפטיר האדם החסון. "אמרתי משהו. אמרתי שכמה מאיתנו לא שכחו את 'המטרה' שלנו. אנחנו חושבים עליה בכל יום".

"ולמה זה?" שאל קלסייר. לחישות נשמעו בקצה האחורי של המערה, כשחיילים העבירו את השיחה למי שהיה רחוק מכדי לשומעה.

בילג התנשם עמוקות. "כי, המפקד, אנחנו חושבים שאתה שולח אותנו למשימת התאבדות. צבאות האימפריה האחרונה גדולים יותר מצבא אחד השומר על העיר. גם אם נצליח לכבוש את החומות - הם יהרגו אותנו בכל מקרה. אי אפשר להפיל אימפריה עם כמה אלפי חיילים".

מושלם, חשב קלסייר. אני מצטער, בילג. אבל מישהו היה צריך לומר את זה בקול רם, וזה בוודאי לא יכולתי להיות אני.

"אני רואה שיש חוסר הסכמה בינינו", אמר קלסייר בקול רם. "'אני מאמין באנשים האלו ובמטרתם".

"אני מאמין שאתה שוטה גמור", שאג בילג. "ואני הייתי שוטה גדול יותר שבכלל הגעתי למערות הארורות האלו. אם אתה כל כך בטוח בנוגע לסיכויים שלנו, למה אי אפשר לעזוב? אנחנו לכודים כאן עד שתשלח אותנו למות!"

"אתה מעליב אותי", ירה קלסייר. "אתה יודע בדיוק מדוע האנשים אינם רשאים לעזוב. מדוע אתה רוצה ללכת, חייל? האם אתה רוצה להסגיר את החברים שלך לשליט הגדול? כמה תיבות מהירות עבור ארבעת אלפים אנשים?"

פניו של בילג האדימו עוד יותר. "לעולם לא הייתי עושה דבר כזה, אבל אני בטוח שלא אתן לך לשלוח אותי אל מותי! הצבא הזה הוא בזבוז".

"אלה דברי בגידה", אמר קלסייר. הוא פנה וסקר את הקהל. "אין זה יאה שגנרל יילחם נגד אדם הנמצא תחת פיקודו. האם יש חייל כאן המוכן להגן על כבוד המרד?"

בן רגע קמו עשרות אנשים ממקומם. קלסייר הבחין במיוחד באחד מהם. הוא היה קטן יותר מהשאר, אבל הייתה בו כנות פשוטה שקלסייר ראה כבר לפני כן. "קפטן דמו".

הקפטן הצעיר זינק קדימה.

קלסייר הושיט את ידו, אחז בחרבו וזרק אותה אל האיש. "אתה יודע להשתמש בחרב, בחור?"

"כן, המפקד!"

"שמישהו יביא כלי נשק לבילג ושתי חולצות מגנות. כשלשני גברים יש ויכוח, הם יוצאים לדו קרב. אם תנצח את האלוף שלי, אתה חופשי לעזוב".

"ואם הוא ינצח אותי?" שאל בילג.

"אז אתה תמות", אמר קלסייר.

"אני אמות אם אני אשאר", אמר בילג כשקיבל חרב מחייל קרוב. "אני מקבל את התנאים".

קלסייר הנהן והחווה לאנשים להזיז שולחנות כדי ליצור מרחב פתוח לפני השולחן הגבוה. אנשים החלו להתאסף ולעמוד מסביב כדי לחזות בתחרות.

"קל, מה אתה עושה!" שרק האם לצדו.

"משהו שאני חייב לעשות".

"חייב לעשות... קלסייר, הבחור הזה לא מסוגל לנצח את בילג! אני בוטח בדמו - זאת הסיבה שקידמתי אותו - אבל הוא לא לוחם מעולה. בילג הוא אחד הסייפים הטובים ביותר בצבא!"

"האנשים יודעים את זה?" שאל קלסייר.

"כמובן", אמר האם. "בטל את התחרות. דמו הוא כמעט מחצית מגודלו של בילג - אין לו מספיק מוטת זרועות, כוח או מיומנות. הוא ישחט אותו!"

קלסייר התעלם מהבקשה. הוא ישב בשקט כשבילג ודמו הרימו את כלי הנשק, וזוג חיילים קשרו את שריוני העור. כשסיימו את מלאכתם, קלסייר החווה בידו והורה לקרב להתחיל.

האם נאנח.

זה יהיה קרב קצר. שני הגברים נשאו חרבות ארוכות ומעט שריון. בילג צעד קדימה בביטחון, והניף את חרבו כמה פעמים לעבר דמו. לפחות הנער ידע להילחם - הוא חסם את המהלומות, אבל חשף הרבה בנוגע ליכולותיו.

קלסייר נשם עמוקות ושרף פלדה וברזל.

בילג הניף את חרבו, וקלסייר דחף אותה הצדה, כשהוא נותן לדמו מרחב מילוט. הנער ניסה להכות, אבל בילג הסיט את החרב בקלות. הלוחם הגדול תקף ברצף חבטות ושלח את דמו אחורנית. דמו ניסה לזנק הרחק משם, אבל היה אטי מדי. הלהב ירד לעברו באותה ודאות נוראית ובלתי נמנעת.

קלסייר הבעיר ברזל - הוא ייצב את עצמו במשיכה כנגד מעמד עששית שהיה מאחוריו - ואחז בכפתורי הברזל שעל שריונו של דמו. קלסייר משך בדיוק כשדמו זינק, ומשך את הנער אחורנית בקשת קטנה הרחק מבילג.

דמו נפל בנחיתה מגושמת כשחרבו של בילג נפלה על רצפת האבן. בילג הביט מעלה בפליאה, ונהמה קלה של תדהמה נשמעה בקהל.

בילג נהם ורץ קדימה, כשחרבו מונפת אל על. דמו חסם את המהלומה החזקה, אבל בילג הסיט את חרבו של הנער הצדה במהלומה נוספת. בילג תקף שוב, ודמו הרים את ידו כדי להגן על עצמו.

קלסייר דחף והקפיא את חרבו של בילג באמצע ההנפה. דמו נעמד, ידו מושטת קדימה, כאילו הוא עצר את הנשק המתקיף בכוח מחשבתו. שניהם עמדו כך לרגע, בילג ניסה לדחוף את נשקו קדימה, ודמו הביט בפליאה בידו. דמו נעמד ישר יותר ודחף את ידו קדימה בהססנות.

קלסייר דחף וזרק את בילג אחורנית. הלוחם הגדול נפל אל הקרקע בזעקת הפתעה. כשקם כעבור רגע, קלסייר לא היה צריך לשלהב את רגשותיו כדי להכעיס אותו. הוא שאג בזעם, אחז את חרבו בשתי ידיו והסתער לעבר דמו.

יש אנשים שלא יודעים מתי להפסיק, חשב קלסייר, בעודו מביט בבילג המניף את חרבו.

דמו החל לחמוק. קלסייר דחף את הבחור הצדה, הרחק מההנפה. דמו פנה, אחז בחרבו שלו בשתי ידיו והניף אותה לעבר בילג. קלסייר אחז בחרבו של דמו באמצע ההנפה ומשך אותה בכוח, כשהוא זורק את החרב קדימה בפרץ אדיר של ברזל.

החרבות התנגשו, והמהלומה של דמו, שהועצמה על ידי קלסייר, זרקה את חרבו של בילג מידיו. רעש גדול נשמע, והמרדן כבד הגוף נפל אל הרצפה – נזרק מטה מחוסר שיווי המשקל שנגרם ממהלומתו של דמו. נשקו של בילג נפל אל רצפת האבן במרחק מה ממנו.

דמו צעד קדימה והרים את כלי נשקו מעל בילג ההמום. ואז הוא נעצר. קלסייר שרף ברזל וניסה לקחת את הנשק ולמשוך אותו למטה, לאלץ אותו לבצע את מכת המוות, אבל דמו התנגד.

קלסייר הפסיק. האיש צריך למות, הוא חשב בכעס. על הקרקע, בילג נאנח בשקט. קלסייר היה יכול לראות את זרועו המעוקמת, את העצם שרוסקה בעקבות המכה החזקה. היא דיממה.

לא, חשב קלסייר. זה מספיק.

הוא שחרר את חרבו של דמו. דמו הנמיך את חרבו והביט מטה לעבר בילג. דמו הרים את ידיו והביט בהן בתמיהה. זרועותיו רעדו קמעה.

קלסייר קם ממקומו והקהל השתתק שוב.

"אתם חושבים שהייתי שולח אתכם להילחם נגד השליט הגדול בלי שאכין אתכם מראש?" שאל קלסייר בקול חזק. "אתם חושבים שהייתי שולח אתכם למות? אתם נלחמים למען סיבה צודקת, אנשים! אתם נלחמים עבורי. לא אעזוב אתכם כאשר תצאו להילחם נגד חיילי האימפריה האחרונה".

קלסייר הניף את ידו באוויר, כשהוא מחזיק מטיל מתכת קטן. "שמעתם על זה, נכון? אתם מכירים את השמועות על המתכת האחת-עשרה? היא נמצאת כאן - ואני אשתמש בה. השליט הגדול ימות!"

האנשים הריעו.

"זה לא הכלי היחיד שלנו!" שאג קלסייר. "לכם החיילים יש כוח שלא ידעתם בעבר! שמעתם על הקסמים האדירים שהשליט הגדול משתמש בהם? ובכן, גם לנו יש קסמים! תחגגו, חיילים, ואל תפחדו מהקרב. המתינו לו בקוצר רוח!"

שאגת תשואות הרעידה את החדר, וקלסייר הורה למזוג להם סיבוב נוסף של שיכר. זוג משרתים מיהר לקחת את בילג מהחדר.

קלסייר התיישב, ופניו של האם קדרו. "אני לא אוהב את זה, קל", הוא אמר.

"אני יודע", אמר קלסייר בשקט.

האם רצה להמשיך לדבר, אבל ידן גחן לעברו. "זה היה מרשים! אני... קלסייר, לא היה לי מושג! היית צריך לומר לי שאתה יכול להעביר את כוחותיך לאחרים. בעזרת כוחות כאלה, כיצד נוכל להפסיד?"

האם הניח יד על כתפו של ידן ודחף את האיש חזרה למקומו. "אכול", הוא פקד. הוא פנה אל קלסייר, קירב אליו את כיסאו ודיבר בקול חלש. "שיקרת לכל הצבא שלי, קל".

"לא, האם", אמר קלסייר בשקט. "שיקרתי לצבא שלי".

האם קפא במקומו. פניו קדרו.

קלסייר נאנח. "זה היה שקר לבן. הם אינם צריכים להיות לוחמים, הם רק צריכים להיראות מספיק מאיימים כדי שיהיה לנו זמן לקחת את האטיום. נוכל לשחד בעזרתו את חיילי העיר, והאנשים שלנו לא יצטרכו אפילו להילחם. למעשה, זה בדיוק מה שהבטחתי להם".

האם לא השיב.

"לפני שנעזוב", אמר קלסייר, "אני רוצה שתבחר כמה עשרות מהחיילים הנאמנים ביותר שלך. נשלח אותם חזרה אל לות'אדל - לאחר שיישבעו שלא ימסרו מידע על מקום הצבא - כדי ששאר הסקאא ישמעו על מה שהתרחש כאן הערב".

"אז בעצם מדובר באגו שלך?" קרא האם בכעס.

קלסייר הניד בראשו. "לפעמים צריך לעשות דברים לא נעימים, האם. האגו שלי אולי גדול, אבל זה קשור למשהו אחר לגמרי".

האם ישב לרגע, ואחר שב לארוחתו. אבל הוא לא אכל - הוא פשוט ישב והביט בדם על הקרקע שמול השולחן הגבוה.

אה, האם, חשב קלסייר. הלוואי שהייתי יכול להסביר לך הכול.

תכניות מאחורי תכניות, מזימות על גבי מזימות.

תמיד יש סוד נוסף.

תחילה היו אנשים שחשבו שתהומות הוא לא איום רציני, לפחות לא עבורם. אבל הוא הביא איתו מגפה שהשמידה כמעט כל חלקה טובה בארץ. צבאות לא היו יכולים להילחם בו. ערים גדולות הוכרעו תחת כוחו. גידולים קמלו והאדמה מתה.

זה הדבר שנגדו עליי להילחם. זוהי המפלצת שאני חייב להביס. אני חושש שהשתהיתי יתר על המידה. כל כך הרבה הרס כבר נגרם, ואני חושש שבני האדם לא יצליחו לשרוד.

האם זהו באמת סוף העולם, כפי שמנבאים רבים מהפילוסופים?

פרק 22

הגענו אל טריס מוקדם יותר השבוע, קראה וין, ואני חייב לומר כי האזור הכפרי יפהפה. ההרים הגדולים בצפון - הפסגות המושלגות והיערות המוריקים - עומדים כמו אלים המשגיחים על הארץ הירוקה והפורה. הארצות שלי בדרום שטוחות ברובן. אני חושב שכמה הרים היו יכולים להפוך את המקום לנעים יותר.

רוב האנשים כאן הם רועי צאן - אף שיש גם חוטבי עצים ואיכרים. זוהי ארץ חלומות. נראה לי מוזר שממקום כה שלו ורגוע הגיעו הנבואות והאמונות שכל העולם סומך עליהן.

שכרנו קבוצת תרמילאים טריסאים שיובילו אותנו במעברי ההרים הקשים. אבל אלו אינם אנשים רגילים. הסיפורים כנראה נכונים - לכמה טריסאים יש יכולת מופלאה ומסקרנת במיוחד.

באופן כלשהו, הם יכולים לאגור את כוחם ולהשתמש בו למחרת. לפני שהם הולכים לישון בלילה, הם מבלים שעה אחת בשכיבה על יצועם, ובמהלכה הם מקבלים מראה כחוש וחלש - כאילו הזדקנו בחמישים שנה. אבל כאשר הם מתעוררים למחרת בבוקר, הם נעשים שריריים ביותר. כוחותיהם קשורים, כנראה, לצמידי המתכת ולעגילים שהם עונדים כל הזמן.

מנהיג התרמילאים, אדם בשם ראשק, הוא בחור שתקן. אבל בראצ'ס - סקרן, כמו תמיד - הבטיח לחקור אותו בתקווה לגלות בדיוק כיצד מתרחשת אגירת הכוח המופלאה הזאת.

מחר אנחנו נתחיל בשלב האחרון של העלייה לרגל - ההרים הרחוקים של טריס. שם, אני מקווה, נמצא שלווה - עבורי ועבור הארץ המסכנה שלנו.

בעודה קוראת את היומן, וין הגיעה במהרה לכמה מסקנות. הראשונה הייתה ידיעה ודאית שהיא ממש לא אוהבת לקרוא. סייזד לא שעה לתלונותיה. הוא טען שהיא פשוט לא קראה מספיק בחייה. מדוע הוא איננו מבין שקריאה אינה מיומנות חשובה כמו לחימה בפגיון או אלומנטיקה?

אך היא המשיכה לקרוא לפי הוראותיו - רק כדי להוכיח בעקשנות שהיא מסוגלת. רוב המילים ביומן היו קשות עבורה, ולכן היא קראה בחלק מבודד של אחוזת רנו, שם היא יכלה לומר את המילים בקול רם, כאשר ניסתה לפענח את סגנון הכתיבה המוזר של השליט הגדול.

המשך הקריאה הוביל אותה למסקנה שנייה: השליט הגדול היה בכיין גדול יותר מכפי שאל אמור להיות. כשדפי היומן לא היו מלאים בתיאורים משעממים על מסעותיו של השליט הגדול, הם היו דחוסים בהרהורים מוסריים ובשטויות אחרות במילים ארוכות. וין החלה להתחרט שהיא מצאה את הספר בכלל.

היא נאנחה ונשענה לאחור על כיסא הנצרים. רוח קרירה של תחילת האביב נשבה בגנים התחתונים, וחלפה על פני פלג קטן משמאלה. האוויר היה לח ונעים, והעצים מעליה הצלו מפני שמש אחר הצהריים. לאצילה - אפילו מזויפת - יש יתרונות מסוימים.

צעדים שקטים נשמעו מאחוריה. הם היו רחוקים, אבל וין התרגלה לשרוף מעט בדיל כל הזמן. היא פנתה וירתה מבט חטוף אחורנית.

"קפצן?" היא אמרה בפליאה כשלסטיבורנס הצעיר הלך בשביל הגן. "מה אתה עושה כאן?"

קפצן קפא והסמיק. "דוקס הייתי אמר לבוא ומבלי להישאר".

"דוקסון?" אמרה וין. "גם הוא כאן?" אולי יש לו חדשות על קלסייר!

קפצן הנהן והתקרב אליה. "כלי נשק לקחת, לתת לזמן להיות".

וין עצרה. "עכשיו איבדת אותי".

"צריכים היינו להביא נשקים", אמר קפצן, כשהוא מנסה להיפטר מהניב. "לשים אותם כאן לזמן מה".

"אה", אמרה וין, קמה וסידרה את שמלתה. "כדאי שאבוא לראות אותו".

קפצן נראה מודאג לפתע, הסמיק שוב, ווין הטתה את ראשה. "רצית לומר משהו נוסף?"

בתנועה פתאומית, קפצן הושיט את ידו לתוך המקטורן והוציא דבר מה. וין הבעירה פיוטר בתגובה, אבל החפץ היה מטפחת ורודה ולבנה. קפצן הושיט אותה לעברה.

וין לקחה אותה בהססנות. "בשביל מה זה?"

קפצן הסמיק שוב, ואז פנה וברח משם.

וין הביטה בו מבולבלת כשהתרחק, ואחר כך הסתכלה על המטפחת. היא הייתה עשויה מתחרה רכה, אבל נראה שלא היה בה משהו מוזר.

זה בחור מוזר, היא חשבה והכניסה את המטפחת לתוך שרוולה. היא לקחה את עותק היומן והחלה ללכת במעלה שביל הגן. היא התרגלה ללבוש שמלות עד כי לא הייתה צריכה עוד להחזיק בקצה השמלה כדי למנוע משוליה להשתפשף כנגד אבנים או שיחים.

אני מאמינה שזאת מיומנות חשובה, חשבה וין כשהגיעה אל הכניסה לגן האחוזה מבלי ששמלתה תיתפס בענף אחד. היא דחפה את דלת הזכוכית ונעצרה לפני המשרת הראשון שראתה.

"אדון דלטון הגיע?" היא שאלה, כשהיא משתמשת בשמו הבדוי של דוקסון. הוא גילם תפקיד של אחד מאנשי הקשר של לורד רנו בלות'אדל.

"כן, גבירתי", אמר המשרת. "הוא בפגישה עם לורד רנו".

וין שחררה את המשרת. היא הייתה יכולה להיכנס אל הפגישה, אבל זה ייראה רע. לגבירה ואלט לא הייתה כל סיבה להיכנס לישיבת סחר בין רנו ודלטון.

וין לעסה את שפתה התחתונה. סייזד תמיד אמר לה שהיא צריכה להעמיד פנים. בסדר, היא חשבה. אמתין. אולי סייזד יוכל לספר לי מה הנער המטורף הזה מצפה שאעשה עם המטפחת הזאת.

היא עלתה אל הספרייה הגדולה, כשהיא מחייכת כל העת בנעימים כמו גבירה אצילית, ומנסה לנחש כל העת על מה דוקסון ורנו דיברו. הבאת כלי הנשק הייתה תירוץ. דוקסון לא היה מגיע אישית למשימה כה רגילה. אולי קלסייר התעכב. או שאולי דוקסון קיבל הודעה ממארש - אחיו של קלסייר, יחד עם המחייבים החדשים, אמורים לחזור אל לות'אדל בקרוב.

דוקסון ורנו היו יכולים לקרוא לי, היא חשבה בכעס. ואלט אירחה לפעמים אורחים עבור דודה.

היא הנידה בראשה. קלסייר אמנם קבע שהיא חברה מלאה בצוות, אך האחרים עדיין ראו אותה כילדה. הם היו ידידותיים ונחמדים, אבל לא חשבו לכלול אותה בשיחותיהם. זה כנראה לא היה מכוון, אבל זה עדיין הרגיז אותה.

אור בקע מהספרייה שממולה. כפי שחשבה, סייזד ישב בפנים ותרגם את קבוצת הדפים האחרונה של היומן. הוא הביט מעלה כשווין נכנסה, חייך והנהן לקראתה.

הוא לא מרכיב משקפיים הפעם, הבחינה וין. מדוע הוא הרכיב אותם לאותה תקופה קצרה?

"הגבירה וין", הוא אמר, קם והביא עבורה כיסא. "כיצד מתקדם לימוד היומן?"

וין הביטה מטה לעבר הדפים המאוגדים שבידה. "נראה לי שבסדר. אני לא מבינה מדוע אני צריכה לקרוא אותם - נתת כבר העתקים לקל ולבריזה, לא?"

"כמובן", אמר סייזד, כשהוא מניח את הכיסא ליד השולחן. "אבל אדון קלסייר ביקש שכל חברי הצוות יקראו את הדפים. לדעתי הוא צודק בדרישתו. ככל שיותר אנשים יקראו את המילים, כך נגדיל את הסיכויים למצוא את הסודות החבויים ביניהן".

וין נאנחה קלות, יישרה את שמלתה והתיישבה. השמלה הכחולה והלבנה הייתה יפה - אף שהיא הייתה לשימוש יומיומי ופחות מפוארת משמלות הנשף שלה.

"את חייבת להודות, גבירתי", אמר סייזד כשהתיישב, "היומן פשוט יוצא מן הכלל. העבודה הזאת היא חלום חייו של שומר. אני מגלה שם דברים חדשים אודות התרבות שלי שאפילו אני לא ידעתי!"

וין הנהנה. "בדיוק הגעתי לחלק שבו הם מגיעים לטריס". הלוואי שבחלק הבא יהיו פחות רשימות אספקה. בחיי, יחסית לאל האפל של הרוע, הוא יכול להיות משעמם.

"כן, כן", אמר סייזד בהתלהבות לא אופיינית. "ראית מה הוא אמר, כיצד הוא תיאר את טריס כמקום 'פורה וירוק'? אגדות השומרים מספרות על זה. טריס היא כעת טונדרה של אדמה קפואה - דעי שאין כמעט צמחים שמסוגלים לצמוח שם. אבל פעם היא הייתה ירוקה ויפה, כמו שכתוב ביומן".

ירוקה ויפה, חשבה וין. למה ירוק יהיה יפה? זה כמו שיהיו צמחים כחולים או סגולים - זה פשוט יהיה מוזר.

אבל היה משהו ביומן שגרם לה להסתקרן - משהו שגם סייזד וגם קלסייר לא רצו לדבר עליו. "בדיוק קראתי את החלק שבו השליט הגדול שוכר כמה תרמילאים", אמרה וין בזהירות. "הוא סיפר איך הם מתחזקים במהלך היום מכיוון שהם נותנים לעצמם להיחלש בכל לילה".

סייזד נעשה פתאום שקט יותר. "כן".

"אתה יודע משהו בנוגע לזה? יש לזה קשר לשומרים?"

"יש קשר", אמר סייזד. "אבל זה חייב להישאר סוד, לדעתי. אין זה אומר שאיני סומך עלייך, הגבירה וין. אבל ככל שאנשים ידעו פחות על השומרים, כך לא יפיצו שמועות לגבינו. עדיף שהשליט הגדול יחשוב שהוא חיסל אותנו לחלוטין, שכן זו הייתה מטרתו במהלך אלף השנים האחרונות".

וין משכה בכתפיה. "בסדר. אני מקווה שאף אחד מהסודות שקלסייר רוצה שנמצא ביומן אינו קשור לכוחות הטריסאים - אם כן, אז הוא יחלוף לי ישר מעל הראש".

סייזד קפא במקומו.

"אה, טוב", אמרה וין באדישות, בעודה מדפדפת בדפים שלא קראה. "נראה שהוא מבזבז הרבה זמן בכתיבה על הטריסאים. חבל שלא אוכל לתת קצת רעיונות לקלסייר כשיחזור".

"נקודה מעניינת", אמר סייזד באטיות. "אפילו אם את מביעה אותה באופן מלודרמתי למדי".

וין חייכה קלות.

"בסדר גמור", אמר סייזד באנחה. "לא היינו צריכים לתת לך לבלות כל כך הרבה זמן עם אדון בריזה, לדעתי".

"האנשים ביומן", אמרה וין. "הם שומרים?"

סייזד הנהן. "האנשים שלהם אנחנו קוראים היום שומרים היו נפוצים מאוד בעבר - אולי אפילו יותר מהערפילנים בקרב האצולה. האומנות שלנו נקראת 'תכמות', והיא מעניקה לנו את היכולת לאגור תכונות גופניות בתוך חתיכות מתכת".

וין הזעיפה פנים. "גם אתם שורפים מתכות?"

"לא, גבירתי", אמר סייזד בניד ראש. "מתכמתים אינם כמו אלומנטיקנים – איננו 'שורפים' את המתכות. אנחנו משתמשים בהן כמקור אחסון. כל חתיכת מתכת, תלוי בגודל ובסגסוגת, יכולה להכיל מאפיין גופני מסוים. המתכמת אוגר את התכונה, ואז מנצל אותה בשלב מאוחר יותר".

"תכונה?" שאלה וין. "כמו כוח?"

סייזד הנהן. "ביומן כתוב שהתרמילאים נחלשו במהלך הלילה, ואגרו כוח בצמידים כדי להשתמש בו למחרת".

וין בחנה את פניו של סייזד. "זאת הסיבה שאתה עונד כל כך הרבה עגילים!"

"כן, גבירתי", הוא אמר, הושיט את ידו ומשך לאחור את שרווליו. מתחת לגלימותיו הוא ענד צמידי ברזל עבים סביב זרועו העליונה. "אני שומר בחשאיות על המאגרים שלי - אבל ענידת טבעות, עגילים ותכשיטים רבים הייתה מנהג קדום של תרבות טריס. השליט הגדול ניסה פעם לאסור על הטריסאים לגעת במתכות או לרכוש אותן - למעשה, הוא ניסה להפוך את ענידת המתכות למנהג אצילי, במקום למנהג סקאא".

וין הזעיפה פנים. "מוזר", היא אמרה. "היה אפשר לחשוב שהאצולה לא תרצה לענוד מתכת, מכיוון שאז הם פגיעים יותר לכוחות אלומנטיים".

"אכן", אמר סייזד. "אבל זאת מסורת עתיקת יומין להדגיש את הלבוש במתכת. אני חושב שהיא התחילה עם רצונו של השליט הגדול למנוע מהטריסאים את הזכות לגעת במתכת. הוא עצמו התחיל לענוד טבעות מתכת וצמידים, והאצולה תמיד חיקתה אותו. בימים אלו, העשירים ביותר עונדים לעתים מתכת כסימן של כוח וגאווה".

"נשמע טיפשי", אמרה וין.

"אופנה היא לרוב טיפשית, גבירתי", אמר סייזד. "בכל מקרה, התחבולה נכשלה - רבים מבני האצולה עונדים רק עץ הצבוע כמו מתכת, והטריסאים הצליחו לשרוד את זעמו של השליט הגדול בנושא. זה לא היה מעשי שמשרת לא ייגע במתכת. אבל זה לא מנע מהשליט הגדול לנסות לחסל את השומרים".

"הוא פוחד מכם".

"ושונא אותנו. לא רק את המתכמתים, אלא את כל הטריסאים". סייזד הניח יד על החלק הלא מתורגם של היומן. "אני מקווה למצוא כאן את הסוד לכך. איש אינו זוכר מדוע השליט הגדול רודף אחר הטריסאים, אבל אני חושד שיש לזה קשר לאותם תרמילאים - המנהיג שלהם, ראשק, מופיע כאדם בעל ניגודים רבים. השליט הגדול מדבר עליו לעתים תכופות".

"הוא מזכיר דת", אמרה וין. "הדת הטריסאית. משהו בנוגע לנבואות?"

סייזד הניד בראשו. "איני יכול לענות על השאלה, גבירתי, מכיוון שאיני יודע על הדת הטריסאית יותר ממך".

"אבל אתה אוסף דתות", אמרה וין. "אינך מכיר את הדת של ארץ הולדתך?"

"לא", אמר סייזד ברצינות. "את מבינה, גבירתי, זאת הסיבה שמסדר השומרים נוצר. לפני כמה מאות שנים, אנשיי הסתירו את המתכמתים הטריסאים האחרונים. מסעות הטיהור של השליט הגדול אחר הטריסאים הלכו ונעשו אלימים - זה היה לפני שהתחילו את תכניות הרבייה. אבל אז לא היינו משרתים - לא היינו אפילו סקאא. היינו משהו שהוא רצה להשמיד.

"אבל משהו מנע מהשליט הגדול לחסל אותנו לחלוטין. איני יודע מה זה היה - אולי הוא חשב שרצח עם הוא עונש פשוט מדי. בכל מקרה, הוא הצליח להשמיד ביעילות את הדת שלנו במשך מאתיים השנים הראשונות של שלטונו. מסדר השומרים נוצר במהלך המאה הבאה, וחבריו שמו להם לדגל למצוא את מה שאבד מהעולם, ולזכור אותו למען העתיד".

"בעזרת תכמות?"

סייזד הנהן ושפשף את אצבעותיו על הצמיד שעל זרועו הימנית. "הצמיד הזה עשוי מנחושת. הוא מאפשר לי לאחסן זיכרונות ומחשבות. כל שומר נושא עמו כמה צמידים כאלו המלאים בידע - שירים, סיפורים, תפילות, סיפורי היסטוריה ושפות. לשומרים רבים יש תחומי עניין – שלי הוא דת - אבל כולנו זוכרים את האוסף כולו. אם רק אחד מאיתנו ישרוד עד מותו של השליט הגדול, אנשי העולם יצליחו לשחזר את אשר אבד".

הוא עצר והוריד את שרוולו. "ובכן, לא את כל מה שאבד. עדיין חסרים דברים רבים".

"הדת שלך", אמרה וין בשקט. "מעולם לא מצאתם אותה, נכון?"

סייזד הניד בראשו. "השליט הגדול רומז ביומן שלו, שהנבואות שלנו הן שהובילו אותו אל באר האלוהות, אבל גם זה מידע חדש עבורנו. במה האמנו? למה, או למי, סגדנו? מהיכן הגיעו הנבואות הטריסאיות, וכיצד הן יכולות לחזות את העתיד?"

"אני... מצטערת".

"אנחנו ממשיכים לחפש, גבירתי. לדעתי, נמצא את התשובות שלנו בסופו של דבר. אפילו אם לא נמצא אותן, עדיין סיפקנו שירות עצום לאנושות. אנשים אחרים קוראים לנו כנועים וצייתנים, אבל אנחנו נלחמים נגדו בדרך שלנו".

וין הנהנה. "אילו עוד דברים אתה יכול לאחסן? כוח וזיכרונות. משהו נוסף?"

סייזד הביט בה. "כבר אמרתי יותר מדי, לדעתי. את מבינה את הדרך שבה אנחנו עובדים - אם השליט הגדול יזכיר את הדברים האלו ביומן, את לא תהיי מבולבלת".

"ראייה", אמרה וין והזדקפה. "זאת הסיבה שהרכבת משקפיים כמה שבועות לאחר שהצלת אותי. היית צריך לראות טוב יותר בלילה שבו הצלת אותי, ולכן השתמשת בכל המאגר שלך. אחר כך בילית כמה שבועות עם ראייה חלשה, כדי שתוכל למלא את המצבור".

סייזד לא הגיב לדבריה. הוא הרים את הקולמוס, כאילו ביקש לחזור אל התרגום. "היש משהו נוסף, גבירתי?"

"האמת היא שכן", אמרה וין והוציאה את המטפחת משרוולה. "יש לך מושג מה זה?"

"זה נראה כמו מטפחת, גבירתי".

וין הרימה גבה באטיות. "מצחיק מאוד. בילית יותר מדי זמן עם קלסייר, סייזד".

"אני יודע", הוא אמר באנחה שקטה. "הוא השחית אותי עד היסוד, לדעתי. בכל מקרה, איני מבין את שאלתך. מה מיוחד ושונה במטפחת זאת?"

"זה מה ש'אני רוצה לדעת", אמרה וין. "קפצן נתן לי אותה לפני כמה דקות".

"אה. אם כך, זה הגיוני".

"מה?" שאלה וין בכעס.

"בתרבות האצולה, גבירתי, מטפחת היא מתנה מסורתית שגבר צעיר מעניק לגבירה שהוא רוצה לחזר אחריה באופן רשמי".

וין הביטה במטפחת בהלם. "'מה? הבחור הזה איבד את הראש?"

"רוב הגברים בגיל הזה די מאבדים את הראש, לדעתי", אמר סייזד בחיוך. "אבל אין זה בלתי מתקבל על הדעת. האם לא הבחנת במבטים שהוא יורה לעברך ברגע שאת נכנסת אל החדר?"

"חשבתי שיש לו פשוט עיניים מפחידות. מה הוא חושב? הוא כל כך צעיר ממני".

"הבחור בן חמש-עשרה, גבירתי. זה הופך אותו לצעיר ממך בשנה".

"שנתיים", אמרה וין. "בשבוע שעבר הגעתי לגיל שבע-עשרה".

"עדיין, הוא לא כל כך צעיר ממך".

וין פלבלה בעיניה. "אין לי זמן לחיזורים שלו".

"הייתי מצפה, גבירתי, שתעריכי כל הזדמנות שנקרית בדרכך. לא כולם בני מזל".

וין הביטה בו. הוא סריס, שוטה שכמותך. "סייזד, אני מצטערת. אני..."

סייזד הניף את ידו בביטול. "זה משהו שמעולם לא הכרתי מספיק כדי להתגעגע אליו, גבירתי. אולי אני בר מזל - החיים בעולם התחתון אינם עוזרים לאדם להקים משפחה. אדון האמונד המסכן עוזב את אשתו למשך חודשים ארוכים".

"הוא נשוי?"

"כמובן", אמר סייזד. "וכך גם אדון ידן, אני חושב. הם מגנים על המשפחות שלהם בכך שהם מפרידים אותן מפעילויות העולם התחתון, אבל יש צורך לחיות זמן רב בנפרד".

"מי עוד?" שאלה וין. "בריזה? דוקסון?"

"אדון בריזה הוא יותר מדי... שאפתן מכדי להקים משפחה, לדעתי. אדון דוקסון לא סיפר על חייו הרומנטיים, אבל אני חושד שיש משהו כואב בעברו. זה לא נדיר בקרב סקאא מהמטעים, כפי שאת יודעת".

"דוקסון הגיע ממטע?" שאלה וין בהפתעה.

"כמובן. את לא מבלה זמן עם חברייך, גבירתי?"

חברים. יש לי חברים. זאת הייתה הבנה מוזרה.

"בכל מקרה", אמר סייזד, "עליי להמשיך בעבודתי. אני מצטער כך לגרש אותך, אבל כמעט סיימתי את התרגום..."

"כמובן", אמרה וין, קמה והחליקה את שמלתה. "תודה לך".

היא מצאה את דוקסון יושב בחדר העבודה של האורחים, כותב בשקט על פיסת נייר. ערמת מסמכים הייתה מסודרת על השולחן. הוא לבש חליפת אצילים רגילה. הוא תמיד נראה נינוח יותר בבגדים אלו מאשר באחרים. קלסייר היה ראוותני, בריזה היה מוקפד ויהיר, אבל דוקסון... הוא פשוט נראה טבעי בחליפה.

הוא הביט מעלה כשהיא נכנסה. "וין? אני מצטער - הייתי צריך לקרוא לך. מסיבה כלשהי הנחתי שאת לא נמצאת כאן".

"ברוב הימים איני כאן", היא אמרה כשהיא סוגרת את הדלת מאחוריה. "היום נשארתי בבית. האזנה לאצילות מפטפטות בארוחת הצהריים עלולה לעצבן לעתים".

"אני יכול להאמין לך", אמר דוקסון וחייך. "שבי".

וין הנהנה ונכנסה אל החדר. זה היה מקום שקט, מעוצב בצבעים חמים ובעצים כהים. בחוץ עדיין היה אור, אבל דוקסון כבר הוריד את תריסי הערב ועבד לאור נרות.

"יש חדשות מקלסייר?" שאלה וין כשהתיישבה.

"לא", אמר דוקסון והניח בצד את המסמך. "אבל ציפינו לזה. הוא לא מתכוון להישאר במערות זמן רב, ולכן היה די טיפשי לשלוח שליח חזרה - הרי אלומנטיקן יכול לחזור לכאן לפני שהאיש הרכוב יגיע. בכל מקרה, אני חושש שהוא יאחר בכמה ימים. אחרי הכול, אנחנו מדברים על קל".

וין הנהנה וישבה בשקט כמה רגעים. היא לא בילתה זמן רב עם דוקסון כמו עם קלסייר וסייזד - או אפילו עם האם או בריזה. אבל הוא נראה אדם נחמד, מאוד יציב וחכם. בזמן שרוב האחרים תרמו את הכוחות האלומנטיים שלהם לצוות, דוקסון היה חשוב בגלל היכולת הפשוטה שלו לארגן דברים.

כשהיה צריך לרכוש דבר מה - כמו השמלות של וין - דוקסון דאג לכך שזה ייעשה. כשהיה צריך לשכור בניין או להשיג אישור, דוקסון דאג לזה. הוא לא היה בחזית, מרמה אצילים, נלחם בערפילים או מגייס חיילים. אבל בלעדיו, וין חשדה שכל הצוות היה מתפרק.

הוא אדם נחמד, היא אמרה לעצמה. לא יהיה אכפת לו אם אשאל אותו. "דוקס, איך היה לחיות במטע?"

"הממ? המטע?"

וין הנהנה. "גדלת באחד, נכון? אתה סקאא מטעים?"

"כן", אמר דוקסון. "או, יותר נכון הייתי. איך זה היה? אני לא יודע איך לענות, וין. אלו היו חיים קשים, אבל לרוב הסקאא יש חיים קשים. לא הרשו לי לעזוב את המטע - או אפילו לצאת מאזור הצריפים - ללא אישור. אכלנו טוב יותר מסקאא הרחובות, אבל עבדנו קשה כמו כל פועל טחנה. אולי אפילו יותר.

"המטעים שונים מהערים. שם בחוץ, כל לורד הוא אדון לעצמו. במובן הרחב של המילה, השליט הגדול הוא הבעלים של הסקאא, אבל האצילים שוכרים אותם, והם יכולים להרוג בהם כמה שהם רוצים. כל לורד צריך רק לשלוח את הבציר שלו בזמן".

"אתה אומר את זה... ללא רגשות כלל", אמרה וין.

דוקסון משך בכתפיו. "עבר זמן רב מאז חייתי שם, וין. אני לא חושב שהחיים שם היו טראומתיים. אלו היו פשוט חיים - לא ידענו שיש חיים אחרים. למעשה, עכשיו אני יודע שיחסית ללורדים האחרים במטעים, האדון שלי היה די רחום".

"אז למה עזבת?"

דוקסון נעצר. "היה מקרה", הוא אמר, וקולו נעשה מלנכולי מעט. "את יודעת שהחוק קובע שלורד יכול לשכב עם כל אישה סקאא שהוא רוצה?"

וין הנהנה. "הוא רק חייב להרוג אותה לאחר מכן".

"או זמן קצר לאחר מכן", אמר דוקסון. "מספיק קצר כדי שלא תלד לו בן תערובת".

"הלורד לקח את האישה שאהבת?"

דוקסון הנהן. "אני לא מדבר על זה הרבה. לא מכיוון שאני לא יכול, אלא מכיוון שאני חושב שזה חסר תועלת. אני לא הסקאא היחיד שאיבד את אהבתו לתאוותו של הלורד או אפילו לאדישותו. למעשה, אני חושב שיהיה לך קשה למצוא סקאא שלא איבד מישהו שהוא אהב בעקבות רצח של האצולה. זה פשוט... טבע הדברים".

"מי היא הייתה?" שאלה וין.

"נערה מהמטע. כמו שאמרתי, הסיפור שלי לא מקורי. אני זוכר... שחמקתי בין הצריפים בלילה כדי להיות איתה. הקהילה כולה שיתפה פעולה והסתירה אותנו מהנוגשים - אסור היה לי לצאת לאחר החשכה, את מבינה. אזרתי אומץ ויצאתי אל הערפילים בפעם הראשונה כדי לפגוש אותה, ואף שרבים חשבו שהייתי שוטה שיצאתי בלילה, אחרים התגברו על החשש ועודדו אותי. אני חושב שהרומנטיקה דרבנה אותם. קריאן ואני הזכרנו לכולם שיש סיבה לחיות.

"כשקריאן נלקחה על ידי לורד דבינשאי, והגופה שלה הוחזרה בבוקר למחרת לקבורה - משהו פשוט... מת בצריפי הסקאא. עזבתי למחרת בערב. לא ידעתי אם יש חיים טובים יותר, אבל פשוט לא יכולתי להישאר, לא כשהמשפחה של קריאן שם, לא כשלורד דבינשאי מסתכל עלינו עובדים..."

דוקסון נאנח והניד בראשו. וין ראתה סוף כל סוף רגש עולה על פניו. "את יודעת", הוא אמר, "לפעמים אני מתפלא שאנחנו מנסים בכלל. עם כל מה שעשו לנו - הרציחות, העינויים, הסבל האדיר - היית חושבת שפשוט נפסיק לקוות ולאהוב. אבל אנחנו לא. סקאא עדיין מתאהבים. הם עדיין מנסים להקים משפחות, והם עדיין נאבקים. כלומר, הנה אנחנו... נלחמים במלחמה הקטנה והמטורפת של קל, מתמרדים נגד אל שאנחנו יודעים שהולך פשוט להרוג את כולנו".

וין ישבה בשקט וניסתה להבין את האימה בדברים שתיאר. "אני... חשבתי שאמרת שהלורד שלך היה רחום".

"הו, הוא היה", אמר דוקסון. "לורד דבינשאי כמעט לא הכה סקאא למוות, והוא רק הרג את המבוגרים כשמספר הסקאא יצא מכלל שליטה. היה לו מוניטין בקרב האצולה. בוודאי ראית אותו בכמה נשפים - הוא מגיע אל לות'אדל במהלך החורף, בין תקופות הזריעה".

וין חשה צמרמורת. "דוקסון, זה נורא! איך הם מרשים למפלצת כזאת להסתובב ביניהם?"

דוקסון הזעיף פנים וגחן קדימה לעברה, כשהוא מניח את זרועותיו על השולחן. "וין, כולם כאלה".

"אני יודעת שכך אומרים כמה מהסקאא, דוקס", אמרה וין. "אבל האנשים בנשפים, הם לא כאלו. פגשתי אותם, רקדתי איתם. דוקס, רבים מהם דווקא אנשים טובים. אני חושבת שלא כולם מבינים כמה המצב קשה עבור הסקאא".

דוקסון הביט בה בהבעה מוזרה. "האם אני באמת שומע את זה ממך, וין? מדוע את חושבת שאנחנו נלחמים בהם? את לא יודעת מה האנשים האלו - כל האנשים האלו - מסוגלים לעשות?"

"הם יכולים להיות אכזריים", אמר וין. "ואדישים. אבל הם לא מפלצות, לפחות לא כולם - לא כמו לורד המטע שלך לשעבר".

דוקסון הניד בראשו. "את עדיין לא רואה מספיק טוב, וין. אציל יכול לאנוס ולרצוח סקאא בלילה אחד, ולמחרת לקבל שבחים על אמות המוסר והמידה שלו. סקאא אינם אנשים עבורם. נשים אצילות אפילו לא חושבות שזו בגידה אם הלורד שלהן שוכב עם נשות סקאא".

"אני..." וין השתתקה. היא חשה בלבול הולך וגובר. זה היה חלק מתרבות האצילים שהיא לא רצתה לראות. על מכות היא הייתה מוכנה לסלוח, אבל על זה...

דוקסון הניד בראשו. "את נותנת להם לשטות בך, וין. דברים כאלו לא רואים בערים מכיוון שיש בתי זונות, אבל הם עדיין רוצחים אותנו. כמה בתי זונות משתמשים בנשים עניות מאוד - אבל עדיין משושלת אצילית. אבל רובם פשוט הורגים לפרקים את זונות הסקאא כדי לרצות את האינקוויזיטורים".

וין חשה חולשה. "אני... יודעת על בתי הזונות, דוקס. אחי תמיד איים שימכור אותי למקום כזה. אבל העובדה שיש בתי זונות אינה מעידה על כך שכל הגברים הולכים אליהם. יש הרבה פועלים שלא מבקרים בבתי הזונות של הסקאא".

"האצילים שונים, וין", אמר דוקסון בחדות. "הם יצורים נוראים. מדוע את חושבת שאני לא מתלונן כשקלסייר הורג אותם? מדוע את חושבת שאני עובד איתו כדי להפיל את הממשל שלהם? את צריכה לשאול את הבחורים היפים שרוקדים איתך, כמה פעמים הם שכבו עם נשות סקאא, בידיעה שהולכים להרוג אותן זמן קצר לאחר מכן. כולם עשו את זה, בנקודת זמן כזו או אחרת".

וין השפילה מבט.

"אי אפשר להציל אותם, וין", אמר דוקסון. הוא לא נראה נלהב כמו קלסייר, הוא פשוט נראה... כנוע. "אני משער שקל ישמח רק כשכולם ימותו. אני חושב שלא נצטרך להרחיק לכת עד כדי כך, וגם לא נוכל - אבל אני, למשל, אשמח מאוד לראות את החברה שלהם מתמוטטת".

וין ישבה בשקט. אין סיכוי שכולם כאלו, היא חשבה. הם כל כך יפים, כל כך מכובדים. אלנד מעולם לא לקח לו אישה מהסקאא ורצח אותה... נכון?

אני ישן מעט שעות בכל לילה. אנחנו חייבים להמשיך הלאה, להתקדם עד כמה שניתן בכל יום - אבל כשאני שוכב לישון, אני מגלה כי איני מסוגל. אותן מחשבות שמטרידות אותי במהלך היום, תוקפות אותי שוב בדממת הלילה.

ומעל לכול, אני שומע את קולות ההלמות מעליי, את הפעימות מההרים. הן מושכות אותי אליהן עם כל הולם.

פרק 23

"אומרים שמותם של האחים גפנרי הוא תגובה לרציחתו של לורד אנטרון", אמרה בשקט הגבירה קליס. מאחורי קבוצתה של וין, הנגנים ניגנו על הבמה, אבל השעה הייתה מאוחרת, ומעט מאוד אנשים רקדו.

חוג החוגגים של הגבירה קליס הזעיפו פנים למשמע החדשות. הם היו שישה, כולל וין ובן לווייתה - אחד בשם מילן דייבנפלו, יורש צעיר לבית אצולה זוטר.

"קליס, באמת", אמר מילן. "הבתים גפנרי וטקיאל בני ברית. מדוע שטקיאל יתנקש בשני אצילים מבית גפנרי?"

"באמת מדוע?" אמרה קליס, כשהיא גוחנת קדימה לעברו, וצמתה הבלונדינית הגדולה רועדת קלות. קליס מעולם לא הייתה בעלת חוש אופנה מפותח, אבל הייתה מקור רכילות מצוין.

"אתה זוכר שלורד אנטרון נמצא מת בגני טקיאל?" שאלה קליס. "ובכן, היה נראה שאחד מאויבי טקיאל רצח אותו. אבל בית גפנרי ביקש אז להתחבר אל טקיאל - מישהו באותו הבית חשב כנראה שאם בית טקיאל ייכנס ללחץ, הם יחפשו לעצמם בני ברית".

"את אומרת שגפנרי הרגו במתכוון בן ברית של טקיאל?" שאל רנה, בן זוגה של קליס. הוא גירד את רקתו בעודו מהרהר.

קליס טפחה על זרועו של רנה. "אל תדאג יותר מדי, יקירי", היא יעצה ופנתה בלהיטות חזרה אל השיחה. "אתם לא מבינים? בכך שהם הרגו בחשאי את לורד אנטרון, גפנרי קיוו לזכות בברית עם טקיאל. הברית הייתה מעניקה להם גישה חופשית אל נתיבי התעלות של טקיאל העוברים במישורים המזרחיים".

"אבל זה לא עבד", אמר מילן. "טקיאל חשפו את התרמית והרגו את ארדוס וקלינס".

"רקדתי עם ארדוס פעמיים בנשף האחרון", אמרה וין. עכשיו הוא מת, גופתו נזרקה באחד הרחובות מחוץ לשכונת עוני של הסקאא.

"באמת?" שאל מילן. "הוא היה טוב?"

וין משכה בכתפיה. "לא כל כך". זה כל מה שאתה יכול לשאול, מילן. הבן אדם מת, ואתה רוצה לדעת אם חיבבתי אותו יותר מאשר אותך?

"טוב, עכשיו הוא רוקד עם התולעים", אמר טידן, האדם האחרון בקבוצה.

מילן העניק לבדיחה צחוק רחמים, שהיה יותר מכפי שהגיע לה. ניסיונותיו של טידן להתבדח היו עלובים במקרה הטוב. הוא נראה כמי שהרגיש יותר בנוח עם בריונים כמו חברי הצוות של קאמון מאשר עם האצילים באולם הנשפים.

כמובן, דוקס אומר שכולם כאלו מתחת לחזית הנעימה שלהם.

השיחה של וין עם דוקסון התרוצצה כל העת במחשבותיה. כשהחלה ללכת אל נשפי האצילים - באותו לילה שכמעט נהרגה בו - היא חשבה לעצמה כמה הכול נראה מזויף. איך היא שכחה את הרושם הראשוני שלה? כיצד היא נתנה לעצמה להישאב פנימה ולהעריץ את החזית המזויפת של העושר?

עכשיו, בכל פעם שאציל הניח את זרועו סביב מותניה, היא חשה צמרמורת בגופה - כאילו יכלה להרגיש את הריקבון שבתוכם. כמה סקאא מילן הרג? ומה בנוגע לטידן? הוא נראה כמי שהיה נהנה לבלות בבית זונות.

אבל היא המשיכה לשחק את התפקיד שלה. הערב היא החליטה לבסוף ללבוש את השמלה השחורה שלה, כי הרגישה צורך להתבדל מהנשים האחרות שלבשו שמלות בצבעים בוהקים, וחיוכיהן בהקו עוד יותר. אבל היא לא יכלה להימנע מהחברה. וין הצליחה לזכות באמונם של אנשים שהיו חשובים לחברי הצוות. קלסייר ישמח לדעת שתכניתו עבור בית טקיאל פעלה כמתוכנן, וזה איננו הדבר היחיד שהיא גילתה. באמתחתה היו עשרות פיסות מידע קטנות שחברי הצוות שלה ישמחו לקבל.

אחת מהן הייתה בנוגע לבית ונטור. המשפחה הצטיידה במהלך שנראה כאילו היא מתכוננת למלחמת בתים ממושכת. עדות אחת הייתה העובדה שאלנד השתתף בפחות נשפים מבעבר. לווין, כמובן, זה לא היה אכפת. כשהוא הגיע, הוא בדרך כלל התעלם ממנה, והיא לא רצתה בכלל לדבר איתו. הדברים שדוקסון אמר לה ימנעו ממנה לשוחח איתו בצורה נעימה.

"מילן?" שאל לורד רנה. "אתה עדיין מתכנן להצטרף אלינו מחר למשחק צדפות?"

"כמובן, רנה", אמר מילן.

"לא הבטחת את זה גם בפעם הקודמת?" שאל טידן.

"אהיה שם", אמר מילן. "משהו צץ בפעם האחרונה".

"וזה לא יצוץ שוב?" שאל טידן. "אתה יודע שאנחנו לא יכולים לשחק אם אין לנו אדם רביעי. אם אתה מתכוון לא להגיע, נוכל לשאול מישהו אחר..."

מילן נאנח, הרים את ידו וסימן בחדות הצדה. התנועה לכדה את תשומת לבה של וין - היא האזינה רק בחצי אוזן לשיחה. היא הביטה הצדה וכמעט זינקה בהלם כשראתה מחייב מתקרב אל הקבוצה.

עד כה היא הצליחה לחמוק מהמחייבים במסיבות. לאחר ההיתקלות הראשונה שלה עם הפרלן הנעלה לפני כמה חודשים - והאינקוויזיטור שעקב אחריה כתוצאה מכך - היא חששה להתקרב אליהם.

המחייב התקרב וחייך באופן מטריד ביותר. אולי היו אלה הזרועות השלובות לפנים, הידיים המוסתרות בתוך השרוולים האפורים. אולי היו אלה הקעקועים מסביב לעיניו, מקומטים על עורו המזדקן. אולי היו אלה העיניים שהביטו בה; נראה שהן חדרו מבעד לתחפושת. זה לא היה סתם אציל, זה היה מחייב - עינו של השליט הגדול, אוכף חוקיו.

המחייב נעצר לפני החבורה. קעקועיו סימנו אותו כחבר בקנטון האדיקות, הזרוע הביורוקרטית הראשית של המיניסטריון. הוא הביט בחבורה ואמר בקולו החלק. "כן?"

מילן הוציא כמה מטבעות. "אני מבטיח לפגוש את שני האנשים האלו מחר למשחק צדפות", הוא אמר והגיש את המטבעות למחייב המבוגר.

זאת נראתה סיבה טיפשית למדי לקרוא למחייב - כך, לפחות, חשבה וין. אבל המחייב לא צחק או התרעם על הבקשה הפשוטה. הוא חייך ונטל את המטבעות במהירות של גנב מיומן. "אני עד להבטחה, לורד מילן", הוא אמר.

"מרוצים?" שאל מילן את השניים האחרים.

הם הנהנו.

המחייב פנה מבלי לזרוק אפילו מבט שני לעבר וין, וצעד משם. היא שחררה את הנשימה שעצרה בגרונה והביטה בדמותו העקומה.

הם בוודאי יודעים כל מה שקורה בחצר האצולה, היא הבינה. אם האצילים קוראים להם להיות עדים בדברים כל כך פשוטים... ככל שהיא למדה על דרכי המיניסטריון, כך הבינה כמה חכם היה השליט הגדול בהקמתו. הם היו עדים לכל חוזה מסחרי. דוקסון ורנו היו צריכים להתנהל כל יום עם המחייבים. רק הם יכלו לאשר חתונות, גירושים, רכישת קרקעות או צווי ירושה. אם מחייב לא היה עד למאורע, הוא כאילו לא התרחש, ואם הם לא חתמו על מסמך, הוא כאילו לא נכתב.

וין הנידה בראשה כשהשיחה חזרה לנושאים אחרים. זה היה לילה ארוך, ומוחה היה מלא במידע שהיא הייתה צריכה לרשום בדרכה חזרה אל פליס.

"סלח לי, לורד מילן", היא אמרה והניחה ידה על זרועו, אף שהמגע גרם לה בחילה קלה. "אני חושבת שאולי הגיע זמני לעזוב".

"אלווה אותך אל הכרכרה", הוא אמר.

"זה לא יהיה נחוץ", היא אמרה במתיקות. "אני רוצה להתרענן קלות, ובכל מקרה אצטרך להמתין לטריסאי שלי. אלך לשבת קצת ליד השולחן שלנו".

"בסדר גמור", הוא אמר והנהן בכבוד.

"לכי אם את חייבת, ואלט", אמרה קליס. "אבל לעולם לא תדעי את החדשות שיש לי על המיניסטריון..."

וין נעצרה. "אילו חדשות?"

עיניה של קליס נצצו, והיא הביטה לעבר המחייב הנעלם. "האינקוויזיטורים מתרוצצים כמו חרקים. הם תקפו מספר כפול של חבורות גנבים מקרב הסקאא במהלך החודשים האחרונים. הם אפילו לא לוקחים את האסירים להוצאות להורג - הם פשוט הורגים אותם במקום".

"איך את יודעת?" שאל מילן בספקנות. הוא נראה הגון ואציל. קשה היה להאמין מיהו באמת.

"יש לי מקורות", אמרה קליס בחיוך. "האינקוויזיטורים מצאו חבורה נוספת רק היום אחר הצהריים. המפקדה שלה נמצאת לא הרחק מכאן".

וין חשה צמרמורת. הם לא היו רחוקים מהחנות של קביים... לא, לא יכול להיות שזה הם. דוקסון והאחרים חכמים. אפילו כשקלסייר לא נמצא בעיר, הם יהיו בטוחים.

"גנבים ארורים", ירק טידן. "הסקאא הארורים לא יודעים את המקום שלהם. האם האוכל והבגדים שאנחנו נותנים להם לא מספיקים בכדי שהם לא יצטרכו לגנוב מכיסינו?"

"מפליא לראות איך היצורים מסוגלים לשרוד כגנבים", אמרה קארלי, אשתו הצעירה של טידן, בקולה המגרגר. "אין לי מושג איזה חדל אישים יכול להישדד על ידי סקאא".

טידן הסמיק, ווין הביטה בו בסקרנות. קארלי כמעט לא דיברה, אלא רק כדי לעקוץ את בעלה. הוא כנראה נשדד בעצמו. בעוקץ, אולי?

וין זכרה את פיסת המידע כדי לחקור אותה בהמשך ופנתה ללכת - תנועה שהציבה אותה ישירות מול האישה שהצטרפה כעת לקבוצה: שאן אלריאל.

ארוסתו לשעבר של אלנד הייתה מושלמת, כמו תמיד. שערה החום הארוך כמעט נצץ, ודמותה היפהפייה הזכירה לווין שוב עד כמה היא עצמה רזה. הייתה לה חשיבות עצמית שהייתה יכולה לגרום לאדם היהיר ביותר לפקפק בעצמו. שאן הייתה - כפי שווין התחילה להבין - בדיוק מה שהאצולה ראתה כאישה המושלמת.

הגברים בקבוצה של וין הנהנו בראשם לאות כבוד, והנשים קדו לעברה, מוקירות את העובדה שאישה כה חשובה הצטרפה לשיחתן. וין הביטה הצדה בניסיון להימלט, אבל שאן עמדה ישירות מולה.

שאן חייכה. "אה, לורד מילן", היא אמרה לבן לווייתה של וין, "חבל שהבחורה שרצית להזמין הלילה חשה לא בטוב. נראה שלא נשארו לך הרבה אפשרויות אחרות".

מילן הסמיק. ההערה של שאן הציבה אותו במצב קשה במיוחד. האם הוא יגן על כבודה של וין ויעליב אישה חשובה מאוד? או שהוא יסכים עם שאן ובכך יעליב את בת לווייתו?

הוא בחר במפלט הפחדנים והתעלם מההערה. "הגבירה שאן, אני שמח מאוד שהצטרפת אלינו".

"אכן", אמרה שאן חלקלקות. עיניה נצצו בעונג בעת שהביטה בחוסר הנוחות של וין.

אישה מקוללת! חשבה וין. נראה שבכל פעם ששאן השתעממה, היא ביקשה להעליב את וין רק לשם השעשוע.

"אבל", אמרה שאן, "חוששתני שלא באתי לכאן על מנת לפטפט. עד כמה שהדבר אינו נעים לי, יש לי עניין עם הילדה רנו. תסלחו לנו בבקשה?"

"כמובן, גבירתי", אמר מילן ונסוג. "הגבירה ואלט, תודה לך על חברתך הערב".

וין הנהנה לעברו ולעבר האחרים, והרגישה קצת כמו חיה פצועה שנזנחה על ידי העדר. היא באמת לא רצתה לדבר עם שאן הלילה.

"הגבירה שאן", אמרה וין כשהיו לבדן. "איני יודעת מדוע את מתעניינת בי. לאחרונה כמעט לא נפגשתי עם אלנד".

"אני יודעת", אמרה שאן. "מתברר שהערכתי יתר על המידה את כשרונותייך, ילדה. היה ניתן לחשוב שברגע שתשיגי את תשומת לבו של אדם ממעמד גבוה בהרבה משלך, לא תיתני לו לחמוק כל כך בקלות".

היא לא אמורה להיות קנאית? חשבה וין והדחיקה את הבחילה שעברה בה כשחשה את כוחותיה האלומנטיים של שאן תוקפים את רגשותיה. היא לא אמורה לשנוא אותי על שתפסתי את מקומה?

אבל זאת לא הייתה דרך האצולה. וין הייתה כלום - הסחת דעת רגעית. שאן לא רצתה לזכות בלבו של אלנד; היא רק רצתה לתקוף בחזרה את האדם שהעליב אותה.

"נערה חכמה הייתה מעמידה את עצמה במצב שבו היא יכולה להשתמש ביתרון היחיד שיש לה", אמרה שאן. "אם את חושבת שאצילים חשובים אי פעם יתייחסו אלייך, את טועה טעות חמורה. אלנד אוהב לזעזע את חצר האצולה - לכן הוא בחר את הנערה הפשוטה והמגושמת ביותר שהצליח למצוא. נצלי את ההזדמנות כי לא תקבלי אחרת בקרוב".

וין חרקה שיניים כנגד העלבונות והאלומנטיקה. שאן כנראה הפכה לאמנות את היכולת להעליב אנשים בדרך הפוגעת ביותר ולגרום להם לספוג את זה.

"עכשיו", אמרה שאן. "אני צריכה מידע בנוגע לכמה ספרים שאלנד מחזיק ברשותו. את יודעת לקרוא, נכון?"

וין הנהנה קלות.

"יפה", אמרה שאן. "כל מה שאת צריכה לעשות הוא לזכור את שמות הספרים - אל תסתכלי על הכריכות החיצוניות, הן עלולות להיות מזויפות. קראי את הדפים הראשונים ודווחי לי חזרה".

"ואם אספר לאלנד מה את מתכננת לעשות?"

שאן צחקה. "יקירתי, את לא יודעת מה אני מתכננת. מלבד זאת, נראה לי שאת מתקדמת יפה בדרכי האצולה. את בוודאי יודעת שלא כדאי לך אפילו לשקול לבגוד בי".

ובזאת שאן עזבה אותה, כשהיא אוספת אליה מיד שובל של חברות אצילות. ההרגעה של שאן נחלשה, ווין חשה פרץ כעס ותסכול. היו זמנים שבהם היא פשוט הייתה מתרחקת מהמקום, כשהאגו שלה כבר שבור, ולכן עלבונותיה של שאן אינם פוגעים בה. אבל הלילה היא רצתה לתקוף אותה חזרה.

הירגעי. זה דבר טוב. הפכת להיות כלי משחק בתכניות בין הבתים הגדולים - רוב בני האצולה הזוטרה חולמים על הזדמנויות כאלו.

היא נאנחה ונסוגה לעבר השולחן הריק שהיא חלקה עם מילן. הנשף היום נערך במצודת הסטינג המרהיבה. המצודה המרכזית והעגולה הייתה מוקפת בשישה צריחי משנה, כל אחד מהם נפרד מהבניין המרכזי ומחובר אליו בגשרים עליונים. כל שבעת המגדלים היו מקושטים בשורות פתלתולות של חלונות משכית.

אולם הנשפים היה בראש המגדל המרכזי הרחב. למרבה המזל, מערכת של מעליות גלגלת המופעלת על ידי סקאא חסכה מהאורחים האצילים את הצורך לעלות ברגל את כל הדרך למעלה. אולם הנשפים עצמו לא היה מרהיב כמו האחרים שווין ביקרה בהם - רק חדר מרובע בעל תקרה גבוהה וחלונות משכית שהקיפו אותו.

מצחיק עד כמה חושיו של בן אדם מסוגלים להתקהות, חשבה וין. אולי זאת הסיבה שאצילים מסוגלים לבצע מעשי תועבה. הם הורגים כבר כל כך הרבה זמן, עד שזה לא מטריד אותם עוד.

היא ביקשה מאחד המשרתים לקרוא לסייזד, והתיישבה כדי להרגיע את כפות רגליה. הלוואי שקלסייר ימהר לחזור, היא חשבה. חברי הצוות, כולל וין, נראו הרבה פחות נלהבים כשהוא אינו בסביבה. היא רצתה לעבוד גם בלעדיו, אבל השנינות והאופטימיות שלו פשוט עזרו לדרבן אותה הלאה.

וין הביטה מעלה, ועיניה הבחינו באלנד ונטור העומד במרחק קצר ממנה, ומפטפט עם קבוצה קטנה של אצילים צעירים. היא קפאה. חלק ממנה - החלק של וין - רצה לברוח ולהסתתר. היא תוכל להתחבא מתחת לשולחן, גם עם השמלה והכול.

אבל באופן מוזר, היא גילתה כי החלק של ואלט היה חזק יותר. אני צריכה לדבר איתו, היא חשבה. לא בגלל שאן, אלא מפני שאני חייבת לגלות את האמת. דוקסון בוודאי הגזים. אני בטוחה.

ממתי היא ששה כל כך לעימות? אפילו כשהיא קמה על רגליה, וין נדהמה מהנחישות שבנפשה. היא חצתה את אולם הנשפים - כשהיא בודקת את שמלתה השחורה במהירות. אחד מחבריו של אלנד טפח על כתפו והנהן לעבר וין. אלנד פנה ושני הגברים האחרים נסוגו.

"שלום לך, ואלט", הוא אמר כשהיא נעצרה מולו. "הגעתי מאוחר. אפילו לא ידעתי שאת כאן".

שקרן. מובן שהוא ידע. ואלט לא תחמיץ את נשף הסטינג. איך להעלות את הנושא? איך לשאול אותו? "אתה מנסה להתחמק ממני", היא אמרה.

"טוב, זה לא הביטוי שהייתי משתמש בו. פשוט הייתי עסוק. עניינים של הבית, את יודעת. מלבד זאת, הזהרתי אותך שאני אדם גס רוח וגם..." הוא השתתק. "ואלט, הכול בסדר?"

וין הבינה כי משכה באפה וכי דמעה זלגה על לחייה. אידיוטית! היא חשבה, בעודה מנגבת את עיניה במטפחתו של לסטיבורנס. את תהרסי את האיפור!

"ואלט, את רועדת!" אמר אלנד בדאגה. "בואי נלך אל המרפסת כדי לשאוף אוויר צח".

היא נתנה לו להוביל אותה הרחק מקולות המנגינה והשיחות, והם יצאו אל האוויר האפל והשקט. המרפסת - אחת מני רבות שבקעו מהמגדל המרכזי של מצודת הסטינג - הייתה ריקה. עששית אבן בודדה הועמדה כחלק מהמעקה עצמו, וכמה צמחים נאים הוצבו בפינותיה.

ערפילים ריחפו באוויר, כמו תמיד, אך הם היו קלים, שכן המרפסת הייתה מספיק קרובה אל החום שהופץ מהמצודה. אלנד לא התייחס אליהם. כמו רוב בני האצולה, גם הוא חשב שפחד מערפילים הוא אמונה טפלה של הסקאא - וזה נכון, חשבה וין.

"עכשיו ספרי לי מה קרה?" שאל אלנד. "אני מודה שהתעלמתי ממך. אני מצטער. זה לא מגיע לך, אני פשוט... טוב, נראה שהשתלבת כל כך יפה, שלא רציתי לגרום לך צרות יותר מכפי שאני בדרך כלל גורם –"

"שכבת אי פעם עם סקאא?" שאלה וין.

אלנד נעצר ונסוג לאחור. "'זה כל הסיפור? מי אמר לך את זה?"

"זה נכון או לא?" שאלה וין בכעס.

אלנד שתק.

בשם השליט הגדול. זה נכון.

"שבי", אמר אלנד והביא לה כיסא.

"זה נכון, מה?" אמרה וין והתיישבה. "עשית את זה. הוא צדק, כולכם מפלצות".

"אני..." הוא הניח יד על זרועה של וין, אבל היא סילקה אותה והרגישה דמעה זולגת על פניה ומכתימה את שמלתה. היא הושיטה את ידה וניגבה את עיניה. המטפחת הייתה שחורה מאיפור.

"זה קרה כשהייתי בן שלוש-עשרה", אמר אלנד בשקט. "אבי חשב שהגיע הזמן שאהיה 'גבר'. לא ידעתי שהם מתכוונים להרוג את הנערה לאחר מכן, ואלט. אני נשבע לך שלא ידעתי".

"ולאחר מכן?" היא שאלה, כשהכעס בוער בה. "כמה נערות נוספות רצחת מאז, אלנד ונטור?"

"אף אחת! לא מאז, ואלט. לא לאחר שגיליתי מה קרה לראשונה".

"אתה מצפה ממני להאמין לך?"

"אין לי מושג", אמר אלנד. "תראי, אני יודע שעכשיו באופנה לקרוא לכל הגברים בריונים, אבל את חייבת להאמין לי. לא כולנו כאלה".

"זה לא מה שנאמר לי", אמרה וין.

"מי אמר לך? האצולה בכפרים? ואלט, הם אינם מכירים אותנו. הם מקנאים בנו מכיוון שאנחנו שולטים על רוב מערכת התעלות - ואולי יש להם זכות. אבל הקנאה שלהם לא הופכת אותנו לאנשים נוראים".

"מה האחוזים?" שאלה וין. "כמה אצילים עושים דברים כאלו?"

"אולי שליש", אמר אלנד. "אני לא בטוח. הם לא מסוג האנשים שאני מסתובב איתם".

היא רצתה להאמין לו, והתשוקה הזאת הייתה אמורה לגרום לה לפקפק. אבל כשהיא הביטה לתוך אותן עיניים - העיניים שתמיד חשה בכנותן - היא התחילה להשתכנע. לראשונה בחייה היא הדחיקה לחלוטין את לחישותיו של ריין ופשוט האמינה.

"שליש", היא לחשה. כל כך הרבה, אבל זה עדיף מכולם. היא הושיטה את ידה לנגב את עיניה ואלנד הביט במטפחת.

"מי נתן לך את זה?" הוא שאל בסקרנות.

"מחזר", אמרה וין.

"האחד שסיפר לך את הדברים האלו עליי?"

"לא, מישהו אחר", אמרה וין. "הוא... אמר שכל האצילים - או יותר נכון, כל האצילים בלות'אדל - הם אנשים נוראים. הוא אמר שנשות החצר אפילו לא רואות בכך בגידה כשהם הולכים לזונות סקאא".

אלנד נחר בבוז. "אותו איש אינו מכיר היטב את הנשים. נסי למצוא גבירה אחת שאיננה מוטרדת מכך שבעלה מתעסק עם מישהי אחרת - סקאא או אצילה".

וין הנהנה, נשמה עמוקות והרגיעה את עצמה. היא חשה מגוחכת... אבל רגועה. אלנד, עדיין מודאג, כרע ליד כיסאה.

"אז", היא אמרה, "אביך הוא אחד מהשליש?"

אלנד הסמיק באור העמום. "הוא אוהב את כל סוגי הנשים - סקאא, אצילות, זה לא משנה לו. אני עדיין חושב על אותו לילה, ואלט. הלוואי... אני לא יודע".

"זאת לא הייתה אשמתך, אלנד", היא אמרה. "היית רק ילד בן שלוש-עשרה שעשה מה שאביו אמר לו".

אלנד הסיט את מבטו, אבל היא הצליחה לראות את הכעס והאשמה בעיניו. "מישהו צריך להפסיק את הדברים האלו", הוא אמר בשקט, ווין נדהמה מהנחישות שבקולו.

זה בן אדם שאכפת לו, היא חשבה. אדם כמו קלסייר או כמו דוקסון. הוא אדם טוב. מדוע הם אינם יכולים לראות זאת?

לבסוף אלנד נאנח, קם ולקח כיסא לעצמו. הוא התיישב, השעין את מרפקיו כנגד המעקה, והעביר את ידו בשערו הפרוע. "טוב", הוא אמר, "אינך הגבירה הראשונה שגרמתי לה לבכות בנשף, כמובן, אבל את הראשונה שאכפת לי ממנה. יכולותיי הג'נטלמניות הגיעו לתחתית חדשה".

וין חייכה. "זה לא אתה", היא אמרה ונשענה לאחור. "אלו היו פשוט... כמה חודשים מתישים. כששמעתי את זה, לא יכולתי להתמודד עוד".

"צריך לטפל בשחיתות של לות'אדל", אמר אלנד. "השליט הגדול איננו רואה זאת כלל - הוא אינו רוצה לראות".

וין הנהנה והביטה באלנד. "מדוע באמת התעלמת ממני לאחרונה?"

אלנד הסמיק שוב. "פשוט חשבתי שיש לך מספיק חברים חדשים שמעסיקים אותך".

"למה אתה בדיוק מתכוון?"

"אני לא אוהב את רוב האנשים שאת מסתובבת איתם, ואלט", אמר אלנד. "הצלחת להתאים את עצמך מצוין לחברה בלות'אדל, ואני בדרך כלל רואה שמשחק בפוליטיקה גורם לאנשים להשתנות".

"קל לך לומר", הפטירה וין. "במיוחד כשאתה נמצא ב'ראש המבנה הפוליטי. אתה יכול להרשות לעצמך להתעלם מזה - מזלם של כמה מאיתנו לא שפר כל כך".

"כנראה".

"מלבד זאת", אמרה וין, "אתה משחק בפוליטיקה בדיוק כמו כל השאר. או שאתה רוצה לספר לי שההתעניינות הראשונה שלך בי לא נבעה מהרצון שלך להרגיז את אביך?"

אלנד הרים את ידיו. "בסדר, תפסת אותי על חם. הייתי שוטה וגס רוח. זה משפחתי אצלי".

וין נאנחה, נשענה אחורנית והרגישה את לחישת הערפילים הקרה על לחייה הלחות מדמעות. אלנד לא היה מפלצת. היא האמינה לו. אולי היא הייתה שוטה, אבל קלסייר השפיע עליה. היא התחילה לבטוח באנשים סביבה, ולא היה אדם שהיא רצתה לבטוח בו יותר מאשר אלנד ונטור.

וכאשר האימה ביחסים שבין הסקאא והאצילים לא הייתה קשורה לאלנד, וין יכלה להתייחס אליה יותר בקלות. גם אם שליש מהאצילים רצחו נשות סקאא, עדיין אפשר להציל את התרבות הזאת. לא יהיה צורך להשמיד את כל בני האצולה - זאת השיטה שלהם. וין תצטרך לדאוג שדבר כזה לא יקרה, לא משנה מהי שושלתו של האדם.

בשם השליט הגדול, חשבה וין. אני מתחילה לחשוב כמו האחרים - זה כמעט כמו לחשוב שאנחנו יכולים לשנות את הסדר הקיים.

היא הביטה לעבר אלנד, שישב בגבו לערפילים המסתחררים מאחוריו. הוא נראה מהורהר.

החזרתי לו זיכרונות רעים, חשבה וין באשמה. אין פלא שהוא שונא כל כך את אביו. היא רצתה לעשות משהו שישפר את הרגשתו.

"אלנד", היא אמרה והעירה אותו משרעפיו, "הם בדיוק כמונו".

הוא הסתובב אליה. "מה?"

"הסקאא במטעים", אמרה וין. "שאלת אותי לגביהם פעם. פחדתי ולכן התנהגתי כמו אצילה נאותה - אבל נראית מאוכזב שלא הוספתי לדבר עליהם".

הוא גחן קדימה. "אז כן בילית זמן עם הסקאא?"

וין הנהנה. "הרבה זמן. יותר מדי, אם תשאל את המשפחה שלי. יכול להיות שזו הסיבה שהם שלחו אותי לכאן. הכרתי כמה מהסקאא טוב מאוד - איש מבוגר אחד, במיוחד. הוא איבד מישהי, אישה שהוא אהב, לאציל שרצה ליהנות מדבר יפה באחד הערבים".

"במטע שלך?"

וין הנידה ראשה במהירות. "הוא ברח והגיע אל אדמותיו של אבי".

"והסתרתם אותו?" שאל אלנד בפליאה. "עונשם של סקאא נמלטים הוא מוות!"

"שמרתי את סודו", אמרה וין. "לא הכרתי אותו זמן רב, אבל... אני יכולה להבטיח לך זאת, אלנד: אהבתו הייתה חזקה כמו זו של אציל. ובוודאי חזקה יותר משל אצילי לות'אדל".

"ומה בנוגע לתבונה?" שאל אלנד בלהיטות. "האם הם היו... אטיים?"

"מובן שלא", אמרה וין. "אני חושבת, אלנד ונטור, שהכרתי כמה סקאא חכמים יותר ממך. אולי אין להם חינוך, אבל הם עדיין נבונים. וכועסים".

"כועסים?" הוא שאל.

"כמה מהם", אמרה וין. "על האופן שבו מתייחסים אליהם".

"אז הם יודעים? על השוני בינינו וביניהם?"

"כיצד לא?" אמרה וין והושיטה את המטפחת כדי לקנח את אפה. היא עצרה כאשר הבחינה כמה איפור היה עליה.

"הנה", אמר אלנד והושיט לה את המטפחת שלו. "ספרי לי עוד. כיצד את יודעת את הדברים האלו?"

"הם אמרו לי", אמרה וין. "הם בטחו בי. אני יודעת שהם כועסים מכיוון שהם מתלוננים על חייהם. אני יודעת שהם נבונים בגלל הדברים שהם מסתירים מהאצולה".

"כמו מה?"

"כמו רשת המעבר התת-קרקעית", אמרה וין. "סקאא עוזרים לנמלטים לחצות את התעלות ממטע למטע. האצילים אינם מבחינים בכך, מכיוון שהם אינם מבדילים בין סקאא אחד לאחר".

"מעניין".

"ובנוסף לכך", אמרה וין, "יש להם צוותי גנבים. לפי הבנתי, הסקאא מספיק חכמים כדי להסתתר מהמחייבים ומהאצילים, ולגנוב מהבתים הגדולים היישר מתחת לאפו של השליט הגדול".

"כן, אני יודע", אמר אלנד. "הלוואי שהייתי יכול לפגוש אחד מהם ולשאול אותו כיצד הם מצליחים להסתתר כל כך טוב. הם בוודאי אנשים מופלאים".

וין כמעט המשיכה לדבר, אבל עצרה את עצמה. כנראה כבר אמרתי יותר מדי.

אלנד הביט בה. "גם את מקסימה, ואלט. הייתי צריך לדעת שהם לא יצליחו להשחית אותך. מי יודע, אולי תוכלי להשחית אותם".

וין חייכה.

"אבל", אמר אלנד וקם ממקומו. "אני צריך לעזוב. למעשה, באתי הלילה למסיבה למטרה מסוימת - כמה חברים שלי נפגשים הלילה".

זה נכון! חשבה וין. אחד האנשים שאיתם אלנד נפגש בעבר - האנשים שקלסייר וסייזד חשבו שהיה מוזר שהוא נפגש איתם - היה מבית הסטינג.

וין קמה אף היא והושיטה לאלנד את המטפחת שלו.

הוא לא לקח אותה. "כדאי שתשמרי אותה. היא לא נועדה רק לשימוש".

וין הביטה מטה לעבר המטפחת. כאשר אציל רוצה לחזר ברצינות אחר גבירה, הוא מעניק לה מטפחת.

"הו!" היא אמרה ולקחה את המטפחת בחזרה. "תודה לך".

אלנד חייך והתקרב אליה. "הגבר האחר, מי שיהיה, אולי מוביל בגלל הטיפשות שלי. אבל אני לא כל כך טיפש כדי להירתע מקצת תחרות". הוא קרץ, השתחווה קלות, ופנה לעבר אולם הנשפים.

וין המתינה רגע, ואחר כך חמקה מבעד לדלת המרפסת. אלנד נפגש עם אותם שני אנשים שהיו לפני כן - לקאל והסטינג, אויבים פוליטיים של הוונטורים. שלושתם עצרו לרגע, ואז הלכו לעבר גרם המדרגות בצד החדר.

המדרגות האלו מובילות למקום אחד, חשבה וין כשחמקה חזרה אל החדר. המגדלים המשניים.

"הגבירה ואלט?"

וין זינקה, וכשפנתה ראתה את סייזד מתקרב אליה. "האם את מוכנה ללכת?" הוא שאל.

וין התקרבה אליו במהירות. "לורד אלנד ונטור נעלם בדיוק בגרם המדרגות הזה יחד עם הסטינג ולקאל".

"מעניין", אמר סייזד. "ומדוע הם... גבירתי, מה קרה לאיפור שלך?"

"זה לא משנה", אמרה וין. "אני חושבת שאני צריכה לעקוב אחריו".

"האם זאת מטפחת נוספת, גבירתי?" שאל סייזד. "אני רואה שהיית עסוקה".

"סייזד, אתה בכלל מקשיב לי?"

"כן, גבירתי. אני מניח שאת יכולה לעקוב אחריהם, אבל זה לא יהיה חכם במיוחד. איני יודע אם זאת הדרך הטובה ביותר להשיג מידע".

"אני לא אעקוב אחריהם בגלוי", אמרה וין בשקט. "אשתמש באלומנטיקה. אבל אני צריכה את האישור שלך כדי להשתמש בכוחותיי".

סייזד עצר. "אני מבין. איך המותן שלך?"

"הוא התרפא כבר לפני עידנים", אמרה וין. "אינני מרגישה את הכאב".

סייזד נאנח. "בסדר גמור. בכל מקרה, אדון קלסייר התכוון להמשיך לאמן אותך ברגע שיחזור. רק... היזהרי. מגוחך לומר זאת לערפילאי, לדעתי, אבל אני בכל זאת מבקש ממך".

"אזהר", אמרה וין. "ניפגש במרפסת הזאת בעוד שעה".

"בהצלחה, גבירתי", אמר סייזד.

וין כבר רצה חזרה אל המרפסת. היא עקפה פינה ונעמדה מול מעקה האבן והערפילים שמעבר לו. הריק המתערבל והיפה. עבר זמן רב מדי, היא חשבה, הושיטה יד לתוך שרוולה והוציאה את בקבוקון המתכות. היא רוקנה אותו בלהיטות והוציאה חופן מטבעות.

אחר כך, בשמחה, היא זינקה מעל המעקה וזרקה את עצמה לתוך הערפילים השחורים.

הבדיל העניק לה את יכולת הראייה כשהרוח נשבה בשמלתה. פיוטר העניק לה כוח כשהפנתה את עיניה לעבר החומה המבוצרת בין המגדל והמצודה הראשית. פלדה העניקה לה את הכוח כשהיא זרקה את המטבע למטה, לתוך האפלה.

היא נעצרה באוויר. התנגדות האוויר ניפחה את שמלתה, והיא הרגישה כאילו היא מנסה למשוך ערמת בד מאחוריה, אבל האלומנטיקה שלה הייתה מספיק חזקה כדי לטפל במטרד. המגדל של אלנד היה אחד המגדלים שלצדה. היא הייתה צריכה להגיע אל המעבר בין המגדל המרכזי ובינו. וין הבעירה פלדה ודחפה את עצמה קצת יותר למעלה, ואז זרקה מטבע נוסף אל הערפילים שמאחוריה. כשהוא פגע בקיר, היא השתמשה בו כדי לירות את עצמה קדימה.

היא הגיעה נמוך מדי - קפלי הבד ריככו את המהלומה - אבל הצליחה לאחוז במעבר שמעליה. וין ללא הכוחות לא הייתה מסוגלת להעלות את עצמה למעלה, אבל וין האלומנטיקנית עשתה זאת בקלות.

היא התכופפה בשמלתה השחורה ונעה בשקט לאורך המעבר. לא היו שומרים, אבל במגדל שלפניה הייתה עמדת שמירה מוארת בבסיסו.

אני לא יכולה ללכת משם, היא חשבה והביטה למעלה. נראה שבמגדל היו כמה חדרים, והיא ראתה ששניים מהם היו מוארים. וין הפילה מטבע וזרקה את עצמה למעלה, ואז משכה כנגד ציר חלון וזרקה את עצמה אל אדן חלון מאבן. התריסים היו סגורים, והיא נאלצה להישען עליהם ולהבעיר בדיל כדי לשמוע את השיחה שבפנים.

"... הנשפים תמיד נמשכים עד אמצע הלילה. נצטרך כנראה לתת משמרת כפולה".

שומרים, חשבה וין, זינקה ודחפה כנגד קצה החלון. הוא רעד כשהיא נורתה במעלה צד המגדל. היא תפסה את אדן החלון הבא ומשכה את עצמה עליו.

"... לא מתחרט על העיכוב שלי", אמר קול מוכר מבפנים. אלנד. "היא הרבה יותר מושכת ממך, טלדן".

קול גברי צחק. "אלנד ונטור האדיר סוף כל סוף נפל קורבן לפנים יפים".

"היא הרבה יותר מזה, ג'סטס", אמר אלנד. "היא טובת לב - היא עזרה לסקאא נמלטים במטע שלה. אני חושב שאנחנו צריכים להביא אותה לשיחות שלנו".

"אין סיכוי", אמר גבר בעל קול עמוק. "ראה, אלנד, אין לי בעיה לדבר איתכם על פילוסופיה. אני אפילו אשמח לשתות איתכם במהלך השיחה. אבל אני לא מתכוון לתת לך לצרף אנשים אקראיים אלינו".

"אני מסכים עם טלדן", אמר ג'סטס. "חמישה אנשים זה די והותר".

"תראו", אמר קולו של אלנד, "אני חושב שאתם לא הוגנים".

"אלנד..." אמר קול נוסף בעגמומיות.

"בסדר", אמר אלנד. "טלדן, קראת את הספר שנתתי לך?"

"ניסיתי", אמר טלדן. "הוא היה קצת עבה".

"אבל הוא טוב, נכון?" אמר אלנד.

"די טוב", אמר טלדן. "אני יכול לראות מדוע השליט הגדול שונא אותו כל כך".

"העבודות של רדלביין טובות יותר", אמר ג'סטס. "הן הרבה יותר מתומצתות".

"אני לא רוצה לצאת חוצץ", אמר קול חמישי. "אבל זה כל מה שאנחנו מתכוונים לעשות? לקרוא?"

"מה רע בקריאה?" שאל אלנד.

"זה קצת משעמם", אמר הקול החמישי.

בחור טוב, חשבה וין.

"משעמם?" שאל אלנד. "רבותיי, הרעיונות האלו - המילים האלו - הם הכול. האנשים האלו ידעו שיהרגו אותם בגלל המילים האלו. אתם לא מסוגלים לחוש את תשוקתם?"

"את התשוקה, כן", אמר הקול החמישי. "אבל את היעילות - לא".

"אנחנו יכולים לשנות את העולם", אמר ג'סטס. "שניים מאיתנו יורשים של בתים גדולים, שלושת האחרים הם יורשים שניים".

"יום אחד אנחנו נהיה האחראים", אמר אלנד. "אם אנחנו רוצים להפוך את המילים האלו לדבר מעשה - הגינות, דיפלומטיה, קדמה - נוכל להפעיל לחץ על השליט הגדול!"

הקול החמישי נחר בבוז. "אתה אולי היורש של הבית החזק ביותר, אלנד, אבל השאר פה אינם חשובים. אלדן וג'סטס כנראה לעולם לא יירשו, והבית של קבו - מבלי להעליב - אינו חשוב כל כך. איננו יכולים לשנות את העולם".

"אנחנו יכולים לשנות את האופן שבו הבתים שלנו מתפקדים", אמר אלנד. "אם הבתים יפסיקו להתקוטט, נוכל לצבור כוח אמיתי בתוך הממשל – במקום להשתחוות ולציית לגחמותיו של השליט הגדול".

"בכל שנה האצילות נחלשת", אמר ג'סטס בהסכמה. "הסקאא שלנו שייכים לשליט הגדול, כמו הקרקעות שלנו. המחייבים שלו קובעים למי נוכל להינשא ובמה אנחנו יכולים להאמין. אפילו התעלות שלנו נחשבות ל'בעלותו'. מתנקשי המיניסטריון הורגים אנשים שמדברים בגלוי או, חלילה, מצליחים יתר על המידה. אי אפשר לחיות ככה".

"אני מסכים איתך", אמר טלדן. "פטפוטי הסרק האינסופיים של אלנד על חוסר האיזון בין המעמדות נשמעים לי כמו דברי הבל, אבל אני יכול לראות את החשיבות בהצגת חזית מאוחדת מול השליט הגדול".

"בדיוק", אמר אלנד. "זאת הסיבה שאנחנו חייבים –"

"וין!" לחש קול.

וין זינקה וכמעט נפלה מאדן החלון בהלם. היא הביטה סביב בפחד.

"מעלייך", לחש הקול.

היא הביטה מעלה. קלסייר היה תלוי מאדן חלון בדיוק מעליה. הוא חייך, קרץ, ואז הנהן מטה לעבר המעבר שמתחתיו.

וין הביטה לעבר חדרו של אלנד, כשקלסייר צנח מתוך הערפילים לצדה. לבסוף היא דחפה את עצמה מטה ועקבה אחר קלסייר, כשהיא משתמשת במטבע שלה כדי להאט את נחיתתה.

"חזרת!" היא אמרה בהתלהבות כשנחתו.

"חזרתי ממש אחר הצהריים".

"מה אתה עושה כאן?"

"בדקתי מה החבר שלנו עושה שם", אמר קלסייר. "נראה שלא הרבה השתנה מאז הפעם האחרונה".

"הפעם האחרונה?"

קלסייר הנהן. "ריגלתי אחר הקבוצה הקטנה הזאת כמה פעמים מאז סיפרת לי עליהם. לא הייתי צריך לטרוח - הם אינם מהווים איום. סתם קבוצת אצילים זוטרים שמתקבצים כדי לשתות ולשוחח".

"אבל הם רוצים להפיל את השליט הגדול!"

"בכלל לא", אמר קלסייר בנחירה. "הם עושים כל מה שאצילים עושים – מתכננים בריתות. אין זה נדיר שהדור הבא מתחיל לארגן את הבריתות בין הבתים לפני שהוא מקבל את מושכות השלטון".

"אבל זה שונה", אמרה וין.

"באמת?" שאל קלסייר בשעשוע. "את אצילה מספיק זמן כדי לדעת זאת?"

היא הסמיקה והוא צחק והניח זרוע ידידותית סביב כתפיה. "הו, אל תתנהגי ככה. הם נראים בחורים מאוד נחמדים, יחסית לאצילים. אני מבטיח לא להרוג אותם, בסדר?"

וין הנהנה.

"אולי נוכל למצוא דרך אחרת להשתמש בהם - הם נראים פתוחים יותר מאחרים. אני פשוט לא רוצה שתתאכזבי, וין. הם עדיין אצילים. הם אינם יכולים לשנות את מה שהם, אבל זה אינו משנה את טבעם".

בדיוק כמו דוקסון, חשבה וין. קלסייר תמיד שופט את אלנד לרעה. אבל האם הייתה לה סיבה לחשוב אחרת? כדי להילחם בקרב כמו קלסייר ודוקסון, הרבה יותר יעיל - והרבה יותר טוב לנשמה - להניח שהאויבים שלך מרושעים.

"דרך אגב, מה קרה לאיפור שלך?" שאל קלסייר.

"אני לא רוצה לדבר על זה", אמרה וין ונזכרה בשיחה שלה עם אלנד. מדוע הייתי צריכה לבכות? אני כל כך טיפשה! ואיך פלטתי את השאלה אם הוא שכב עם סקאא.

קלסייר משך בכתפיו. "בסדר. אנחנו צריכים ללכת - אין לי ספק שוונטור וחבריו לא ידברו על משהו חשוב".

וין נעצרה.

"הקשבתי להם בשלוש הזדמנויות אחרות, וין", אמר קלסייר. "אני מוכן לסכם עבורך את השיחה".

"בסדר", היא אמרה באנחה. "אבל אמרתי לסייזד שאפגוש אותו במסיבה".

"אז לכי לך", אמר קלסייר. "אני מבטיח לא לספר לו שאת חומקת ככה ומשתמשת באלומנטיקה".

"הוא אמר לי שאני יכולה", אמרה וין כמתגוננת.

"באמת?"

וין הנהנה.

"טעות שלי", אמר קלסייר. "כדאי שתבקשי מסייזד לקחת עבורך גלימה לפני שתעזבו את המסיבה - יש לך אפר על כל השמלה. אפגוש אותך בחנותו של קביים - תדאגי שהכרכרה של סייזד תוריד אותך שם, ואז שייקח אותה אל מחוץ לעיר, כדי לשמור על סיפור הכיסוי".

וין הנהנה שוב, וקלסייר קרץ וזינק אל הערפילים.

בסיכומו של דבר, אני חייב לבטוח בעצמי. ראיתי אנשים שהדחיקו בתוכם את היכולת להבחין ולהכיר באמת ובצדק, ואני חושב שאיני אחד מהם. אני עדיין יכול לראות דמעות בעיניו של ילד ולחוש כאב בשל סבלו.

אם אי פעם אאבד את זה, אדע שלעולם לא אוכל לחזור אל נתיב התקווה לגאולה.

פרק 24

קלסייר היה בחנות כשווין וסייזד הגיעו. הוא ישב יחד עם האם, קביים וקפצן במטבח, והם נהנו מכוסית לילה מאוחרת.

"האם!" אמרה וין בהתלהבות כשנכנסה מהדלת האחורית. "חזרת!"

"כן", הוא אמר בשמחה והרים את כוסו.

"נראה כאילו שנים לא היית כאן!"

"את מספרת לי", אמר האם בקול רציני.

קלסייר צחקק וקם כדי למלא את כוסו. "האם קצת עייף מלשחק את הגנרל".

"הייתי צריך ללבוש מדים", התלונן האם והתמתח. הוא לבש כעת את המכנסיים והמקטורן הרגילים שלו. "אפילו הסקאא במטעים לא צריכים להתמודד עם עינויים כאלו".

"נסה ללבוש שמלת נשף רשמית", אמרה וין והתיישבה. היא ניקתה בידיה את קדמת שמלתה, והיא לא נראתה כפי שחששה. האפר השחרחר עדיין נראה על הבד השחור, והסיבים היו גסים במקומות שבהם היא השתפשפה כנגד האבן, אבל בקושי היה אפשר להבחין בהם.

האם צחק. "נראה שהצליחו להפוך אותך לגבירה של ממש כשלא הייתי כאן".

"ממש לא", אמרה וין כשקלסייר הניח כוס יין מולה. היא היססה קלות ואז לגמה ממנה.

"הגבירה וין צנועה עד מאוד, אדון האמונד", אמר סייזד והתיישב בעצמו. "היא סיגלה לעצמה היטב את מיומנויות האצולה - טוב יותר מכמה אצילים אמיתיים שאני מכיר".

וין הסמיקה, והאם צחק שוב. "צניעות, וין? ממי למדת מנהג מגונה שכזה?"

"בוודאי לא ממני", אמר קלסייר והציע כוס יין לסייזד. הטריסאי הרים את ידו בסירוב מנומס.

"מובן שהיא לא קיבלה את זה ממך, קל", אמר האם. "אולי קפצן לימד אותה. הוא נראה היחיד בצוות שיודע לסגור את הפה שלו, נכון, ילד?"

קפצן הסמיק וניסה להתחמק מווין.

אצטרך להתמודד איתו יום אחד, היא חשבה. אבל... לא הלילה. קלסייר חזר ואלנד איננו רוצח - הלילה צריך להירגע.

צעדים נשמעו במדרגות וכעבור רגע נכנס דוקסון אל החדר. "מסיבה? ואיש לא הזמין אותי?"

"נראית עסוק", אמר קלסייר.

"מלבד זאת", הוסיף האם, "אנחנו יודעים שאתה אחראי מכדי לשבת ולהשתכר עם קבוצת חדלי אישים שכמותנו".

"'מישהו צריך לדאוג שהצוות יתפקד", אמר דוקסון בקלילות ומזג לעצמו משקה. הוא עצר במקומו והזעיף פנים לעבר האם. "המקטורן הזה נראה לי מוכר..."

האם חייך. "קרעתי את השרוולים מהמעיל של המדים".

"אתה לא!" אמרה וין בחיוך.

האם הנהן ונראה מרוצה מעצמו.

דוקסון נאנח והמשיך למלא את הכוס. "האם, הדברים האלו עולים כסף".

"הכול עולה כסף", אמר האם. "השאלה היא מה זה כסף? בסך הכול תצוגה גשמית של רעיון מופשט. טוב, בשבילי ללבוש מדים היה מאמץ לא קטן. הייתי אומר שאני והמקטורן הזה שקולים כעת".

דוקסון רק פלבל בעיניו. בחדר הראשי נפתחה הדלת הקדמית ונסגרה, ווין שמעה את בריזה מברך לשלום את השוליה השומר.

"דרך אגב, דוקס", אמר קלסייר ונשען בגבו כנגד הארון. "אצטרך כמה 'תצוגות גשמיות של רעיון מופשט' בעצמי. הייתי רוצה לשכור מחסן קטן כדי לערוך כמה מהפגישות עם המודיעים שלי".

"אפשר לארגן את זה", אמר דוקסון. "בתנאי שנוכל להשתלט על תקציב המלתחה של וין, אני - "הוא קטע את דבריו והביט בווין. "מה עשית לשמלה הזאת, גבירתי הצעירה!"

וין הסמיקה והתכווצה בכיסאה. אולי זה נראה לעין קצת יותר מכפי שחשבתי...

קלסייר צחקק. "יכול להיות שתצטרך להתרגל לבגדים מלוכלכים, דוקס. וין חוזרת לתפקיד הערפילאית החל מהערב".

"מעניין", אמר בריזה ונכנס אל המטבח. "האם יורשה לי להציע לה להימנע מלהילחם נגד שלושה אינקוויזיטורים בו-זמנית?"

"אעשה כמיטב יכולתי", אמרה וין.

בריזה ניגש אל השולחן ובחר מושב בגינוניו האופייניים. האדם השמנמן הרים את מקל הקרב והצביע לעבר האם. "אני רואה שתקופת השקט שלי הסתיימה רשמית".

האם חייך. "חשבתי על כמה שאלות נהדרות בזמן שנעדרתי, ושמרתי אותן במיוחד בשבילך, בריזה".

"אני מתרגש עד אובדן חושים", אמר בריזה. הוא הפנה את מקלו לעבר לסטיבורנס. "קפצן, משקה".

קפצן זינק ממקומו ורץ להביט לבריזה כוס יין.

"הוא כזה בחור טוב", ציין בריזה וקיבל ממנו את המשקה. "אני כבר לא צריך להשתמש באלומנטיקה כדי להניע אותו. אילו רק כולם היו יכולים להתנהג כמותו".

קפצן הזעיף פנים. "נחמד זה לא לשחק מבחוץ".

"אין לי מושג מה אמרת, בחור", אמר בריזה. "אז אני פשוט מתכוון להעמיד פנים שמה שאמרת היה מובן ואני אמשיך הלאה".

קלסייר פלבל בעיניו. "לאבד את הלחץ על הנשיכה", הוא אמר. "לא מבלי צריך לדאוג".

"לרכוב על המעקה מצד ימין", אמר קפצן בהנהון.

"על מה שניכם מדברים?" אמר בריזה בכעס.

"להיות מה שהיה בהיר", אמר קפצן. "נשיכה היה רוצה זה".

"תמיד לרצות לעשות", הסכים קלסייר.

"תמיד לרצות את הרצון לעשות", הוסיף האם בחיוך. "להבהיר את הרצון של להיות של הלא".

בריזה פנה לדוקסון בכעס. "אני חושב שהחברים שלנו איבדו סוף כל סוף את שפיות דעתם, חברי היקר".

דוקסון משך בכתפיו. אחר כך אמר בפנים קפואים, "להיות תמיד לרצות להיות".

בריזה ישב בהלם, וצחוק אדיר פרץ בחדר. בריזה פלבל בעיניו ביהירות, הניד בראשו ומלמל משהו בנוגע לילדותיות המטרידה של חברי הצוות.

וין כמעט נחנקה מהיין בעת שצחקה. "מה בכלל אמרת?" היא שאלה את דוקסון שהתיישב לידה.

"אני לא בטוח", הוא התוודה. "אבל זה נשמע טוב".

"אני לא חושב שאמרת משהו, דוקס", אמר קלסייר.

"הו, הוא אמר משהו", אמר קפצן. "הוא פשוט לא אמר משהו בעל משמעות".

קלסייר צחק. "הוא עושה את זה רוב הזמן. גיליתי שאתה יכול להתעלם ממחצית מהדברים שדוקס אומר לך ולא לפספס הרבה - מלבד אולי איזו תלונה או שתיים שאתה מבזבז יותר מדי כסף".

"היי!" אמר דוקסון. "האם אני שוב צריך להזכיר ש'מישהו צריך להיות כאן אחראי? בחיי, האופן שבו אתם זורקים ככה תיבות..."

וין חייכה. אפילו תלונותיו של דוקסון היו משועשעות. קביים, בפניו החמוצים, התיישב בשקט ליד הקיר, אבל וין ראתה חיוך קטן על שפתיו. קלסייר קם ופתח בקבוק יין אדום נוסף, ומילא את הכוסות בעודו מספר לצוות על ההכנות של צבא הסקאא.

וין חשה... מסופקת. כאשר היא לגמה מהיין, היא הבחינה בדלת הפתוחה המובילה אל הסדנה החשוכה. היא דמיינה, רק לרגע, שהיא רואה דמות בצללים - ילדה קטנה ומפוחדת, חששנית וחשדנית. שערה של הנערה היה קצר ופרוע, והיא לבשה חולצה פשוטה ומלוכלכת וזוג מכנסיים חומים.

וין זכרה את הלילה השני בחנותו של קביים, כשהיא עמדה בסדנה החשוכה והביטה באחרים שחלקו שיחות לילה מאוחרות. האם היא באמת אותה ילדה - זאת שהסתתרה באפלה הקרה, כשהיא מביטה בצחוק ובידידות בקנאה נסתרת, ולא מעיזה להצטרף אליהם?

קלסייר העיר הערה שנונה במיוחד, שבעקבותיה פרצו בצחוק שאר האנשים בחדר.

צדקת, קלסייר, חשבה וין בחיוך. זה באמת יותר טוב.

היא עדיין לא הייתה כמותם - לא לגמרי. שישה חודשים לא יכלו להשתיק לגמרי את לחישותיו של ריין, והיא חשבה שלא תוכל אי פעם לבטוח באנשים כמו קלסייר. אבל... לפחות היא הייתה מסוגלת להבין מדוע הוא עושה זאת.

"בסדר", אמר קלסייר, משך כיסא והתיישב עליו הפוך. "נראה שהצבא יהיה מוכן בזמן, ומארש נמצא במקום. אנחנו צריכים להניע את התכנית. וין, יש חדשות מהנשף?"

"בית טקיאל מאוד פגיע", היא אמרה. "בני הברית שלו מתפזרים, וטורפי הנבלות מתקרבים ממעל. כמה לוחשים שהחובות והעסקאות המבוטלות יגרמו להם למכור את המצודה שלהם עד סוף החודש. אין סיכוי שהם יוכלו להמשיך לשלם את מס המצודות של השליט הגדול".

"זה מחסל לחלוטין את אחד הבתים הגדולים בעיר", אמר דוקסון. "רוב בני האצולה של טקיאל - כולל הערפילנים והערפילאים - יעברו למטעים החיצוניים כדי לשמור על מה שניתן".

"נחמד", ציין האם. כל בית אצולה שהם יוכלו להוציא מהעיר, יקל את ההשתלטות עליה בבוא היום.

"זה עדיין משאיר תשעה בתים גדולים בעיר", ציין בריזה.

"אבל הם יתחילו להרוג אחד את השני בלילה", אמר קלסייר. "הם נמצאים רק צעד אחד לפני מלחמה גלויה. אני מניח שנתחיל לראות בקרוב את היציאה מהעיר - כל מי שלא מוכן להסתכן בהתנקשות יצטרך לעזוב את לות'אדל לפחות לשנתיים".

"אבל נראה שהבתים החזקים אינם חוששים", אמרה וין. "הם עדיין עורכים נשפים".

"הו, הם ימשיכו בכך עד הסוף", אמר קלסייר. "הנשפים הם תירוץ מצוין לערוך בריתות ולהשגיח על האויבים. מלחמות הבתים פוליטיות בעיקר, ולכן הן דורשות שדות קרב פוליטיים".

וין הנהנה.

"האם", אמר קלסייר, "אנחנו צריכים לפקוח עין על צבא לות'אדל. אתה עדיין מתכנן לבקר אצל חבריך החיילים מחר?"

האם הנהן. "איני יכול להבטיח דבר, אבל אוכל ליצור קשר עם אנשי קשר ישנים. תן לי קצת זמן ואמצא דרך לגלות מה הצבא מתכנן".

"יפה מאוד", אמר קלסייר.

"הייתי רוצה ללכת איתו", אמרה וין.

קלסייר היסס. "עם האם?"

וין הנהנה. "עדיין לא התאמנתי עם בריון. האם יכול להראות לי כמה דברים".

"את כבר יודעת איך לשרוף פיוטר", אמר קלסייר. "התאמנו על זה".

"אני יודעת", אמרה וין. איך היא תוכל להסביר לו? האם התאמן רק עם פיוטר - הוא בוודאי טוב בכך מקלסייר.

"הו, הפסק להטריד את הילדה", אמר בריזה. "כנראה נמאס לה ממסיבות ונשפים. תן לה קצת לשוב ולהיות נערת רחובות רגילה".

"בסדר", אמר קלסייר ופלבל בעיניו. הוא מזג לעצמו כוס נוספת. "בריזה, איך המרגיעים שלך יוכלו לתפקד בלעדיך?"

בריזה משך בכתפיו. "אני, ללא ספק, החבר היעיל ביותר בצוות. אבל אני גם אימנתי אחרים - הם יצליחו לגייס היטב בלעדיי, במיוחד עכשיו, כשהסיפורים על השורד נעשו פופולריים מאוד".

"אנחנו צריכים לדבר על זה, קל", אמר דוקסון והזעיף פנים. "אני לא בטוח שאני אוהב את כל ההילה המיסטית הזאת סביבך וסביב המתכת האחת-עשרה".

"נוכל לדבר על זה מאוחר יותר", אמר קלסייר.

"למה אתה שואל אותי לגבי אנשיי?" אמר בריזה. "האם החלטת שחוש האופנה המטופח שלי מעמיד אותך באור גרוע ולכן החלטת להיפטר ממני?"

"יכול להיות", אמר קלסייר. "חשבתי לשלוח אותך להחליף את ידן לכמה חודשים".

"להחליף את ידן?" שאל בריזה בהפתעה. "אתה רוצה שאני אוביל את הצבא?"

"למה לא?" שאל קלסייר. "אתה טוב בלתת הוראות".

"מאחורי הקלעים, אישי היקר", אמר בריזה. "לעולם איני עומד בחזית. בחיי, אני אהיה גנרל. יש לך מושג כמה הרעיון הזה נשמע מגוחך?"

"אני מציע לך לחשוב על זה", אמר קלסייר. "עד שתצא נגיע כבר לסוף תקופת הגיוס, אז תוכל להיות יעיל עבורנו במערות, וידן יוכל לחזור לכאן ולהכין את אנשי הקשר שלו במקום".

בריזה הזעיף את פניו. "זה אפשרי".

"בכל מקרה", אמר קלסייר וקם ממקומו, "אני חושב שלא שתיתי מספיק יין. קפצן, תהיה בחור טוב, רוץ אל המרתף והבא לנו בקבוק נוסף, כן?"

הנער הנהן והשיחה חזרה לנושאים קלילים יותר. וין נשענה אחורנית בכיסאה וחשה את חום תנור הפחמים שבצד. ברגע זה היא פשוט נהנתה מהשלווה, מכך שאין לה צורך לדאוג, להילחם או לתכנן.

אילו רק ריין היה מכיר דבר כזה, היא חשבה ונגעה קלות בעגיל. אולי הדברים היו שונים עבורו. עבור שנינו.

וין והאם יצאו ביום המחרת לבקר אצל חיל המצב של לות'אדל.

לאחר חודשים רבים שבהם גילמה את תפקיד האצילה, וין חשבה שיהיה מוזר ללבוש שוב את בגדי הרחוב, אבל הופתעה. נכון, זה היה קצת שונה - היא לא הייתה צריכה לשבת בצורה נאותה או ללכת כך ששמלתה לא תשתפשף כנגד קירות או רצפות מלוכלכות - אבל הבגדים הרגילים היו טבעיים עבורה.

היא לבשה זוג מכנסיים חומים פשוטים וחולצה לבנה שהכניסה לתוך המכנסיים, ועליהם מקטורן עור. השיער המתארך שלה היה קשור מתחת לכובע. עוברי אורח היו יכולים לחשוב שהיא נער, אף שהאם חשב שזה לא משנה.

וזה באמת לא שינה דבר. וין התרגלה לכך שאנשים בוחנים ומעריכים אותה, אבל האנשים ברחוב אפילו לא זרקו לעברה מבט. פועלי סקאא סובלים, אצילים זוטרים אדישים, אפילו סקאא אמידים כמו קביים - כולם התעלמו ממנה.

כמעט שכחתי איך זה להיות בלתי נראית, חשבה וין. למרבה המזל, הדרכים הישנות שלה - להביט מטה כשהלכה, להתרחק מאנשים, לשמוט כתפיים כדי לא למשוך תשומת לב - כל אלה חזרו אליה בקלות. היה קל להיעשות וין, סקאא הרחוב; פשוט כמו לזכור נעימה ישנה שהיא הייתה רגילה לזמזם.

זאת רק תחפושת אחרת, חשבה וין כשהלכה לצדו של האם. האיפור שלי הוא מעטה קל של אפר שהונח בזהירות על לחיי. השמלה שלי היא זוג מכנסיים משופשפים כדי שייראו ישנים ובלויים.

אז מיהי באמת? וין נערת האשפתות? ואלט הגבירה? אף לא אחת מהן? האם חבריה באמת הכירו אותה? האם היא בכלל הכירה את עצמה?

"אה, התגעגעתי למקום הזה", אמר האם, בעודו הולך בשמחה לצדה. האם תמיד נראה שמח. מעולם לא ראתה אותו עגום, למרות מה שסיפר על הזמן שהנהיג את הצבא.

"זה די מוזר", הוא אמר ופנה אל וין. הוא לא הלך באותה אווירת תבוסתנות שווין סיגלה לעצמה. לא היה לו אכפת להיות נבדל משאר הסקאא. "אני בכלל לא צריך להתגעגע לכאן - כלומר, לות'אדל היא העיר הצפופה והמלוכלכת ביותר באימפריה האחרונה. אבל יש בה משהו..."

"המשפחה שלך חיה כאן?" שאלה וין.

האם הניד בראשו. "הם חיים בעיר קטנה יותר מחוץ ללות'אדל. אשתי תופרת שם. היא אומרת לאנשים שאני משרת בחיל המצב של לות'אדל".

"אתה לא מתגעגע אליהם?"

"כמובן", אמר האם. "זה קשה - לפעמים עוברים חודשים שלמים מבלי שאני רואה אותם - אבל עדיף כך. אם איהרג במהלך פעולה, האינקוויזיטורים לא יצליחו למצוא את משפחתי. אפילו לא אמרתי לקל באיזו עיר הם חיים".

"אתה חושב שהמיניסטריון יטרח כל כך?" שאלה וין. "כלומר, אתה כבר תהיה מת".

"אני ערפילן, וין - זה אומר שלכל צאצאיי יש דם אצילים. הילדים שלי אולי יהיו אלומנטיקנים, וכך גם ילדיהם. לא, כשהאינקוויזיטורים הורגים ערפילן, הם דואגים לחסל גם את ילדיו. הדרך היחידה לשמור על משפחתי היא להתרחק מהם".

"אתה יכול פשוט לא להשתמש באלומנטיקה", אמרה וין.

האם הניד בראשו. "אני חושב שאני לא מסוגל לעשות את זה".

"בגלל הכוח?"

"לא, בגלל הכסף", אמר האם בכנות. "בריונים - או זרועתנים, כפי שבני האצולה מכנים אותנו - הם הערפילנים המבוקשים ביותר. בריון מיומן יכול לחסל בקלות שישה אנשים רגילים, והוא יכול לשאת יותר, לסבול יותר ולנוע מהר יותר מכל שכיר חרב. כל אלה חשובים מאוד כשרוצים לשמור על צוות קטן. קחי שני קלעים וחמישה בריונים בערך, ויש לך צבא קטן ונייד. אנשים ישלמו הרבה כסף עבור הגנה כזאת".

וין הנהנה. "אני מבינה מדוע הכסף מפתה".

"הוא יותר ממפתה, וין. המשפחה שלי לא צריכה לחיות במשכנות עוני צפופים עם כל הסקאא, וגם לא לדאוג לאוכל. אשתי צריכה לעבוד רק למראית עין - יש להם חיים טובים, יחסית לסקאא. ברגע שיהיה לי מספיק כסף, נוכל לעזוב את המשלט המרכזי. באימפריה האחרונה יש מקומות שאנשים רבים אינם מכירים - מקומות שבהם אנשים עם מספיק כסף יכולים לחיות חיי אצולה. מקומות שבהם אפשר פשוט להפסיק לדאוג ולהתחיל לחיות".

"זה נשמע... מושך".

האם הנהן ופנה לעבר שדרה רחבה שהובילה לשערי העיר. "למעשה, קיבלתי את החלום הזה מקל. הוא תמיד אמר שזה מה שהוא רוצה לעשות. אני רק מקווה שיהיה לי יותר מזל..."

וין הזעיפה פנים. "כולם אומרים שהוא היה עשיר. מדוע הוא לא עזב?"

"אינני יודע", אמר האם. "תמיד יש פעולה נוספת - גדולה יותר מהאחרונה. אני חושב שברגע שאתה הופך למנהיג צוות, אתה מתמכר למשחק. לאחר זמן מה, הכסף כבר לא חשוב. בסופו של דבר, הוא שמע שהשליט הגדול הסתיר איזה סוד נורא בתוך הדביר שלו. אם הוא ומארה היו עוזבים לפני הפעולה הזאת... אבל זה לא קרה. אינני יודע - אולי הם לא היו מאושרים בחיים שבהם לא צריך לדאוג".

נדמה שהוא הסתקרן מהרעיון שלו עצמו, ווין ראתה כיצד עוד אחת מה"שאלות" שלו מתגלגלת במוחו.

אני מניחה שעבור מנהיג צוות, המשחק יכול להיות ממכר...

החששות הקודמים שלה חזרו. מה אם קלסייר יחליט להשתלט על כס השלטון? הוא בוודאי לא יהיה רע כמו השליט הגדול, אבל... היא קראה עוד ועוד מהיומן. השליט הגדול לא היה תמיד עריץ. הוא היה פעם אדם טוב. אדם טוב שחייו פשוט השתבשו.

קלסייר שונה, אמרה וין בתקיפות לעצמה. הוא יעשה את הדבר הנכון.

ובכל זאת היא תהתה. האם אולי אינו מבין זאת, אבל וין יכלה לראות את הפיתוי. למרות האצולה המתועבת, היה משהו משכר בחברה הגבוהה. וין נשבתה על ידי היופי, המוזיקה והריקודים. המשיכה שלה לא הייתה דומה לזו של קלסייר - היא לא התעניינה במשחקים פוליטיים או אפילו בתרמיות – אבל היא יכלה להבין מדוע הוא לא רצה לעזוב את לות'אדל מאחור.

חוסר הרצון הזה השמיד את קלסייר הישן. אבל הוא יצר משהו אחר - קלסייר נחוש ופחות שקוע בעצמו. כך יש לקוות.

כמובן יש לזכור, שתכניותיו בעבר גרמו למותה של אהובתו. האם זאת הסיבה שהוא שונא כל כך את האצולה?

"האם?" היא שאלה. "האם קלסייר תמיד שנא את האצולה?"

האם הנהן. "אבל עכשיו זה הרבה יותר גרוע".

"הוא מפחיד אותי לפעמים. נראה כאילו הוא רוצה להרוג את כולם, לא משנה במי מדובר".

"גם אני מודאג לגביו", אמר האם. "כל הסיפור הזה עם המתכת האחת-עשרה... הוא כאילו הופך את עצמו לאיש קדוש". הוא עצר והביט לעברה. "אל תדאגי. בריזה, דוקס ואני כבר דיברנו על זה. אנחנו מתכוונים לפנות אל קלסייר ולראות אם נוכל לעצור אותו. יש לו כוונות טובות, אבל יש לו גם נטייה להגזים במעשיו".

וין הנהנה. מולה המתינו שורות אנשים לאישור לעבור דרך שערי העיר. היא והאם חלפו בשקט על פני הקבוצה העגומה - פועלים שנשלחו אל הרציפים, אנשים שיצאו לעבוד במפעלים החיצוניים ליד נהר או אגם, אצילים זוטרים שרצו לצאת למסע. כולם היו צריכים סיבה טובה כדי לעזוב את העיר. השליט הגדול שלט ביד חזקה על התנועה בתוך ממלכתו.

מסכנים, חשבה וין כשעברה על פני קבוצת ילדים מלוכלכים שסחבו דליים ומברשות - כנראה בדרכם לנקות את החומה ולקרצף את החזזיות מתוך ביצורי האבן. לפניה, קרוב לשערים, פקיד בכיר קילל ודחף אדם מתוך התור. פועל הסקאא נפל בכובד על הקרקע, אבל הצליח להקים את עצמו והלך לסוף התור. אם הוא לא יוכל לצאת מהעיר, הוא לא יצליח לעבוד היום – ואם אין עבודה, אין מטבעות מזון עבור משפחתו.

וין עקבה אחר האם מעבר לשערים, ושניהם פנו לעבר רחוב המקביל לחומת העיר, שבקצהו ראתה וין מתחם בנוי גדול. היא מעולם לא בחנה את מפקדת חיל המצב. רוב אנשי הצוות נטו להתרחק מהמקום. אבל כאשר התקרבו, היא התרשמה מהמראה המבוצר של המקום. יתדות גדולות היו מוצבות על הקיר מסביב למתחם כולו. הבניינים שבתוכו היו גדולים ומבוצרים. חיילים עמדו ליד השערים והביטו בעוברים ושבים בעוינות.

וין נעצרה. "האם, כיצד נוכל להיכנס לשם?"

"אל תדאגי", הוא אמר כשהוא עוצר לידה. "מכירים אותי בחיל המצב. מלבד זאת, זה לא נורא כמו שזה נראה - החיילים כאן רק נראים מאיימים. כפי שאת יכולה להבין, לא אוהבים אותם. רוב החיילים במקום הם סקאא - אנשים שמכרו את עצמם לשליט הגדול למען חיים טובים יותר. בכל פעם שיש מהומות סקאא בעיר, החיילים המקומיים נפגעים קשה מהמתפרעים. לכן יש ביצורים".

"אז... אתה מכיר את האנשים האלו?"

האם הנהן. "אני לא כמו בריזה או קל, וין - אני לא יכול להעמיד פנים. אני מי שאני. החיילים האלו אינם יודעים שאני ערפילן, אבל הם יודעים שאני עובד בעולם התחתון. יש אנשים שאני מכיר כבר שנים. הם מנסים לגייס אותי כל הזמן. הם בדרך כלל מצליחים לגייס אנשים כמוני, שכבר נמצאים בשולי החברה".

"אבל אתה עומד לבגוד בהם", אמרה וין בשקט, כשהיא מושכת את האם לצד הדרך.

"לבגוד?" הוא שאל. "לא, זאת לא תהיה בגידה. האנשים האלו שכירי חרב, וין. הם נשכרו כדי להילחם, והם יתקפו חברים - אפילו קרובי משפחה – במהומה או במרד. חיילים לומדים להבין דברים כאלו. אנחנו אולי חברים, אבל כאשר תתחיל המלחמה, איש מאיתנו לא יהסס להרוג את האחר".

וין הנהנה באטיות. זה נשמע... קשה. אבל אלו החיים. קשים. החלק הזה משיעוריו של ריין לא היה שקר.

"בחורים מסכנים", אמר האם, בעודו מביט בחיילי העיר. "היינו יכולים להשתמש באנשים כאלו. לפני שעזבתי אל המערות, הצלחתי לגייס כמה מהחיילים שידעתי שירצו להקשיב לי. אבל השאר... טוב, הם בחרו את מסלול חייהם. בדיוק כמוני, גם הם רוצים לתת לילדים שלהם סיכוי טוב יותר בחיים - ההבדל הוא שהם מוכנים לעבוד עבורו כדי להשיג את זה".

האם פנה חזרה אליה. "בסדר, רצית כמה עצות בנוגע לשרפת פיוטר?"

וין הנהנה בלהיטות.

"החיילים בדרך כלל נותנים לי להילחם נגדם", אמר האם. "את יכולה לצפות בי נלחם - שרפי ארד כדי לראות מתי אני משתמש באלומנטיקה. הדבר הראשון והחשוב שאת צריכה ללמוד בנוגע ללחימה בפיוטר הוא מתי להשתמש במתכת. הבחנתי שאלומנטיקנים צעירים נוטים להבעיר תמיד את הפיוטר, כי הם חושבים שככל שאתה חזק יותר, אתה לוחם טוב יותר. אבל אתה לא תמיד רוצה לפגוע חזק בכל מהלומה.

"כוח הוא חלק גדול בלחימה, אבל איננו היחיד. אם אתה תמיד תוקף בכל הכוח, תתעייף מהר יותר והאויב שלך ידע מהם גבולותיך. אדם חכם תוקף בכל הכוח רק ב'סוף הקרב, כשיריבו נחלש. ובקרב ארוך - כמו במלחמה - החייל החכם הוא זה ששורד לאורך זמן. הוא האדם ששמר על כוחו".

וין הנהנה. "אבל חשבתי שאתה מתעייף לאט יותר כשאתה משתמש באלומנטיקה".

"כן", אמר האם. "למעשה, אדם עם מספיק פיוטר יכול להילחם בכוח מלא במשך שעות. אבל התקף פיוטר כזה דורש אימונים, ובסופו של דבר ייגמרו לך המתכות. כשזה יקרה, התשישות עלולה להרוג אותך.

"בכל מקרה, מה שניסיתי להסביר הוא שכדאי לך לשנות את פרצי הבערת הפיוטר. אם תשתמשי ביותר כוח מכפי שאת צריכה, את יכולה לאבד את שיווי המשקל. כמו כן, ראיתי בריונים שמסתמכים על הפיוטר שלהם גם באימונים. פיוטר מעצים את היכולות הגופניות שלך, אבל לא את הכישרון. אם אינך יודעת להשתמש בכלי נשק - או אם את לא מספיק מיומנת בלחימה - את תפסידי, ולא משנה כמה כוח יש לך.

"אצטרך להיזהר מאוד כשאהיה במתחם המפקדה, מכיוון שאני לא רוצה שהם ידעו שאני אלומנטיקן. תופתעי לדעת כמה זה חשוב. הביטי בי כשאשרוף פיוטר. אני לא רק אבעיר אותו עבור כוח - אם אמעד, אשרוף כדי לקבל שיווי משקל מיידי. כשאחמוק, אולי אשרוף אותו כדי לנוע מהר יותר. עשרות תרגילים קטנים יכולים לתת לך יתרון בקרב".

וין הנהנה.

"בסדר", אמר האם. "בואי נלך. אומר לאנשי הצבא שאת בתו של קרוב משפחה. את נראית מספיק צעירה לגילך כדי שלא יפקפקו בסיפור שלי. הביטי בי נלחם ונדבר לאחר מכן".

וין הנהנה שוב, ושניהם התקרבו אל מתחם הצבא. האם נופף לאחד השומרים. "היי, בווידון. יש לי יום חופשי. סרטס נמצא?"

"הוא כאן, האם", אמר בווידון. "אבל אני לא חושב שזה היום הטוב ביותר לאימונים..."

האם הרים גבה. "באמת?"

בווידון החליף מבטים עם אחד החיילים האחרים. "לך והבא את הקפטן", הוא אמר לאיש.

כעבור כמה רגעים, חייל שנראה מרשים התקרב אליהם מבניין צדדי, ונופף בידו ברגע שהבחין בהאם. על המדים שלו היו כמה פסי צבע נוספים, וכמה חלקי מתכת בצבע זהב על כתפו.

"האם", אמר החייל ויצא מהשער.

"סרטס", אמר האם בחיוך ולחץ את ידי האיש. "אני רואה שאתה כבר קפטן, כן?"

"זה קרה בחודש שעבר", אמר סרטס בהנהון. הוא עצר והביט בווין.

"זאת האחיינית שלי", אמר האם. "בחורה טובה".

סרטס הנהן. "נוכל לדבר רגע לבד, האם?"

האם משך בכתפיו והובל למקום מבודד ליד שערי המתחם. כוחות האלומנטיקה של וין אפשרו לה לשמוע את דבריהם. מה עשיתי לפני שידעתי לשרוף בדיל?

"תראה, האם", אמר סרטס. "לא תוכל להיכנס ולהתאמן לזמן מה. חיל המצב עומד להיות... עסוק בזמן הקרוב".

"עסוק?" שאל האם. "מה קרה?"

"אני לא יכול לומר", אמר סרטס. "אבל... תראה, אנחנו ממש צריכים חייל כמוך ברגע זה".

"לחימה?"

"כן".

"זה בטח משהו רציני אם כל חיל המצב יוצא להילחם".

סרטס השתתק לרגע ואז דיבר שוב בקול שקט - כה שקט, עד כי וין נאלצה להתאמץ כדי לשמוע. "יש מרד", לחש סרטס, "ממש כאן במשלט המרכזי. בדיוק קיבלנו הודעה. צבא של מורדי סקאא הופיע ותקף את חיל המצב בעיר הולסטפ שבצפון".

וין חשה צמרמורת.

"'מה?" אמר האם.

"הם כנראה הגיעו מהמערות שנמצאות שם", אמר החייל. "ההודעה האחרונה מסרה שהביצורים של הולסטפ מחזיקים מעמד - אבל האם, יש שם רק אלף איש. הם צריכים תגבורת ומיד, והקולוס לעולם לא יגיעו לשם בזמן. חיל המצב של ולטרו שלח חמשת אלפים חיילים, אבל לא ניתן להם להתמודד לבד. מדובר כנראה בכוח גדול של מורדים, והשליט הגדול נתן לנו אישור לסייע להם".

האם הנהן.

"אז מה אתה אומר?" שאל סרטס. "קרב אמיתי. תשלום קרב אמיתי. באמת נוכל להשתמש באדם עם כישרון כמו שלך - אני מיד עושה אותך קצין ומעניק לך מחלקה משלך".

"אני... אצטרך לחשוב על זה", אמר האם. הוא לא ידע להסתיר טוב את רגשותיו, וההפתעה נשמעה חשודה לווין. אבל לא נראה שסרטס הבחין בכך.

"אל תחשוב יותר מדי", אמר סרטס. "אנחנו מתכוונים לצאת בעוד שעתיים".

"אני בא", אמר האם ונשמע המום. "תן לי להחזיר את האחיינית שלי ולקחת כמה דברים. אחזור לפני שתעזבו".

"בחור טוב", אמר סרטס, ווין יכלה לראותו טופח על כתפו של האם.

הצבא שלנו נחשף, חשבה וין באימה. הם אינם מוכנים! הם היו צריכים לכבוש את לות'אדל בשקט, במהירות - לא להתמודד פנים מול פנים עם צבא העיר.

האנשים האלו עומדים להיטבח! מה קרה?

אין איש שמת בידיי או בפקודתי אם הייתה דרך אחרת. עדיין, אני הורג אותם. לפעמים אני מקלל את העובדה שאני רואה את החיים הארורים כפי שהם באמת.

פרק 25

קלסייר זרק מימייה נוספת לתוך תיקו. "בריזה, רשום את כל מקומות המסתור שבהם אני ואתה גייסנו. לך והזהר אותם שיש סיכוי שהמיניסטריון ישיג בקרוב אסירים שיסגירו את המקום".

בריזה הנהן. לראשונה הוא נמנע מלזרוק הערה עוקצנית. מאחוריו, השוליות רצו בחנותו של קביים, אספו והכינו את האספקה עבור קלסייר.

"דוקס, החנות הזאת בטוחה אלא אם כן הם תופסים את ידן. כל שלושת המבדילים של קביים נשארים במשמרת. אם יהיו בעיות, רוצו אל המאורה האחורית".

דוקסון הנהן בהבנה כשמסר את ההוראות לשוליות. אחד מהם כבר עזב, נושא אזהרה לרנו. קלסייר חשב שהאחוזה בטוחה - רק קבוצה אחת של דוברות עזבה מפליס, ואנשיה חשבו שרנו לא היה חלק מהתכנית. רנו לא יברח אלא רק כמפלט אחרון; אם הוא ייעלם, הוא ואלט יצטרכו להימחק מהתכניות שלהם.

קלסייר הכניס מנות מזון לתיקו והרים אותו על גבו.

"מה בנוגע אליי, קל?" שאל האם.

"אתה חוזר אל הצבא, כמו שהבטחת. זאת הייתה מחשבה חכמה - אנחנו צריכים מודיע בפנים".

האם הזעיף פנים בחשש.

"אין לי זמן להתעסק עכשיו עם הפחדים שלך, האם", אמר קלסייר. "אתה לא צריך לרמות אותם, רק תהיה עצמך ותקשיב למה שהם אומרים".

"אני לא אפנה נגד החיילים אם אני אלך איתם", הוא אמר. "אני אקשיב, אבל לא אתקוף אנשים שחושבים שאני בן בריתם".

"בסדר", אמר קלסייר בקצרה. "אבל אני באמת מקווה שתמצא דרך לא להרוג את החיילים שלנו. סייזד!"

"כן, אדון קלסייר?"

"כמה מהירות אגרת?"

סייזד הסמיק קלות והביט לעבר קבוצת האנשים המתרוצצת סביבו. "שעתיים, אולי שלוש. זה מאפיין שקשה מאוד לאגור".

"זה לא מספיק", אמר קלסייר. "אני יוצא לבד. דוקס אחראי עד שאחזור".

קלסייר הסתובב ונעצר. וין עמדה מאחוריו באותם מכנסיים, כובע וחולצה שלבשה לביקור בחיל המצב. היא נשאה תיק על גבה והביטה בו בעיניים יוקדות.

"זה יהיה מסע קשה, וין", הוא אמר. "מעולם לא עשית דבר כזה".

"זה בסדר".

קלסייר הנהן. הוא הוציא את ארגזו ממקומו מתחת לשולחן, פתח אותו ומסר לווין שקיק קטן מלא בחרוזי פיוטר. היא לקחה אותו מבלי לומר דבר.

"תבלעי חמישה חרוזים".

"'חמישה?"

"לעת עתה", אמר קלסייר. "אם תצטרכי לבלוע עוד, תקראי לי כדי שנעצור את הריצה".

"ריצה?" שאלה הנערה. "אנחנו לא עולים על סירת תעלה?"

קלסייר הזעיף פנים. "למה ש'נצטרך סירה?"

וין הביטה בשקיק, ואחר כך לקחה כוס מים והחלה לבלוע את החרוזים.

"בדקי שיש לך מספיק מים בתיק", אמר קלסייר. "קחי כמה מים שאת יכולה ". הוא עזב אותה, ניגש אל דוקסון והניח יד על כתפו. "השקיעה בעוד שלוש שעות. אם נרוץ מהר נוכל להגיע לשם מחר בצהריים".

דוקסון הנהן. "יכול להיות שתספיקו".

אולי, חשב קלסייר. חיל המצב של ולטרו היה במרחק שלושה ימים מהולסטפ. אפילו אם שליח היה רוכב כל הלילה, הוא לא היה מגיע ללות'אדל בפחות מיומיים. בזמן שאגיע אל הצבא...

דוקסון ראה את הדאגה בעיניו של קלסייר. "בכל מקרה, לא נוכל להשתמש עוד בצבא", הוא אמר.

"אני יודע", אמר קלסייר. "כל מה שאנחנו עושים עכשיו הוא להציל את חיי האנשים האלו. אמסור לך הודעה ברגע שאוכל".

דוקסון הנהן.

קלסייר פנה והבעיר פיוטר. התיק נעשה קל כנוצה, כאילו היה ריק לגמרי. "שרפי את הפיוטר, וין. אנחנו עוזבים".

היא הנהנה וקלסייר חש פעימה נובעת ממנה. "הבעירי אותו", הוא ציווה, בעודו שולף שתי גלימות ערפילאים מהארגז וזורק לה אחת. הוא לבש את האחרת וצעד קדימה ופתח את הדלת האחורית אל המטבח. השמש האדומה בערה מעליהם. חברי הצוות המתרוצצים עצרו לרגע ופנו להביט בקלסייר ווין העוזבים את הבניין.

הנערה מיהרה אחרי קלסייר. "האם אמר לי שאבעיר פיוטר רק כשאצטרך אותו - הוא אמר שכדאי להשתמש בו בעדינות".

קלסייר פנה לעבר הנערה. "זה לא הזמן לעדינות. הישארי קרוב אליי, נסי לעמוד בקצב שלי, ובשום פנים ואופן אל תגמרי את הפיוטר".

וין הנהנה, ולפתע הרגישה את הפחד מחלחל בתוכה.

"בסדר", אמר קלסייר והתנשם עמוקות. "נצא לדרך".

קלסייר רץ אל הסמטה בריצה על-אנושית. וין זינקה אחריו אל הסמטה ומשם אל הרחוב. פיוטר בער בתוכה באש להבות. בקצב שבו היא שרפה את החרוזים, היא כנראה תחסל את כל החמישה בפחות משעה.

הרחוב היה סואן מפועלי סקאא ומכרכרות אצילים. קלסייר התעלם מהתנועה ועקף את פינת הרחוב, כשהוא שומר כל העת על המהירות העצומה שלו. וין עקבה אחריו והתחילה לדאוג למה בדיוק הכניסה את עצמה הפעם.

אני לא יכולה לתת לו ללכת לבד, היא חשבה. אבל בפעם האחרונה שהיא אילצה את קלסייר לקחת אותה, היא כמעט נהרגה ובילתה חודש שלם במיטה.

קלסייר עקף כרכרות, חלף על פני עוברי אורח, והסתער במורד הרחוב כאילו היה שייך רק לו. וין עקבה אחריו ככל יכולתה. הקרקע הייתה כתם מטושטש מתחת לרגליה, אנשים חלפו מהר מכדי שתראה את פניהם. כמה מהם קראו אחריה בכעס, אבל שניים מהם החניקו מיד את זעקותיהם והשתתקו.

הגלימות, חשבה וין. זאת הסיבה שאנחנו לובשים אותן - זאת הסיבה שאנחנו תמיד לובשים אותן. אצילים שרואים את גלימות הערפילאים יודעים לעזוב אותנו.

קלסייר פנה, רץ ישירות לעבר השערים הצפוניים של העיר. וין עקבה אחריו. קלסייר לא האט כשהתקרב אל השערים, וטורי האנשים החלו להצביע לעברם. שומרי השער פנו לעברם בפנים מופתעים.

קלסייר קפץ.

אחד מהשומרים העטויים בשריון התמוטט אל הקרקע בזעקה, מחוץ אל הקרקע עקב משקלו האלומנטי של קלסייר, כשמנהיג הצוות חלף מעליו. וין נשמה עמוקות, זרקה מטבע כדי לתת לעצמה כוח זינוק, וקפצה אחריו. היא הצליחה לזנק מעל השומר, שהביט מעלה בפליאה, בזמן שחברו עדיין התכווץ על הקרקע.

וין דחפה כנגד שריונו של החייל וזרקה את עצמה גבוה לשמים. האדם מעד, אבל נותר עומד על רגליו - וין לא הייתה כבדה כמו קלסייר.

היא זינקה מעל החומה ושמעה זעקות פליאה מהשומרים ההולכים עליה. היא קיוותה שאיש לא זיהה אותה. אין סיכוי שיזהו. הכובע שלה אמנם עף מראשה, אבל האנשים שהכירו את ואלט הגבירה, לא ישייכו אותה כנראה לערפילאית במכנסיים המלוכלכים.

גלימתה של וין הצליפה בכעס באוויר החולף. קלסייר השלים את הקשת לפני שהיא התחילה לנחות, ווין המשיכה לעקוב אחריו במהירות. היה מאוד מוזר להשתמש באלומנטיקה בשעות היום. אפילו לא טבעי. וין טעתה והביטה מטה בזמן שנפלה. במקום לראות את הערפילים המתערבלים והנעימים, היא ראתה את הקרקע הרחק מתחתיה.

אני כל כך גבוהה! חשבה וין באימה. למרבה המזל, היא לא הייתה מבולבלת מכדי לדחוף את המטבע שבו קלסייר השתמש כדי לנחות. היא האטה את נפילתה למהירות נסבלת לפני שנחתה בכבדות על הקרקע המכוסה באפר.

קלסייר יצא מיד אל הדרך הראשית. וין עקבה אחריו, כשהיא מתעלמת מהסוחרים והנוודים. עכשיו כשיצאו מהעיר, היא חשבה שקלסייר יאט את הקצב. אבל לא, הוא האיץ.

ולפתע היא הבינה. קלסייר לא התכוון ללכת למערות, או אפילו לרוץ אליהן.

הוא התכוון להסתער כל הדרך לשם.

זה היה מסע בן שבועיים בתעלה. כמה זמן הוא יארך עבורם? הם היו מהירים, מאוד מהירים. יותר אטיים מסוס דוהר, כמובן, אבל סוס לא יכול לשמור על דהרה לאורך זמן.

וין לא חשה תשישות בזמן שרצה. היא הסתמכה על פיוטר, ולכן גופה לא התאמץ. היא כמעט לא הרגישה את הצעדים פוגעים בקרקע שמתחתיה, ועם מאגר כה אדיר של פיוטר, היא חשה שתוכל לשמור על המהירות למשך זמן רב.

היא השיגה את קלסייר ורצה לצדו. "זה קל מכפי שחשבתי".

"פיוטר מעצים את שיווי המשקל שלך", אמר קלסייר. "אחרת היית מסתבכת ברגליים שלך ונופלת".

"מה אתה חושב שנמצא שם? כלומר, במערות".

קלסייר הניד בראשו. "אין טעם לדבר. שמרי על הכוח שלך".

"אבל אני בכלל לא מרגישה עייפה!"

"נראה אותך בעוד שש-עשרה שעות", אמר קלסייר והאיץ עוד יותר כשעזבו את הדרך הראשית, ורצו לאורך שביל הגרירה ליד תעלת לות'-דאבן.

שש-עשרה שעות!

וין התמקמה מאחורי קלסייר, כשהיא נותנת לעצמה מרחב גדול לריצה. קלסייר האיץ עד שהגיע לקצב מטורף. הוא צדק: ללא המתכת היא הייתה מועדת על הדרך הטרשית. אבל בעזרת הפיוטר והבדיל היא הצליחה להישאר על רגליה - אף שמעשה זה דרש תשומת לב רבה יותר כאשר האפלה ירדה והערפילים הגיעו.

לעתים קלסייר השליך מטבע וזרק את עצמו מראש גבעה אחת לאחרת. אבל בדרך כלל הוא שמר על קצב קבוע של ריצה ונשאר ליד התעלה. שעות חלפו, ווין החלה להרגיש את התשישות שקלסייר צפה. היא שמרה על המהירות אבל הרגישה משהו מתחת - התנגדות כלשהי, רצון לעצור ולנוח. למרות הפיוטר, הכוח נטש את גופה.

היא תמיד דאגה שהפיוטר לא ייגמר לה. היא חששה שאם זה יקרה, התשישות תצנח עליה בעוצמה כה רבה, עד כי לא תצליח ללכת שוב. קלסייר פקד עליה לשתות כמות מגוחכת של מים, אף שהיא לא הייתה צמאה.

הלילה היה חשוך ושקט. הנוודים לא העזו לצאת אל הערפילים. הם חלפו על פני סירות תעלה ודוברות הקשורות בצד למנוחת הלילה, וגם על פני מחנות של גוררי תעלה, שהאוהלים שלהם צמודים זה לזה מפחד מהערפילים. פעמיים הם ראו ערפאים בדרך, הראשון הבהיל מאוד את וין. קלסייר פשוט חלף על פניו - כשהוא מתעלם לחלוטין מהשאריות השקופות והנוראות של האנשים והחיות שהוא עיכל, שעצמותיהם יצרו את השלד שלו.

היא המשיכה לרוץ. הזמן נעשה ערטילאי, והריצה השתלטה על כל הווייתה של וין. התנועה דרשה ממנה תשומת לב כה רבה, עד כי לא הצליחה אפילו להתמקד בקלסייר שרץ לפניה בערפילים. היא המשיכה לשים רגל אחת אחרי האחרת. הגוף שלה נותר חזק - אבל בו בזמן היא הייתה מותשת לחלוטין. כל צעד, אף שהיה מהיר ביותר, היה מלאכה קשה. היא התחילה לערוג למנוחה.

קלסייר לא נתן לה מנוח. הוא הוסיף לרוץ ואילץ אותה להמשיך הלאה, לשמור על המהירות המסחררת. עולמה של וין הפך לגוש חסר זמן של כאב ועייפות מחרידה. הם האטו מדי פעם כדי לשתות מים או לבלוע חרוזי פיוטר נוספים - אבל היא לא הפסיקה לרוץ. כאילו... כאילו לא הייתה מסוגלת לעצור. וין נתנה לתשישות לשטוף את מוחה. הבערת פיוטר הייתה כל מה שהיא יכלה לעשות. לא היה דבר אחר בעולם.

האור הפתיע אותה. השמש החלה לזרוח, הערפילים נעלמו. אבל קלסייר לא נתן לאור לעצור אותם. כיצד הוא מסוגל? הם חייבים לרוץ. הם חייבים... פשוט... חייבים.... לרוץ...

אני עומדת למות.

זאת לא הייתה הפעם הראשונה שווין חשבה על כך במהלך הריצה. למעשה, הרעיון הסתחרר כל הזמן במוחה ודגדג את מחשבותיה כמו ציפור טורפת. אבל היא המשיכה לנוע. לרוץ.

אני שונאת לרוץ, היא חשבה. זאת הסיבה שתמיד חייתי בעיר, לא באזור הפתוח. כדי שלא אצטרך לרוץ.

משהו בתוכה ידע שהמחשבה איננה הגיונית. אבל בהירות מחשבה לא הייתה אחת מהמעלות שלה באותו רגע.

אני גם שונאת את קלסייר. הוא פשוט ממשיך לרוץ. כמה זמן עבר מאז זרחה השמש? דקות? שעות? שבועות? שנים? בחיי, אני חושבת -

קלסייר האט ונעצר בדרך לפניה.

וין הייתה המומה כל כך עד שכמעט נתקלה בו. היא מעדה והאטה את עצמה בגמלוניות, כאילו שכחה כיצד עושים כל דבר אחר מלבד ריצה. היא נעצרה והביטה על רגליה בהלם.

זה לא נכון, היא חשבה. אני לא יכולה פשוט לעמוד כאן. אני חייבת לזוז.

היא הרגישה את עצמה זזה שוב, אבל קלסייר אחז בה. היא נאבקה כנגדו, אבל ברפיון.

נוחי, אמר קול בתוכה. הירגעי. שכחת כבר איך עושים את זה, אבל זה כל כך נעים...

"וין!" אמר קלסייר. "אל תכבי את הפיוטר. המשיכי לשרוף אותו או שתתעלפי!"

וין הנידה ראשה בבלבול, בעודה מנסה להבין את דבריו.

"בדיל!" הוא אמר. "הבעירי אותו. עכשיו!"

היא עשתה זאת. ראשה בער בכאב ראש פתאומי שהיא כמעט שכחה, והיא נאלצה לעצום את עיניה כנגד אור השמש המסנוור. רגליה כאבו וכפות רגליה היו במצב גרוע יותר. אבל פרץ חושים פתאומי החזיר את השפיות למוחה והיא מצמצה והביטה לעבר קלסייר.

"טוב יותר?" הוא שאל.

היא הנהנה.

"עשית כרגע משהו איום לגוף שלך", אמר קלסייר. "הוא היה אמור להתעלף לפני כמה שעות, אבל הפיוטר המשיך להניע אותך. את תתאוששי - אפילו תוכלי לדחוף את עצמך לשיאים חדשים - אבל ברגע זה את חייבת להמשיך ולשרוף פיוטר ולהישאר ערה. נוכל לישון מאוחר יותר".

וין הנהנה שוב. "למה..." קולה היה צרוד כשדיברה. "למה עצרנו?"

"הקשיבי".

היא עשתה כן. היא שמעה... קולות. צעקות.

היא הביטה לעברו. "קרב?"

קלסייר הנהן. "העיר הולסטפ נמצאת במרחק שעה צפונית מאיתנו, אבל אני חושב שהגענו ליעדנו. בואי".

הוא שחרר אותה, זרק מטבע וזינק מעבר לתעלה. וין הייתה בעקבותיו כשרץ במעלה גבעה. קלסייר הגיע לפסגתה והביט אל הנוף. הוא סקר את השטח והביט למזרח. וין עלתה על הגבעה וראתה בקלות את הקרב - אם אכן זה מה שהיה - במרחק. תנודות הרוח הביאו את הניחוחות לאפה.

דם. העמק שלמטה היה זרוע גופות. אנשים עדיין נלחמו בקצה המרוחק של העמק - קבוצה קטנה ועלובה בבגדים שונים הייתה מוקפת בצבא גדול יותר לבוש מדים.

"איחרנו", אמר קלסייר. "האנשים שלנו כנראה חיסלו את חיל המצב של הולסטפ, ואז ניסו לצעוד חזרה אל המערות. אבל העיר ולטרו נמצאת רק במרחק כמה ימים מכאן, וחיל המצב שלה מונה חמשת אלפים איש. החיילים הגיעו לפנינו".

וין מצמצה. היא השתמשה בבדיל למרות האור וראתה כי הוא צדק. הצבא הגדול יותר לבש את מדי הקיסרות, ושורת הגופות הסגירה כי הם ארבו לחיילי הסקאא כאשר עברו במקום. לצבא שלהם לא היה סיכוי. בעודה מביטה, הסקאא החלו להניף את ידיהם באוויר, אבל החיילים המשיכו להרוג אותם. כמה מהאיכרים המשיכו להילחם בעוז, אבל הם נפלו במהירות.

"זה טבח", אמר קלסייר בכעס. "חיילי ולטרו קיבלו הוראה לחסל את כל הקבוצה". הוא צעד קדימה.

"קלסייר!" אמרה וין ואחזה בזרועו. "מה אתה עושה?"

הוא פנה אליה. "עדיין יש שם אנשים. הם האנשים שלי".

"מה אתה מתכוון לעשות - לתקוף צבא שלם בעצמך? לאיזו מטרה בדיוק? למורדים שלך אין אלומנטיקה - הם לא יצליחו לרוץ מהר כמוך ולהימלט. אתה לא יכול לעצור צבא שלם, קלסייר".

הוא השתחרר מאחיזתה. לא היה לה כוח לעצור אותו. היא מעדה, נפלה על האדמה השחורה והקשה, כשהיא מפיצה עננת אפר לאוויר. קלסייר החל ללכת במורד הגבעה לעבר שדה הקרב.

וין התייצבה על ברכיה. "קלסייר", היא אמרה, כשהיא רועדת בשקט מתשישות. "אנחנו לא בלתי מנוצחים, אתה זוכר?"

הוא נעצר במקומו.

"'אתה לא בלתי מנוצח", היא לחשה. "אתה לא יכול לעצור את כולם. אתה לא יכול להציל את האנשים האלו".

קלסייר עמד בדממה באגרופים מכווצים. ואז, באטיות, הוא הרכין את ראשו. במרחק נמשך הטבח, אף שכמעט לא נותרו מורדים.

"המערות", לחשה וין. "הכוח שלנו השאיר כמה אנשים מאחור, לא? אולי הם יוכלו לספר לנו מדוע הצבא נחשף. אולי תוכל להציל את האנשים שנשארו מאחור. אנשיו של השליט הגדול בוודאי יחפשו את מפקדת הצבא - אם עדיין לא עשו זאת".

קלסייר הנהן. "בסדר. בואי נלך".

קלסייר צנח לתוך המערה. הוא נאלץ להבעיר בדיל כדי לראות משהו באפלה העמוקה, המוארת רק במעט אור שמש שבקע פנימה. רעשיה של וין המתחככת בשולי הסדק רעמו באוזניו המשופרות. במערה עצמה... כלום. לא היה קול, לא היה אור.

היא טעתה, חשב קלסייר. איש לא נשאר מאחור.

קלסייר נשף באטיות וניסה למצוא פורקן לתסכולו ולכעסו. הוא זנח את אנשיו בשדה הקרב. הוא הניד בראשו והתעלם ממה שההיגיון אמר לו כעת. כעסו עדיין היה טרי.

וין ירדה אל הקרקע לצדו ודמותה הייתה רק צל בעיניו הבוחנות.

"המקום ריק", הוא קרא, וקולו הדהד במערה השוממת. "טעית".

"לא", לחשה וין. "שם".

לפתע היא נעלמה, כשהיא חולפת על פני הרצפה כמו חתול חמקן. קלסייר קרא אחריה בחשכה, חרק שיניים ועקב אחריה לפי הרעשים במורד אחד המסדרונות.

"וין, חזרי לכאן! אין כאן –"

קלסייר נעצר. הוא ראה אך בקושי ניצוץ אור במסדרון שמולו. לכל הרוחות! איך היא ראתה אותו מהמרחק הזה?

הוא עדיין שמע את וין לפניו. קלסייר התקדם בזהירות, כשהוא בודק את מאגרי המתכות שלו, ודואג שמא סוכני המיניסטריון הכינו לו מלכודת. כשהתקרב אל האור, קרא אליו קול. "מי שם? אמור את הססמה!"

קלסייר המשיך ללכת. המערה התבהרה והוא הצליח לזהות דמות האוחזת בחנית כנגד האור. וין המתינה כפופה באפלה. היא הביטה מעלה בסקרנות כאשר חלף על פניה. נראה שהיא התגברה על התקף הפיוטר, לעת עתה. ברגע שהיא תפסיק לנוע, היא תרגיש אותו במלוא העוצמה.

"אני יכול לשמוע אותך!" אמר השומר בחשש. קולו נשמע מוכר. "הזדהה".

קפטן דמו, הבין קלסייר. אחד משלנו. זו איננה מלכודת.

"אמור את הססמה!" פקד דמו.

"איני זקוק לססמה", אמר קלסייר ונכנס אל האור.

דמו הוריד את החנית. "לורד קלסייר? הגעת... האם זה אומר שהצבא ניצח?"

קלסייר התעלם מהשאלה. "מדוע אינכם שומרים על הכניסה?"

"חשבנו... שיהיה נבון יותר לסגת ולהגן על המערך הפנימי, אדוני הלורד. לא נותרו רבים מאיתנו".

קלסייר הביט לעבר הכניסה למסדרון. כמה זמן יעבור עד שאנשי השליט הגדול ימצאו מישהו שידבר? מתברר שווין צדקה - צריך לקחת אותם מכאן.

וין קמה והתקרבה אליו, כשהיא בוחנת את החייל הצעיר בעיניים שקטות. "כמה מכם נותרו?"

"בערך אלפיים", אמר דמו. "אנחנו... טעינו, אדוני הלורד. אני מצטער".

קלסייר השיב אליו את מבטו. "טעיתם?"

"חשבנו שגנרל ידן פעל בחיפזון", אמר דמו והסמיק מבושה. "נשארנו מאחור. חשבנו... שאנחנו נאמנים לך יותר מאשר לו. אבל היינו צריכים ללכת עם שאר הצבא".

"הצבא מת", אמר קלסייר בקצרה. "אסוף את אנשיך, דמו. אנחנו צריכים לעזוב עכשיו".

באותו לילה ישב קלסייר על גדם עץ, כשהערפילים מתאספים סביבו, ואילץ את עצמו להתמודד עם מאורעות היום ומשמעותם.

הוא ישב כשידיו שלובות לפנים והאזין לקולות העמומים של אנשי הצבא הנרדמים. למרבה המזל, מישהו חשב להכין את הקבוצה לעזיבה מהירה. לכל אדם היה יצוע, כלי נשק ומספיק מזון לשבועיים. ברגע שקלסייר יגלה מי האיש, הוא יקבל ממנו קידום מהיר ביותר.

אלא שלא נותר כוח לפקד עליו. אלפיים האיש הנותרים כללו חיילים רבים ששיא כושרם מאחוריהם - כאלה שהיו מספיק חכמים לראות שתכניתו של ידן מטורפת, או מספיק צעירים כדי לפחוד לצאת לקרב.

קלסייר הניד בראשו. כל כך הרבה מתים. הם אספו קרוב לשבעת אלפים איש לפני הכישלון הזה, ועכשיו רובם מתים. ידן החליט כנראה "לבחון" את הצבא בתקיפה לילית של חיל המצב של הולסטפ. מה הוביל אותו להחלטה טיפשית כל כך?

אני, חשב קלסייר. זאת אשמתי. הוא הבטיח להם עזרה על-טבעית. הוא הציב את עצמו במעלה גבוהה, הפך את ידן לחלק מהצוות, ודיבר על כך שניתן לעשות את הבלתי אפשרי. האם זה מפתיע שידן חשב שהוא מסוגל לתקוף את האימפריה האחרונה בקרב ישיר, בהתחשב בביטחון שהעניק לו קלסייר? האם זה מפתיע שהחיילים הלכו עם האיש הזה, בהתחשב בהבטחות של קלסייר?

ועכשיו האנשים האלו מתו, וקלסייר האחראי לכך. המוות לא היה חדש עבורו. גם לא הכישלון - לא עוד. אבל הוא לא הצליח להתגבר על ההתכווצות בבטנו. נכון, האנשים מתו בלחימה נגד האימפריה האחרונה, וזה המוות הטוב ביותר שסקאא יכול לצפות לו - אבל הם מתו בציפייה להגנה אלוהית מקלסייר... וזה הטריד אותו.

ידעת שיהיה קשה, הוא אמר לעצמו. הבנת את גודל הנטל שלקחת על עצמך.

אבל איזו זכות הייתה לו? אפילו חברי הצוות שלו - האם, בריזה והאחרים - הניחו שהאימפריה האחרונה בלתי מנוצחת. הם הלכו אחריו מתוך אמונה בקלסייר, ומכיוון שהוא עיגן את תכניותיו בפעולת גנבה. עכשיו הפטרון של הפעולה מת. סייר שנשלח אל שדה הקרב הצליח לאשש את מותו של ידן. החיילים הציבו את ראשו על חנית לצד הדרך, יחד עם כמה מקציניו של האם.

צעדים התקרבו אליו. קלסייר הביט מעלה ותהה אם יש לו בכלל כוח לעמוד. וין שכבה מכורבלת לצד גדם העץ, כשהיא ישנה על הקרקע הקשה, וגלימת הערפילאים משמשת לה ככר. התקף הפיוטר הממושך שלהם התיש את הנערה והיא התמוטטה ברגע שקלסייר קרא להם לעצור למנוחת לילה. הוא רצה לישון בדיוק כמותה. אבל היה לו הרבה יותר ניסיון בגרירת התקף פיוטר מאשר לה. גופו יתמוטט בסופו של דבר, אבל הוא יכול להמשיך עוד קצת.

דמות הופיעה מתוך הערפילים וצלעה לכיוונו של קלסייר. האיש היה זקן יותר מכל האנשים שקלסייר גייס. הוא כנראה היה אחד מחברי תנועת המרי מהתקופה שלפני הגיוס - סקאא שחי במערות לפני שקלסייר סיפח אותן לעצמו.

האיש בחר אבן גדולה ליד גדם העץ של קלסייר והתיישב באנחה. מפליא שאדם כה זקן הצליח לשרוד עד עכשיו. קלסייר הריץ את הקבוצה בקצב מהיר, כדי להרחיקם כמה שיותר ממערך המערות.

"האנשים לא יצליחו לישון היטב", אמר הזקן. "הם לא רגילים לשהות בערפילים".

"אין להם כל כך הרבה אפשרויות", אמר קלסייר.

האיש הזקן הניד בראשו. "נראה שלא". הוא ישב בשקט לזמן מה ועיניו הזקנות בלתי חדירות. "אתה לא מזהה אותי, נכון?"

קלסייר בחן אותו והניד בראשו. "אני מצטער. גייסתי אותך?"

"במובן מה. הייתי אחד מהסקאא במטע של לורד טרסטינג".

קלסייר פצה את פיו בפליאה, כשהצליח לבסוף לזהות את ראשו הקירח של האיש ואת יציבתו העייפה אך החזקה. "אתה האיש הזקן שאיתו ישבתי באותו לילה. שמך הוא..."

"מניס. לאחר שהרגת את טרסטינג נאלצנו ללכת אל המערות, והמורדים קיבלו אותנו אליהם. הרבה מהאחרים עזבו לאחר זמן מה ויצאו למצוא מטעים אחרים. כמה מאיתנו נשארו".

קלסייר הנהן. "אתה מאחורי כל הסיפור הזה, נכון?" הוא אמר והחווה לעבר המחנה. "ההכנות המוקדמות?"

מניס משך בכתפיו. "כמה מאיתנו לא מסוגלים להילחם, ולכן אנחנו עושים דברים אחרים".

קלסייר נשען קדימה. "מה קרה, מניס? מדוע ידן עשה את זה?"

מניס הניד בראשו. "תמיד חושבים שהאנשים הצעירים שוטים, אבל אני הבחנתי שקצת זקנה יכולה לגרום לאדם להיות טיפש יותר מילד. ידן... טוב, הוא היה מסוג האנשים שהתרשם בקלות מכל דבר - גם ממך וגם מהמוניטין שהשארת לו. כמה מהגנרלים שלו חשבו שיהיה זה רעיון טוב לתת לאנשים קצת ניסיון קרב מעשי, והם חשבו שפשיטה לילית על חיל המצב של הולסטפ תהיה מהלך נבון. אבל הוא כנראה היה קשה מכפי שהם חשבו".

קלסייר הניד בראשו. "אפילו אם הם היו מצליחים, חשיפת הצבא הייתה מחסלת את יעילותו".

"הם האמינו בך", אמר מניס בשקט. "הם חשבו שהם לא מסוגלים להפסיד".

קלסייר נאנח ושמט את ראשו אחורנית, בעודו מביט מעלה אל הערפילים המתערבלים. הוא נשף באטיות, והאדים התערבבו בזרמי הרוח שמעליו.

"אז מה יקרה לנו?" שאל מניס.

"נפצל אתכם", אמר קלסייר, "נכניס אתכם ללות'אדל בקבוצות קטנות, ותוכלו להיעלם באוכלוסיית הסקאא המקומית".

מניס הנהן. הוא נראה עייף - מותש - אבל עדיין לא הלך לישון. קלסייר היה יכול להבין את הרגשתו.

"אתה זוכר את השיחה שלנו במטע של טרסטינג?" שאל מניס.

"קצת", אמר קלסייר. "ניסית להניא אותי מלגרום צרות".

"אבל זה לא עצר אותך".

"אני חושב שאני טוב רק בלגרום צרות, מניס. אתה כועס עליי בגלל מה שעשיתי שם, על מה שאילצתי אותך להיות?"

מניס חשב והנהן. "אבל במובן מסוים אני מודה לך. חשבתי שחיי הסתיימו - התעוררתי בכל בוקר וציפיתי שלא יהיה לי כוח לקום. אבל... טוב, גיליתי מטרה חדשה במערות. ועל כך אני אסיר תודה לך".

"אפילו לאחר מה שעשיתי לצבא?"

מניס נחר בבוז. "אתה מחשיב את עצמך יותר מדי, בחור צעיר. החיילים האלו גרמו למותם שלהם. אתה אולי היית הכוח המדרבן, אבל לא הורית להם לתקוף.

"בכל מקרה, זה איננו מרד הסקאא הראשון שחוסל. כלל וכלל לא. במובן מסוים, השגת הרבה - גייסת צבא בסדר גודל מרשים, חימשת ואימנת אותו מעבר לכל הציפיות. הדברים התנהלו מהר יותר מכפי שציפית, אבל אתה יכול להיות גאה בעצמך".

"גאה?" שאל קלסייר, וקם כדי לשחרר מעט מן המתיחות שבו. "הצבא היה צריך לעזור לנו להפיל את האימפריה האחרונה, לא לחסל את עצמו בקרב טיפשי וחסר משמעות באיזה עמק במרחק שבועות מלות'אדל".

"להפיל את..." מניס הביט מעלה וקימט את מצחו. "אתה באמת מצפה לעשות זאת?"

"כמובן", אמר קלסייר. "מדוע גייסתי צבא כל כך גדול?"

"כדי להביע התנגדות", אמר מניס. "כדי להילחם. זאת הסיבה שהבחורים האלו באו למערות. זה לא היה עניין של ניצחון או הפסד, המחשבה הייתה רק לעשות משהו - כל דבר - כדי להתנגד לשליט הגדול".

קלסייר פנה אליו במבט שואל. "מההתחלה חשבת שלצבא אין סיכוי?"

"לאיזו תוצאה ציפית?" שאל מניס. הוא קם והניד בראשו. "כמה אולי התחילו לחלום על חיים אחרים, אבל אי אפשר לנצח את השליט הגדול. פעם נתתי לך עצה - אמרתי לך לבחור בזהירות את הקרבות שלך. ובכן, אני האמנתי שהיה חשוב להילחם בקרב הזה.

"עכשיו, אני רוצה לתת לך עצה נוספת, קלסייר, השורד מהת'סין. דע מתי לפרוש. עשית דברים גדולים שעלו על כל הציפיות. הסקאא שלך הרגו חיל מצב שלם לפני שארבו להם והרגו אותם. זה ניצחון הסקאא הגדול ביותר בעת האחרונה, אולי במאות השנים האחרונות. עכשיו הגיע הזמן לסגת".

ובזאת הנהן האיש הזקן בראשו והחל לדדות בחזרה אל מרכז המחנה.

קלסייר עמד המום. הניצחון הגדול ביותר של הסקאא בעת האחרונה...

זו לא הייתה המטרה שלשמה הוא נלחם. הוא לא נלחם רק בשליט הגדול ולא רק נגד האצולה. הוא נלחם כנגד אלף שנים של עריצות, אלף שנים של חיים בחברה שיכולה לתייג את מותם של חמשת אלפים איש כ"ניצחון גדול". חייהם של הסקאא היו חסרי תקווה לחלוטין, והם יכלו למצוא נחמה רק בתבוסות ידועות מראש.

"זה לא היה ניצחון, מניס", לחש קלסייר. "אני אראה לך ניצחון".

הוא אילץ את עצמו לחייך - לא מהנאה ולא משביעות רצון. הוא חייך למרות הכאב שחש על מותם של אנשיו. הוא חייך מכיוון שזה מה שהוא עשה. כך הוא הוכיח לשליט הגדול - ולעצמו - שהוא לא הובס.

לא, הוא לא מתכוון לסגת מהקרב הזה. הוא לא אמר את המילה האחרונה. בכלל לא.

סוף החלק השלישי

חלק רביעי

הרוקדים בים הערפילים

מיום ליום אני מתעייף עוד ועוד.

פרק 26

וין שכבה במיטתה בחנותו של קביים, והרגישה את ראשה פועם.

למרבה המזל, כאב הראש הלך ונחלש. היא עדיין זכרה את הרגע שבו התעוררה באותו בוקר נורא. הכאב היה חזק כל כך, עד שהיא לא הצליחה לחשוב אפילו, שלא לדבר על לזוז. היא לא ידעה כיצד המשיך קלסייר והוביל את שארית הפלטה של הצבא למקום מבטחים.

זה היה לפני יותר משבועיים. חמישה-עשר ימים שלמים, וראשה עדיין כאב. קלסייר אמר שזה טוב עבורה. הוא טען שהיא צריכה להתאמן על "גרירת פיוטר", לאמן את הגוף שלה לתפקד מעבר לגבולותיו. אבל למרות כל מה שאמר, היא לא חשבה שמשהו שכואב כל כך יכול להיות "טוב" עבורה.

מובן שזאת מיומנות טובה מאוד. היא הבינה זאת כעת, כשראשה לא הלם כל כך. היא וקלסייר הצליחו לרוץ אל שדה הקרב בפחות מיום. המסע חזרה ארך שבועיים.

וין קמה והתמתחה בעייפות. הם הגיעו לפני קצת פחות מיום אל העיר. קלסייר כנראה נשאר ער חצי לילה והסביר את מה שקרה לשאר חברי הצוות. אבל וין שמחה ללכת לישון. הלילות שבילתה על האדמה הקשה הזכירו לה עד כמה מיטה נוחה הייתה מותרות שהיא התחילה לראות כמובנים מאליהם.

היא פיהקה, שפשפה שוב את רקותיה, לבשה חלוק והתקדמה אל חדר הרחצה. היא שמחה לראות ששוליותיו של קביים זכרו להכין עבורה אמבט. היא נעלה את הדלת, התפשטה ונחה במים החמימים והמבושמים קלות. האם היא באמת חשבה פעם שהריחות האלו לא נעימים? הריח אמנם גרם לה לבלוט, אבל זה היה מחיר זעום שהיא הייתה מוכנה לשלם כדי להיפטר מהלכלוך והזוהמה של המסע.

היא עדיין חשבה ששיער ארוך הוא מטרד. היא רחצה אותו וסירקה את סבך הקשרים, כשהיא תוהה כיצד נשות האצולה מסוגלות לסבול את כל השיער הזה הגולש על גבן. כמה זמן הן צריכות לשבת ולסבול תחת טיפוליהם של המשרתים? שערה של וין עדיין לא הגיע לכתפיה, והיא לא רצתה שיגדל עוד יותר. הוא יתבדר ויצליף על פניה בזמן הקפיצות שלה, שלא לדבר על כך שאויביה עלולים לאחוז בו.

ברגע שסיימה להתרחץ, היא חזרה לחדרה, התלבשה בבגדים פשוטים וירדה למטה. השוליות טרחו בסדנה והפועלים עמלו במעלה המדרגות, אבל המטבח היה שקט. קביים, דוקסון, האם, ובריזה ישבו לאכול ארוחת בוקר. הם הביטו מעלה כשווין נכנסה.

"מה?" שאלה וין בעצבנות ונעצרה במפתן הדלת. הרחצה הרגיעה את כאב הראש שלה במידת מה, אבל הוא עדיין פעם קלות בעורפה.

ארבעת האנשים החליפו מבטים. האם דיבר תחילה. "בדיוק דיברנו על מצב התכנית, עכשיו כשהמעסיק שלנו והצבא שלנו אינם קיימים עוד".

בריזה הרים גבה. "מצב? זאת דרך מעניינת לחשוב על הנושא, האמונד. אני הייתי קורא לזה 'חוסר המעשיות' של המשימה".

קביים נהם בהסכמה, והארבעה פנו להביט בה, ככל הנראה ממתינים לתגובתה.

למה בכלל אכפת להם מה אני חושבת? היא תהתה, נכנסה אל החדר והתיישבה על כיסא.

"את רוצה לאכול משהו?" אמר דוקסון וקם ממקומו. "הפועלים של קביים הכינו כמה מעטפים עבורנו –"

"שיכר", אמרה וין.

דוקסון נעצר במקומו. "אפילו לא צהרי היום".

"שיכר. עכשיו. בבקשה". היא גחנה קדימה, שילבה את זרועותיה על השולחן והניחה את ראשה עליהן.

להאם הייתה החוצפה לצחקק. "גרירת פיוטר?"

וין הנהנה.

"זה יעבור", הוא אמר.

"אם לא אמות תחילה", נהמה וין.

האם צחקק שוב, אבל הצחוק נשמע מאולץ. דוקס הגיש לה כוס ואז התיישב והביט באחרים. "אז, וין. מה את חושבת?"

"אני לא יודעת", היא אמרה באנחה. "הצבא היה במרכז כל התכנית הזאת, לא? בריזה, האם וידן בילו את כל זמנם בגיוס, דוקסון ורנו עבדו על האספקה. עכשיו כשכבר אין חיילים... טוב, זה משאיר את העבודה של מארש במיניסטריון ואת ההתקפות של קל על האצולה - והוא לא צריך אותנו בשביל זה. הצוות מיותר".

דממה נפלה בחדר.

"יש לה דרך חדה ומדכאת להסתכל על המצב", אמר דוקסון.

"גרירת פיוטר גורמת לזה", ציין האם.

"מתי אתה חזרת?" שאלה וין.

"אמש, לאחר שנרדמת", אמר האם. "חיל המצב שלח את כל החיילים הזמניים בחזרה, כדי שלא יצטרכו לשלם לנו".

"אז הם עדיין שם?" שאל דוקסון.

האם הנהן. "הם צדים את שאר הצבא שלנו. צבא לות'אדל שלח בחזרה אל העיר את חיילי ולטרו, שהיו מותשים מהלחימה. רוב חיילי לות'אדל יהיו שם לזמן מה ויחפשו מורדים - כמה קבוצות גדולות התנתקו כנראה מהצבא הראשי שלנו וברחו לפני שהקרב התחיל".

השיחה דעכה לשתיקה נוספת. וין לגמה מהשיכר. היא שתתה אותו בכעס, כשהבינה שהוא לא יועיל לכאב הראש. כעבור כמה דקות נשמעו צעדים על המדרגות.

קלסייר נכנס אל המטבח. "בוקר טוב לכולם", הוא אמר בעליצות האופיינית לו. "אני רואה ששוב הכינו מעטפים. קביים, אתה באמת צריך להעסיק מבשלות יותר יצירתיות". למרות ההערה, הוא לקח מעטף גלילי, נגס ממנו, וחייך לעצמו בזמן שמזג משהו לשתות.

הצוות נותר דומם. האנשים החליפו מבטים ביניהם. קלסייר נותר עומד, והוא נשען אחורנית על הארון בזמן שאכל.

"קל, אנחנו צריכים לדבר", אמר לבסוף דוקסון. "הצבא חוסל".

"כן", אמר קלסייר בין הנגיסות. "הבחנתי בכך".

"הפעולה הסתיימה, קלסייר", אמר בריזה. "זה היה ניסיון טוב, אבל נכשלנו".

קלסייר עצר את לעיסתו. הוא הזעיף פנים והוריד את המעטף מפיו. "נכשלנו? למה אתה אומר את זה?"

"הצבא חוסל, קל", אמר האם.

"הצבא היה רק חלק אחד בתכנית שלנו. אתה צודק, נתקלנו במכשול - אבל הפעולה ממש לא הסתיימה".

"הו, בשם השליט הגדול, בן אדם!" אמר בריזה. "איך אתה יכול לעמוד ולהיראות כל כך מחויך? האנשים שלנו מתים. אפילו לא אכפת לך?"

"אכפת לי מאוד, בריזה", אמר קלסייר בקול רציני. "אבל אי אפשר לשנות את מה שנעשה. אנחנו צריכים ללכת הלאה".

"בדיוק!" אמר בריזה. "אנחנו צריכים ללכת הלאה מה'פעולה' המטורפת שלך. הגיע הזמן לפרוש. אני יודע שאתה לא אוהב את זה, אבל זאת האמת לאמיתה!"

קלסייר הניח את צלחתו על הדלפק. "אל תרגיע אותי, בריזה. לעולם אל תרגיע אותי".

בריזה קפא ופיו נפער מעט. "בסדר", הוא אמר לבסוף. "אני לא אשתמש באלומנטיקה, פשוט אשתמש באמת. אתה רוצה לדעת מה אני חושב? אני חושב שמעולם לא רצית לגנוב את האטיום הזה.

"אתה פשוט השתמשת בנו. הבטחת לנו עושר כדי שנצטרף אליך, אבל מעולם לא הייתה לך כוונה לגרום לנו להתעשר. הכול קשור לאגו שלך - אתה רוצה להיות מנהיג הצוות המפורסם ביותר בעולם. זאת הסיבה שאתה מפיץ את השמועות האלו ומגייס את כל האנשים. אתה כבר היית עשיר - עכשיו אתה רוצה להפוך לאגדה".

בריזה השתתק ועיניו היו קפואות. קלסייר עמד בזרועות שלובות והביט באנשי הצוות. כמה הסיטו את מבטם, ועיניהם המבוישות הוכיחו כי הם האמינו בדבריו של בריזה. וין הייתה אחת מהן. הדממה התארכה וכולם המתינו לתגובתו.

צעדים נשמעו שוב על המדרגות וקפצן זינק אל המטבח. "למעלה ודאגה לראות! אספה, בכיכר המזרקה!"

קלסייר נראה לא מופתע מהכרזת הנער.

"התאספות בכיכר המזרקה?" אמר האם באטיות. "זה אומר..."

"קדימה", אמר קלסייר והזדקף. "בואו נלך לראות".

"אתה יודע שאני מעדיף לא לעשות את זה, קל", אמר האם. "אני נמנע מהדברים האלו מסיבה טובה".

קלסייר התעלם ממנו. הוא הלך בראש הצוות, שכולו - אפילו בריזה - לבש בגדי סקאא פשוטים וגלימות. ממטר אפר קל החל לרדת, ופתיתים רכים נפלו משמים, כמו עלים הנושרים מעץ בלתי נראה.

קבוצות גדולות של סקאא חסמו את הרחוב, רובם פועלים מבתי החרושת והמפעלים. וין ידעה שיש רק סיבה אחת לכך ששחררו את הפועלים ושלחו אותם להתאסף בכיכר העיר.

הוצאות להורג.

היא מעולם לא הלכה אליהן. כל האנשים בעיר - סקאא ואצילים - נדרשו כנראה להשתתף בטקסי ההוצאה להורג, אבל צוותי הגנבים ידעו להישאר חבויים. פעמונים צלצלו במרחק, הכריזו על המאורע, והמחייבים שמרו בצדי הדרכים. הם ילכו אל המפעלים ואל הכבשנים ולבתים אקראיים כדי לוודא שמי שהפר את הצו ייענש במלוא חומרת הדין. איסוף מספר כה גדול של אנשים היה פעולה אדירה - אבל קיומה בא להראות עד כמה אדיר כוחו של השליט הגדול.

הרחובות היו סואנים עוד יותר כשהצוות של וין התקרב אל כיכר המזרקה. גגות הבניינים היו עמוסים באנשים, ורבים עמדו לצדי הרחובות, כשהם נדחקים קדימה. אין סיכוי שכולם ייכנסו פנימה. לות'אדל לא הייתה כמו רוב הערים האחרות. אוכלוסייתה הייתה עצומה. אפילו אם רק הגברים ישתתפו בהוצאה להורג, אין סיכוי שכולם יוכלו לצפות בה.

ועדיין, הם הגיעו. גם מכיוון שנדרש מהם לעשות זאת, וגם מכיוון שאין צורך לעבוד כשצופים במתרחש, וגם - חשדה וין - מכיוון שהיו סקרנים לגבי המוות, בדיוק כמו כולם.

כשהקהל התקבץ, קלסייר, דוקסון והאם החלו לפלס שביל עבור הצוות. כמה מהסקאא הסתכלו בכעס על חברי הצוות, אף שרבים היו מזוגגי עיניים וכנועים. כמה נראו מופתעים, אפילו נרגשים, כשהביטו בקלסייר, אף שלא הבחינו בצלקותיו. האנשים פינו לו דרך בהתלהבות.

בסופו של דבר הגיעו חברי הצוות אל השורה החיצונית של הבניינים המקיפים את הכיכר. קלסייר בחר אחד מהם, הנהן לעברו ודוקסון התקדם. אדם על מפתן הדלת ניסה לחסום את דרכם, אבל דוקס הצביע לעבר הגג והציג לראווה שקיק מטבעות. כעבור כמה דקות ישבו חברי הצוות לבדם על הגג.

"ערפל אותנו בבקשה, קביים", אמר קלסייר בשקט.

החרש המקומט הנהן והעלים את חברי הצוות מחושי הארד האלומנטיים. וין הלכה ונעמדה ליד קצה הגג, והניחה את ידיה על מעקה האבן הנמוך, בעודה בוחנת את כיכר העיר. "כל כך הרבה אנשים..."

"חיית בערים כל ימי חייך, וין", אמר האם ונעמד לצדה. "ראית בוודאי התאספויות בעבר".

"כן, אבל..." כיצד תוכל להסביר? היא לא ראתה מעולם קהל כה רב. הוא היה עצום, כמעט אינסופי, שובליו מילאו את כל הרחובות המובילים אל כיכר העיר. הסקאא היו דחוסים כל כך, והיא תהתה איך הם יכלו בכלל לנשום.

האצילים היו במרכז הכיכר, מופרדים מהסקאא בעזרת חיילים. הם היו קרובים אל מרפסת המזרקה המרכזית, שהתנשאה כמטר וחצי מעל שאר הכיכר. מישהו בנה מושבים עבור האצילים, והם התיישבו עליהם בנוחות, כאילו ביקרו במופע או במרוץ סוסים. רבים מהמשרתים הניפו שמשיות מעל לראשי האצילים כדי להגן עליהם מפני האפר, אבל הממטר היה כה קל, שכמה מהם פשוט התעלמו ממנו.

לצד האצילים עמדו להם המחייבים - הרגילים באפור, האינקוויזיטורים בשחור. וין נרעדה. היו שם שמונה אינקוויזיטורים, גופם התמיר התנשא בראש מעל המחייבים. אבל לא רק הגובה הפריד את היצורים האפלים מקרוביהם, אלא בעיקר האווירה - הכוח שהפיצו אינקוויזיטורי הפלדה.

וין פנתה ובחנה את המחייבים הרגילים. רובם עמדו זקופים וגאים בגלימות משרתם - ככל שמעלתם הייתה גבוהה יותר, כך היו הגלימות מפוארות יותר. וין מצמצה, שרפה בדיל וזיהתה כמעט מיד פנים מוכרים.

"שם", היא אמרה והצביעה. "המחייב הזה שם הוא אבי".

קלסייר התעורר. "היכן?"

"בחזית המחייבים", אמר וין. "הנמוך עם הצעיף הזהוב".

קלסייר השתתק. "'זה אביך?" הוא שאל לבסוף.

"מי?" שאל דוקסון ומצמץ. "אני לא יכול להבחין בפניהם".

"טבידיאן", אמר קלסייר.

"'לורד הפרלנים?" שאל דוקסון בהלם.

"מה?" שאלה וין. "מי זה?"

בריזה צחקק. "לורד הפרלנים הוא מנהיג המיניסטריון, יקירתי. הוא המחייב החשוב ביותר של השליט הגדול - למעשה, דרגתו רמה אפילו משל האינקוויזיטורים".

וין התיישבה בהלם.

"לורד הפרלנים", מלמל דוקסון והניד בראשו. "זה משתפר מרגע לרגע".

"ראו!" אמר לפתע קפצן והצביע.

קהל הסקאא החל להתנועע. וין הניחה, כנראה בטעות, שהם דחוקים כל כך עד שאינם יכולים לזוז. אבל האנשים החלו לסגת לאחור ויצרו מסדרון גדול שהוביל אל הבמה המרכזית.

מה יכול לגרום להם -

ופתאום היא הרגישה את זה. קיפאון מדכא, כמו שמיכה אדירה החונקת אותה ושוללת ממנה את כוח הרצון. היא שרפה מיד נחושת, אבל נשבעה שהיא עדיין חשה את ההרגעה של השליט הגדול למרות המתכת. היא חשה אותו מתקרב, מנסה לדכא את כוחה, את רצונותיה, את רגשותיה כולם.

"הוא מגיע", לחש קפצן והתכופף לידה.

כרכרה שחורה הנגררת על ידי שני סוסים לבנים גדולים הופיעה מרחוב צדדי. היא נסעה במסדרון הסקאא, נעה כמעין... כוח טבע. וין ראתה כמה אנשים מוכים לאחר שהיא חלפה על פניהם, ושיערה שאם אדם ייפול מול הכרכרה, היא אפילו לא תעצור, אלא פשוט תמחץ אותו למוות.

הסקאא עצמם דוכאו עוד יותר כשהשליט הגדול הגיע, והיה ניתן לראות זאת בגל כמעט מוחשי שעבר בקהל. דמותם השתופפה עוד יותר כשההרגעה האדירה היכתה בהם. שאגת הלחישות ברקע דעכה, ודממה לא טבעית נפלה על הכיכר הגדולה.

"הוא כל כך עוצמתי", אמר בריזה. "אפילו בימים הטובים שלי, אני מסוגל להרגיע אולי מאתיים איש. יש כאן לפחות כמה עשרות אלפים!"

קפצן הביט מעבר לקצה הגג. "זה גורם לי לרצות ליפול. פשוט לעזוב..."

הוא נעצר ואחר כך הניד בראשו, כאילו זה עתה התעורר. וין הזעיפה פנים. מוזר. היא כיבתה בהיסוס את הנחושת והבינה כי אינה חשה עוד בהרגעה של השליט הגדול. תחושת הדיכאון הנורא - הריקנות וחוסר התכלית - נעלמה לפתע. קפצן הביט מעלה, ושאר חברי הצוות הזדקפו.

וין הביטה סביב. הסקאא מתחתם נותרו ללא שינוי. אבל חבריה -

היא הביטה בקלסייר. מנהיג הצוות עמד זקוף, כשהוא מביט בנחישות לעבר הכרכרה המתקרבת, ומבט של ריכוז על פניו.

הוא משלהב את הרגשות שלנו, הבינה וין. הוא נוגד את כוחו של השליט הגדול. היה ניתן לראות בבירור כי קלסייר נאבק להגן על הקבוצה הקטנה שלהם.

בריזה צודק, חשבה וין. כיצד אנחנו מסוגלים להילחם בדבר כזה? השליט הגדול מרגיע עשרת אלפים איש בבת אחת!

אבל קלסייר המשיך להילחם. ליתר ביטחון, וין הדליקה נחושת. היא שרפה אבץ והחלה לעזור לקלסייר לשלהב את הרגשות של האנשים סביבה. היא חשה שהיא מושכת כנגד קיר אדיר ומוצק. אבל היא כנראה סייעה לו, מכיוון שקלסייר נרגע מעט וירה מבט תודה לעברה.

"ראו", אמר דוקסון, כשהוא לא מודע כלל לקרב הבלתי נראה שהתרחש סביב. "עגלות האסירים". הוא הצביע לעבר עשר עגלות גדולות ומחוברות שהתנועעו במסדרון מאחורי השליט הגדול.

"אתה מזהה מישהו מהם?" שאל האם וגחן קדימה.

"אני לא בראייה", אמר קפצן ונראה סובל. "דוד, אתה באמת בשרפה, כן?"

"כן, הנחושת שלי בוערת", אמר קביים בכעס. "אתה בטוח. אנחנו מספיק רחוקים מהשליט הגדול כך שזה כבר לא משנה - הכיכר הזאת ענקית".

קפצן הנהן והחל לשרוף בדיל. כעבור רגע הוא הניד בראשו. "כלום בזיהוי איש".

"לא היית שם כשגייסנו את האנשים, קפצן", אמר האם ומצמץ.

"נכון", השיב קפצן. הוא עדיין דיבר בניב המזרחי, אך נראה שהוא ניסה בכל מאודו להתאים את צורת הדיבור שלו לשלהם.

קלסייר צעד אל המעקה והרים את ידיו כדי להצל על עיניו. "אני יכול לראות את האסירים. לא, אני לא מזהה את פניהם. הם לא החיילים שלנו".

"אז מי אלו?" שאל האם.

"נראה שמדובר בעיקר בילדים ונשים", אמר קלסייר.

"משפחות החיילים?" שאל האם בבעתה.

קלסייר הניד בראשו. "לא נראה לי. הם לא היו טורחים לזהות את גופות הסקאא".

האם הזעיף פנים והביט בו בבלבול.

"אלו אנשים אקראיים, האמונד", אמר בריזה באנחה שקטה. "דוגמאות – הוצאות להורג שנועדו להעניש את הסקאא על שסייעו למורדים".

"לא, גם לא זה", אמר קלסייר. "אני לא חושב שהשליט הגדול יודע, או אפילו אכפת לו, שרובם גויסו מלות'אדל. הוא כנראה חושב שמדובר במרד באחד מהמטעים. זה... זה רק נועד להזכיר לכולנו מי שולט כאן".

הכרכרה של השליט הגדול הגיעה אל הבימה שעל המרפסת המרכזית. כלי הרכב המאיים נעצר במרכז הכיכר, אבל השליט הגדול עצמו נותר בפנים.

כרכרות האסירים נעצרו, וקבוצה של מחייבים וחיילים החלה להוריד אותם. אפר שחור המשיך ליפול על קבוצת האסירים הראשונה - רובם נאבקו ברפיון - בזמן שנגררו אל הבימה המרכזית. אינקוויזיטור פיקד על הפעולה, כשהוא מורה לקבץ את האסירים ליד כל אחת מארבע המזרקות שבכיכר, שנראו כמו קערות.

ארבעה אסירים אולצו ליפול על ברכיהם - כל אחד ליד מזרקה אחרת - וארבעה אינקוויזיטורים הניפו גרזיני בזלת. ארבעה גרזינים הונחתו, וארבעה ראשים נערפו בן רגע. הגופות, עדיין מוחזקות בידי החיילים, הטיפו את דמן לתוך אגני המזרקה.

המזרקות החלו להתיז מים אדומים לאוויר. החיילים זרקו הצדה את הגופות והביאו אנשים נוספים.

קפצן הסיט את מבטו בגועל. "למה... למה קלסייר לא עושה משהו? כלומר, להציל אותם?"

"אל תהיה שוטה", אמרה וין. "יש שם שמונה אינקוויזיטורים - שלא לדבר על השליט הגדול בעצמו. קלסייר לא יהיה טיפש כדי לנסות משהו".

אם כי לא אהיה מופתעת אם מחשבה כזאת חלפה בראשו, היא חשבה כשזכרה שקלסייר היה מוכן לצאת ולהילחם בצבא שלם. היא הביטה הצדה. נראה היה כאילו קלסייר החזיק את עצמו - אגרופיו הקפוצים אחזו בארובה שלידו - ובקושי נמנע מלרוץ אל ההוצאות להורג.

קפצן דידה לעבר חלק אחר של הגג, שבו היה יכול להקיא מבלי לעשות זאת על האנשים שמתחתיו. האם נאנח קלות, ואפילו קביים נראה עצוב מעט. דוקסון הביט בפנים קפואים, כאילו הצפייה במוות הייתה טקס זיכרון. בריזה פשוט הניד בראשו.

אבל קלסייר... קלסייר זעם. פניו היו אדומים, שריריו מתוחים, עיניו בוערות.

ארבעה אנשים נוספים נהרגו, אחד מהם ילד.

"זה", אמר קלסייר והניף את ידו בכעס לעבר הכיכר המרכזית. "'זה האויב שלנו. אין כאן מקום להיסוסים, אי אפשר עוד לסגת. זו איננה פעולה רגילה שאפשר ככה סתם לפרוש ממנה ברגע שיש כמה כישלונות לא צפויים".

ארבעה מתים נוספים.

"הביטו בהם!" קרא קלסייר והצביע לעבר המושבים המלאים בבני האצולה. רובם נראו משועממים, ונראה היה שכמה נהנו מהמופע, שכן פנו והתבדחו זה עם זה כשהעריפות נמשכו.

"אני יודע שאתם מפקפקים בי", אמר קלסייר ופנה אל אנשי הצוות. "אתם חושבים שאני שופט את האצולה לכף חובה, שאני נהנה להרוג אותם. אבל האם אתם יכולים להביט באנשים הצוחקים האלו ולהגיד לי בכנות שלא מגיע להם למות? אני רק שליח הצדק".

ארבעה מתים נוספים.

וין הביטה במושבים בעיני הבדיל שלה. היא מצאה את אלנד יושב עם קבוצת גברים צעירים. איש מהם לא צחק, והם לא היו היחידים. נכון, רבים מבני האצולה השתעשעו מהמחזה, אבל היה גם מיעוט שנראה מבועת.

קלסייר המשיך. "בריזה, שאלת אותי בנוגע לאטיום. אהיה כן איתך. זאת מעולם לא הייתה המטרה הראשית שלי - אספתי את הצוות הזה מכיוון שרציתי לשנות דברים. אנחנו נשיג את האטיום - נצטרך אותו כדי לתמוך בממשלה החדשה - אבל הפעולה הזאת לא נועדה להפוך אותי, או כל אחד מכם, לעשיר.

"ידן מת. הוא היה התירוץ שלנו - הדרך שלנו לעשות משהו טוב בזמן שאנחנו מעמידים פנים שאנחנו סתם גנבים. עכשיו כשהוא מת, אתם יכולים לוותר על הפעולה, אם זה רצונכם. תפרשו. אבל זה לא ישנה דבר. המאבק יימשך. אנשים עדיין ימותו. הההבדל היחיד הוא שהפעם אתם פשוט תתעלמו".

ארבעה מתים נוספים.

"הגיע הזמן להפסיק את ההתחזות", אמר קלסייר והביט לעבר כל אחד מהם בתורו. "אם אנחנו מתכוונים לעשות את זה עכשיו, אנחנו צריכים להיות כנים זה עם זה. אנחנו חייבים להכיר בכך שאנחנו לא עושים את זה למען הכסף, אלא כדי להפסיק את זה". הוא הצביע לעבר הכיכר והמזרקות האדומות - סימן מוחשי וקיים למוות עבור אלפי הסקאא שהיו רחוקים מכדי לראות את ההוצאות להורג.

"אני מתכוון להמשיך במאבק", אמר קלסייר בשקט. "אני מבין שכמה מכם מפקפקים במנהיגות שלי. אתם חושבים שאני מהלל את שמי בפני הסקאא. אתם לוחשים שאני הופך את עצמי לשליט הגדול הבא - אתם חושבים שהאגו שלי חשוב לי יותר מהפלת האימפריה".

הוא עצר ווין ראתה אשמה בעיני דוקסון והאחרים. קפצן הצטרף שוב אל החבורה, ועדיין נראה קצת חולני.

ארבעה מתים נוספים.

"אתם טועים", אמר קלסייר בשקט. "אתם חייבים לבטוח בי. נתתם בי אמון כשהתחלנו את התכנית, אף שידענו כמה היא מסוכנת. אני עדיין צריך את האמון הזה! לא משנה כיצד המצב נראה כעת, לא משנה כמה הסיכויים נראים קלושים, אנחנו חייבים להמשיך ולהילחם!"

ארבעה מתים נוספים.

חברי הצוות פנו באטיות לעבר קלסייר. המאבק בדחיפת הרגשות של השליט הגדול לא נראה קשה עבור קלסייר, אף שווין הפסיקה לשרוף אבץ.

אולי... אולי הוא באמת מסוגל לעשות את זה, חשבה וין, בניגוד לכל היגיון. אם יש אדם המסוגל לנצח את השליט הגדול, זהו קלסייר.

"בחרתי אתכם לא בגלל היכולת שלכם", אמר קלסייר, "אף שאתם האנשים המיומנים ביותר שאני מכיר. בחרתי אתכם במיוחד מכיוון שידעתי שיש לכם מצפון. האם, בריזה, דוקס, קביים... אתם אנשים עם מוניטין של כנות, אפילו חמלה. ידעתי שאם ארצה שהתכנית הזאת תעבוד, אצטרך שיהיו בה אנשים שבאמת אכפת להם מהמתרחש.

"לא, בריזה, זה לא קשור לתיבות או לתהילה. זה קשור למלחמה - מלחמה שנמשכת כבר אלף שנה, מלחמה שאני מתכוון לסיים. אתה יכול ללכת, אם זה רצונך. אתם יודעים שאם מישהו רוצה ללכת, הוא מוזמן לעשות כן - בלי לשאול שאלות, בלי השלכות - אני פשוט אניח לו ללכת.

"אבל", הוא אמר ועיניו התקשחו, "אם תישארו, תצטרכו להבטיח לי שתפסיקו לפקפק בי. אתם יכולים להביע מחאות בנוגע לפעולה עצמה, אבל לא יהיו עוד שיחות שקטות מאחורי גבי. אם אתם נשארים, אתם הולכים אחריי. מובן?"

הוא הביט בכל אחד מחברי הצוות, בזה אחר זה. כל אחד מהם הנהן לעברו.

"אני לא חושב שאי פעם פקפקנו בך, קל", אמר דוקסון. "פשוט... דאגנו, ואני חושב שבצדק. הצבא היה חלק גדול מהתכנית שלנו".

קלסייר הנהן לעבר הצפון, לעבר שערי העיר. "מה אתה רואה במרחק, דוקס?"

"שערי העיר?"

"ומה שונה בהם לאחרונה?"

דוקסון משך בכתפיו. "אין בהם דבר חריג. יש שם פחות אנשים, אבל –"

"למה?" קטע אותו קלסייר. "למה יש שם פחות אנשים?"

דוקסון היסס. "מכיוון שחיל המצב עזב את העיר?"

"בדיוק", אמר קלסייר. "האם אומר שחיל המצב ירדוף אחר שארית הצבא שלנו במשך חודשים, ורק עשרה אחוזים מהם נשארו מאחור. זה הגיוני - עצירת מורדים היא מסוג הדברים שבגללם נוסד חיל המצב. לות'אדל אולי חשופה, אבל איש לא יתקוף אותה. איש מעולם לא עשה זאת".

הבנה דוממת חלפה בין חברי הצוות.

"החלק הראשון של התכנית שלנו הושג", אמר קלסייר. "הוצאנו את חיל המצב של לות'אדל מתוך העיר. זה עלה לנו במחיר כבד מכפי שציפינו - כבד מכפי שהוא היה אמור להיות. בשם כל האלים הנשכחים, אני כל כך מצטער שהנערים האלו מתו. לרוע המזל, אי אפשר לשנות את זה כעת - נוכל רק להשתמש במה שהם העניקו לנו.

"הפעולה עדיין בתוקף - כוח השיטור הראשי של העיר עזב. אם תתחיל עכשיו מלחמת בתים, השליט הגדול לא יצליח לעצור אותה - בהנחה שהוא בכלל ירצה לעשות זאת. מסיבה כלשהי הוא נוטה לסגת לאחור ולתת לאצילים להילחם אלה באלה כל כמה מאות שנים. אולי הוא חושב שהמלחמות ביניהם מונעות מהם להילחם בו".

"אבל מה יקרה אם צבא העיר יחזור?" שאל האם.

"אם אני צודק", אמר קלסייר, "השליט הגדול יורה להם לרדוף אחרי המורדים במשך כמה חודשים, וייתן לאצולה לנהל את המלחמות שלה. כשמלחמת הבתים תתחיל, ננצל את הכאוס ונשתלט על הארמון".

"עם איזה צבא, אישי היקר?" אמר בריזה.

"יש לנו עדיין כמה חיילים", אמר קלסייר. "ומעבר לכך, יש לנו זמן לגייס אנשים נוספים. נצטרך להיזהר - לא נוכל להשתמש במערות, ולכן נצטרך להסתיר אותם בעיר. יהיה חכם לעשות זאת בקבוצות קטנות. אבל זה לא העניין - אתה מבין, צבא לות'אדל יחזור בסופו של דבר".

חברי הקבוצה החליפו מבטים כשההוצאות להורג נמשכו מתחתם. וין ישבה בשקט וניסתה להחליט למה קלסייר התכוון בדבריו.

"בדיוק, קל", אמר האם באטיות. "צבא העיר יחזור ולא יהיו לנו מספיק חיילים להילחם בו".

"אבל יהיו לנו האוצרות של השליט הגדול", אמר קלסייר וחייך. "מה אתה תמיד אומר על החיילים האלה, האם?"

הבריון הרהר ואחר כך חייך גם הוא. "שהם שכירי חרב".

"אם נשתלט על הטמיון של השליט הגדול", אמר קלסייר, "נשיג גם את הצבא שלו. התכנית עדיין מסוגלת להצליח, רבותיי. אנחנו יכולים לגרום לה להצליח".

חברי הצוות נראו בטוחים יותר. אבל וין הפנתה את עיניה חזרה אל הכיכר. המזרקות היו כה אדומות כעת, שנראה כאילו הן היו מלאות בדם. על כל המחזה הזה השקיף השליט הגדול מכרכרתו השחורה. חלונותיה היו פתוחים, ווין יכלה לראות בקושי - בעזרת בדיל - את דמות הצללים שבפנים.

זה האויב האמיתי שלנו, היא חשבה. לא צבא העיר, לא האינקוויזיטורים עם הגרזינים. האיש הזה. האיש מהיומן.

נצטרך למצוא דרך לנצח אותו, אחרת כל מה שאנחנו עושים חסר תועלת.

אני חושב שגיליתי סוף כל סוף מדוע ראשק שונא אותי כל כך. הוא לא מאמין שאדם כמוני – זר - מסוגל להיות גיבור העידנים. הוא מאמין שהצלחתי באופן מסוים להונות את הפילוסופים, שאני עונד את עגילי הגיבור שלא בצדק.

לפי דבריו של ראשק, רק טריסאי בעל דם טהור היה יכול להיבחר לגיבור. באופן מוזר, אני מגלה כי הנחישות שלי גוברת רק בגלל שנאתו. אני חייב להוכיח לו שאני מסוגל לבצע את המשימה הזאת.

פרק 27

הייתה זו קבוצה עגומה שחזרה באותו הערב לחנותו של קביים. ההוצאה להורג נמשכה שעות. לא היו גינויים, לא היו הסברים על ידי אנשי המיניסטריון או השליט הגדול - רק הוצאה להורג אחרי הוצאה להורג. לאחר שכל האסירים נהרגו, עזבו השליט הגדול והמחייבים שלו את המקום, כשהם מותירים ערמה ענקית של גופות על הבימה, ומים מגואלים בדם במזרקות.

כשחברי צוותו של קלסייר חזרו אל המטבח, וין הבחינה שכאב הראש שלה לא הטריד אותה עוד. כעת הוא נראה... חסר חשיבות. המעטפים נותרו על השולחן וכוסו על ידי אחת מעובדות המטבח. איש לא נגע בהם.

"בסדר", אמר קלסייר ונשען במקומו הרגיל על הארון. "בואו נתחיל לתכנן. כיצד ממשיכים?"

דוקסון הביא ערמת דפים מחדר צדדי והתיישב ליד השולחן. "הצבא עזב את העיר ולכן צריך להתמקד באצולה".

"אכן", אמר בריזה. "אם אנחנו באמת מתכוונים להשתלט על טמיון העיר עם כמה אלפי חיילים בלבד, אנחנו חייבים לעשות משהו שיערער את משמר הארמון וימנע מהאצילות לקחת את העיר מאיתנו. לכן למלחמת הבתים יש חשיבות עליונה".

קלסייר הנהן. "זה בדיוק מה שחשבתי".

"אבל מה יקרה כאשר מלחמת הבתים תסתיים?" אמרה וין. "כמה בתים ינצחו, ואז נצטרך להתמודד נגדם".

קלסייר הניד בראשו. "אני לא מתכוון שמלחמת הבתים תסתיים, וין - או, לפחות, לא במהירות. השליט הגדול מצווה, ואנשי המיניסטריון אוכפים את החוקים, אבל האצילות היא הגוף שלמעשה מאלץ את הסקאא לעבוד. לכן, אם נפיל מספיק בתי אצולה, הממשל עלול להתמוטט. לא נוכל להילחם באימפריה הגדולה עצמה - היא גדולה מדי. אבל נוכל לנפץ אותה לחלקים, ואז לגרום לחלקים האחרים להילחם אלה באלה".

"אנחנו צריכים להפעיל לחץ כלכלי על הבתים הגדולים", אמר דוקסון כשהוא מעלעל בדפים. "האצילות היא בעיקרון מוסד כלכלי, וחוסר ממון יפיל כל אחד מהבתים".

"בריזה, נצטרך להשתמש באחת מהזהויות הישנות שלך", אמר קלסייר. "עד כה הייתי אני היחיד שדאג לקדם את מלחמת הבתים - אבל כדי לגרום לעיר הזאת להתרסק עד שהצבא יחזור, נצטרך להגביר מאמץ".

בריזה נאנח. "בסדר גמור. נצטרך רק להיזהר מאוד שאיש לא יזהה אותי בטעות. אני לא יכול ללכת למסיבות או לאירועים - אבל אוכל כנראה לערוך ביקורים פרטיים בבתים".

"זה נכון גם לגביך, דוקס", אמר קלסייר.

"הבנתי את זה", אמר דוקסון.

"זה יהיה מסוכן לשניכם", אמר קלסייר. "אבל חובה עלינו להיות מהירים. וין תישאר המרגלת העיקרית שלנו - ואנחנו נרצה כנראה גם להפיץ מידע כוזב. כל דבר שיגרום לאצולה לחשוש מהבאות".

האם הנהן. "אז כדאי שנמקד את המאמצים שלנו בבתים הגבוהים".

"אכן", אמר בריזה. "אם נוכל לגרום לבתים הגדולים ביותר להיראות פגיעים, אז האויבים שלהם ימהרו לתקוף. רק לאחר שהבתים הגדולים יחוסלו, האנשים יבינו ש'הם היו למעשה יסודות הכלכלה".

דממה השתררה בחדר לרגע, ואז פנו כמה ראשים לעבר וין.

"מה?" היא שאלה.

"הם מדברים על בית ונטור, וין", אמר דוקסון. "הוא הבית החזק ביותר מבין הבתים הגדולים".

בריזה הנהן. "אם ונטור ייפול, כל האימפריה האחרונה תחוש את המהלומה".

וין ישבה בשקט לרגע. "לא כולם אנשים רעים", היא אמרה לבסוף.

"אולי", אמר קלסייר. "אבל לורד סטראף ונטור רשע גמור, והמשפחה שלו יושבת בצמרת האימפריה האחרונה. בית ונטור חייב ליפול - ואת כבר מקושרת לאחד מהאנשים החשובים במשפחה".

חשבתי שאתה רוצה שאתרחק מאלנד, היא חשבה בכעס.

"פשוט תקשיבי היטב, ילדתי", אמר בריזה. "נסי לגרום לבחור לדבר על המצב הכלכלי של ביתו. מצאי נקודת תורפה ואנחנו נטפל בכל השאר".

בדיוק כמו המשחקים שאלנד שונא כל כך. אבל ההוצאות להורג עדיין היו טריות במוחה. דברים כאלו צריכים להיפסק. מלבד זאת - אפילו אלנד אמר שהוא לא אוהב את אביו או את ביתו. אולי... אולי היא תוכל למצוא משהו. "אראה מה אוכל לעשות", היא אמרה.

נקישה נשמעה על הדלת הקדמית ונענתה על ידי אחד השוליות. כעבור כמה רגעים נכנס סייזד - עטוף גלימת סקאא שהסתירה את פניו - אל המטבח.

קלסייר בחן את השעון. "הקדמת, סז".

"זה הרגל שאני מנסה לסגל לעצמי, אדון קלסייר", השיב הטריסאי.

דוקסון הרים גבה. "אני מכיר מישהו אחר שצריך לסגל את ההרגל הזה".

קלסייר נחר. "אם אתה תמיד מגיע בזמן, סימן שאין לך משהו אחר לעשות. סז, מה מצב האנשים?"

"כמו שניתן לצפות, אדון קלסייר", השיב סייזד. "אבל הם לא יכולים להסתתר לנצח במחסנים של אדון רנו".

"אני יודע", אמר קלסייר. "דוקס, האם, אני צריך שתעבדו על הבעיה הזאת. נותרו אלפיים אנשים מהצבא; אני רוצה שתכניסו אותם אל לות'אדל".

דוקסון הנהן בהרהור. "נמצא דרך".

"אתה רוצה שנמשיך לאמן אותם?" שאל האם.

קלסייר הנהן.

"אז נצטרך להסתיר אותם לפי מחלקות", הוא אמר. "אין לנו משאבים לאמן אותם כיחידים. נאמר, מאתיים אנשים לכל קבוצה? מוסתרים בשכנות במשכנות עוני?"

"צריך לדאוג ששום קבוצה לא תדע על הקבוצות האחרות", אמר דוקסון, "או על כך שאנחנו עדיין מתכוונים לתקוף את הארמון. יש כל כך הרבה אנשים בעיר, שסביר להניח שאיזה מחייב יתפוס אחד מהם".

קלסייר הנהן. "אמרו לכל קבוצה שהיא היחידה שאיננה מתפרקת, ושאנחנו שומרים אותה למקרה שנזדקק לה בעתיד".

"אמרת שאתה גם רוצה להמשיך בגיוס", אמר האם.

קלסייר הנהן. "הייתי רוצה מספר כפול לפחות של חיילים לפני שנבצע את התקיפה".

"זה יהיה קשה", אמר האם, "בהתחשב בכישלון הצבא שלנו".

"איזה כישלון?" שאל קלסייר. "אמרו להם את האמת - שהצבא שלנו שיתק את צבא העיר".

"אפילו שרוב האנשים מתו בקרב", אמר האם.

"נוכל לדלג על החלק הזה", אמר בריזה. "האנשים עדיין כועסים על ההוצאות להורג - הם ירצו להקשיב לנו עכשיו".

"גיוס הכוחות החדשים יהיה המשימה העיקרית שלך במשך החודשים הקרובים, האם", אמר קלסייר.

"הזמן קצר", אמר האם. "אבל אראה מה אפשר לעשות".

"יפה", אמר קלסייר. "סז, הבאת את המכתב?"

"אכן, אדון קלסייר", אמר סייזד, הוציא מכתב מתחת לגלימתו והושיט אותו לקלסייר.

"ומה זה?" שאל בריזה בסקרנות.

"הודעה ממארש", אמר קלסייר, פתח את המכתב וסקר את הכתוב בו. "הוא נמצא בעיר ויש לו חדשות".

"אילו חדשות?" שאל האם.

"הוא לא אומר", אמר קלסייר ולקח מעטף. "אבל הוא מסר הוראות היכן לפגוש אותו הלילה". הוא פנה ולקח גלימת סקאא פשוטה. "אלך לסקור את האזור לפני שיחשיך. את באה, וין?"

היא הנהנה וקמה.

"אני רוצה שכל השאר יתחילו לעבוד על התכנית", אמר קלסייר. "בעוד חודשיים אני רוצה שהעיר תהיה כה מתוחה, שכאשר היא תישבר, אפילו השליט הגדול לא יצליח לאחות את השברים".

"יש משהו שאתה לא מספר לנו, נכון?" אמרה וין ופנתה מהחלון אל קלסייר. "חלק מהתכנית".

קלסייר הביט לעברה באפלה. מקום הפגישה שנקבע על ידי מארש היה בניין נטוש בתוך משכנות העוני האיומים ביותר, שנקראו "פיתולים". קלסייר מצא בניין נטוש אחר בדיוק מול מקום המפגש, והוא ווין המתינו בקומה העליונה, כשהם מביטים לרחוב ומחפשים את מארש.

"מדוע את שואלת אותי?" אמר קלסייר לבסוף.

"בגלל השליט הגדול", אמרה וין, בעודה משחקת בעץ הרקוב של אדן החלון. "הרגשתי היום את כוחו. אינני חושבת שהאחרים היו מסוגלים לעשות זאת, לא כמו ערפילאי. אבל אני יודעת שאתה כן הרגשת". היא הרימה שוב את מבטה ונעצה אותו ישירות לתוך עיניו של קלסייר. "אתה מתכנן להוציא אותו מהעיר לפני שננסה לכבוש את הארמון, נכון?"

"אל תדאגי בנוגע לשליט הגדול", אמר קלסייר. "המתכת האחת-עשרה תטפל בו".

וין הזעיפה פנים. בחוץ, השמש שקעה בלהבות בוערות של תסכול. הערפילים יגיעו בקרוב, ולפי התכנית, מארש יגיע זמן קצר אחריהם.

המתכת האחת-עשרה, היא חשבה ונזכרה בספק של חברי הצוות האחרים. "היא בכלל אמיתית?" שאלה וין.

"המתכת האחת-עשרה? בוודאי - הראיתי לך אותה, את זוכרת?"

"אני לא מתכוונת לזה", היא אמרה. "האם האגדות אמיתיות? אתה משקר?"

קלסייר פנה לעברה, הזעיף פנים ואחר כך עיקל את שפתיו בחיוך. "את בחורה מאוד ישירה, וין".

"אני יודעת".

חיוכו של קלסייר התרחב. "התשובה היא לא. אינני משקר. האגדות אמיתיות, אף שלקח לי זמן רב למצוא אותן".

"והמתכת שהראית לנו היא באמת המתכת האחת-עשרה?"

"אני חושב שכן", אמר קלסייר.

"אבל אתה לא יודע כיצד להשתמש בה".

קלסייר עצר והניד בראשו. "לא. אין לי מושג".

"זה לא כל כך מעודד".

קלסייר משך בכתפיו ופנה להביט מהחלון. "אפילו אם לא אגלה את הסוד בזמן, אני חושב שהשליט הגדול לא יהיה בעיה גדולה כפי שאת חושבת. הוא אלומנטיקן רב עוצמה, אבל הוא איננו יודע הכול - אחרת כבר היינו מתים. הוא גם איננו כול-יכול - אחרת הוא לא היה צריך להוציא להורג את כל הסקאא האלו כדי להפחיד את האנשים.

"אני לא יודע מה הוא - אבל אני חושב שהוא יותר אדם מאשר אל. הדברים שהוא כתב ביומן... אלו דברים של אדם רגיל. הכוח האמיתי שלו מגיע מהצבאות ומהעושר שלו. אם ניקח אותם ממנו, הוא לא יוכל למנוע את התמוטטות האימפריה שלו".

וין הזעיפה פנים. "הוא אולי לא אל, אבל... הוא משהו אחר, קלסייר. משהו שונה. היום, בכיכר, יכולתי להרגיש את המגע שלו על רגשותיי אפילו בזמן ששרפתי נחושת".

"זה בלתי אפשרי, וין", אמר קלסייר והניד בראשו. "אחרת אינקוויזיטורים היו מסוגלים לחוש אלומנטיקה אפילו כשיש מערפל בסביבה. במקרה כזה הם היו צדים את כל הערפילנים מקרב הסקאא והורגים אותם".

וין משכה בכתפיה.

"את יודעת שהשליט הגדול חזק", אמר קלסייר, "ולכן את חושבת שהוא צריך להרגיש אותנו. לכן את מרגישה את זה".

אולי הוא צודק, היא חשבה, בעודה מפרקת עוד חלק מאדן החלון. אחרי הכול, הוא משתמש באלומנטיקה זמן רב ממני.

אבל... הרגשתי משהו, לא? והאינקוויזיטור שכמעט הרג אותי – באופן כלשהו, הוא הצליח למצוא אותי באפלה ובגשם. הוא כנראה חש משהו.

אבל היא זנחה את הנושא. "המתכת האחת-עשרה. אי אפשר פשוט להשתמש בה ולראות מה היא עושה?"

"זה לא כל כך פשוט", אמר קלסייר. "את זוכרת שאמרתי לך לעולם לא לשרוף מתכת שאינה שייכת לעשר המתכות?"

וין הנהנה.

"שרפת מתכת אחרת עלולה להיות קטלנית עבורך", אמר קלסייר. "אפילו עירוב שגוי של סגסוגת יכול לגרום לך לחלות. אם אני טועה בנוגע למתכת האחת-עשרה..."

"היא תהרוג אותך", אמרה וין בשקט.

קלסייר הנהן.

אז אתה לא ממש בטוח כפי שאתה מעמיד פנים, היא החליטה. אחרת כבר היית מנסה אותה.

"זה מה שאתה מנסה למצוא ביומן", אמרה וין. "רמז בנוגע לשימוש במתכת האחת-עשרה".

קלסייר הנהן. "אני חושש שלא היה לנו הרבה מזל בתחום הזה. עד כה, היומן אפילו לא מזכיר אלומנטיקה".

"אף שהוא מסביר על תכמות", אמרה וין.

קלסייר הביט בה כשעמד ליד חלונו, כתף אחת נשענת על הקיר. "אז סייזד סיפר לך על זה?"

וין השפילה מבט. "אני... די אילצתי אותו".

קלסייר צחקק. "אני תוהה מה שחררתי לעולם בכך שלימדתי אותך אלומנטיקה. מובן שהמאמן שלי אמר עליי את אותו הדבר".

"הדאגות שלו היו מוצדקות".

"כמובן".

וין חייכה. בחוץ, אור השמש כמעט נעלם, וקבוצות ערפילים שקופים החלו להיווצר באוויר. הם נתלו כמו רוחות רפאים, צברו גודל ומוחשיות, והחלו להשתלט על הלילה.

"לסייזד לא היה הרבה זמן לספר לי על תכמות", אמרה וין בזהירות. "מה הוא מסוגל לעשות?" היא המתינה בחשש, בהנחה שקלסייר יראה כי היא משקרת.

"תכמות הוא יכולת פנימית לחלוטין", אמר קלסייר באדישות. "הוא יכול לספק לך את היכולות שמספקים בדיל ופיוטר - כוח, סבולת, חדות ראייה - אבל צריך לאחסן כל מאפיין בנפרד. המתכות יכולות להעצים גם תכונות אחרות - דברים שאלומנטיקה איננה מסוגלת לבצע, כמו זיכרון, מהירות גופנית, בהירות מחשבה... אפילו כמה דברים מוזרים. ניתן לשנות אפילו את המשקל הגופני או את הגיל על ידי תכמות".

"אז הוא חזק מאלומנטיקה?" אמרה וין.

קלסייר משך בכתפיו. "לתכמות אין כוחות חיצוניים - הוא אינו יכול לדחוף או למשוך רגשות, הוא גם איננו מסוגל לבצע דחיפה או משיכה של מתכות. והמגבלה הגדולה ביותר של תכמות היא שאתה יכול לאגור את היכולות שלך רק בכך שאתה שואב אותן מגופך.

"אתה רוצה להיות חזק פי שניים לזמן מה? אתה חייב לבלות כמה שעות בחולשה נוראית כדי לאגור את הכוח. אם אתה רוצה לאגור יכולת להתרפא במהירות, אתה חייב לבלות זמן רב במחלה. באלומנטיקה, המתכות עצמן מעשירות אותנו - יש לנו כוח כל עוד יש לנו מתכות לשרוף. בתכמות, המתכות הן רק אמצעי אחסון - הגוף הוא הדלק האמיתי".

"אז אתה יכול לגנוב מאגרי מתכת של אנשים אחרים, נכון?" אמרה וין.

קלסייר הניד בראשו. "זה לא עובד ככה - מתכמתים יכולים להשתמש רק במאגרי מתכת שהם עצמם יצרו".

"אהה".

קלסייר הנהן. "אז התשובה לשאלתך היא 'לא'. לא הייתי אומר שתכמות חזק מאלומנטיקה. לשניהם יש יתרונות ומגבלות. לדוגמה, אלומנטיקן יכול להבעיר מתכת רק לדרגה מסוימת ולכן הכוח המרבי שלו מוגבל. למתכמתים אין הגבלה כזאת; אם למתכמת יש מספיק כוח כדי להיות חזק פי שניים למשך שעה, הוא יכול לבחור להיות חזק פי שלושה למשך זמן קצר יותר - או אפילו פי ארבעה, חמישה, או שישה לתקופות זמן קצרות עוד יותר".

וין הזעיפה פנים. "זה נשמע יתרון די משמעותי".

"נכון", אמר קלסייר, הכניס את ידו לתוך הגלימה והוציא בקבוקון ובו כמה חרוזי אטיום. "אבל לנו יש את זה. גם אם המתכמת חזק כמו חמישה או כמו חמישים אנשים - אם אני יודע מה הוא עומד לעשות, הניצחון שלי".

וין הנהנה.

"הנה", אמר קלסייר, פתח את הבקבוקון והוציא אחד מהחרוזים. הוא הוציא בקבוקון אחר מלא בתמיסה אלכוהולית רגילה וזרק את החרוז פנימה. "קחי את הבקבוקון הזה. אולי תצטרכי אותו".

"הלילה?" שאלה וין ונטלה את הבקבוקון.

קלסייר הנהן.

"אבל זה רק מארש".

"יכול להיות", הוא אמר. "ושוב, יכול להיות שהמחייבים תפסו אותו ואילצו אותו לכתוב את ההודעה. אולי הם עוקבים אחריו, ואולי הם לכדו אותו לאחר שכתב את ההודעה, והוא מסר להם את מקום הפגישה. מארש נמצא במקום מסוכן מאוד - חשבי שהוא מנסה לעשות את מה שאת עושה בנשפים, אלא שבמקום כל האצילים יש לו מחייבים ואינקוויזיטורים".

וין נחרדה. "הבנתי אותך", היא אמרה והסתירה את חרוז האטיום. "אתה יודע, משהו כנראה לא בסדר אצלי - אני כבר כמעט לא חושבת כמה הדברים האלו שווים".

קלסייר לא השיב מיד. "אני לא מצליח לשכוח כמה זה שווה", הוא אמר בשקט.

"אני..." וין השתתקה והביטה לעבר ידיו. לאחרונה הוא לבש חולצות בעלות שרוולים ארוכים ועטה כפפות. המוניטין הרב שלו גרם לצלקות המפורסמות שעל זרועותיו לסכן את חייו. וין ידעה שהן שם, כמו אלפי שריטות קטנות, זו על גבי זו.

"בכל מקרה", אמר קלסייר, "את צודקת בנוגע ליומן - קיוויתי שהוא יזכיר את המתכת האחת-עשרה. אבל אלומנטיקה אינה מוזכרת בקשר לתכמות. שני הכוחות דומים במובנים רבים. היה אפשר לצפות שהוא ישווה ביניהם".

"אולי הוא דאג שמישהו יקרא את הספר, והוא לא רצה להסגיר את העובדה שהוא אלומנטיקן".

קלסייר הנהן. "אולי. אפשר להניח שאולי הוא עדיין לא התעורר. מה שהתרחש בהרי טריס שינה אותו מגיבור לעריץ. אולי זה גם העיר בתוכו את הכוחות. אני מניח שלא נדע עד שסז יסיים את התרגום".

"הוא קרוב?"

קלסייר הנהן. "נשאר לו מעט - נקווה שהחלק החשוב. אני מרגיש קצת מתוסכל ממה שקראתי עד עכשיו. השליט הגדול אפילו לא כותב מה הוא היה צריך לעשות בהרים האלו! הוא טוען שהוא עושה משהו שיגן על העולם כולו, אבל יכול להיות שזה רק האגו שלו".

לפי מה שקראתי, הוא לא נראה לי אדם כזה, חשבה וין. למעשה, בדיוק ההפך.

"בכל מקרה", אמר קלסייר, "נדע זאת ברגע שהחלקים האחרונים יתורגמו".

התחיל להחשיך בחוץ, ווין הצטרכה להדליק בדיל כדי לראות היטב. הרחוב שמחוץ לחלונה התבהר והראה שילוב מוזר של צללים ותאורה לעיני הבדיל שלה. היא ידעה שחשוך בחוץ, אבל עדיין יכלה לראות; אמנם לא כמו באור רגיל - הצבעים היו מעומעמים - אבל היא הצליחה לראות היטב.

קלסייר בחן את שעון הכיס.

"עוד כמה זמן?" שאלה וין.

"עוד חצי שעה", אמר קלסייר. "אם הוא יגיע בזמן - ואני בספק. אחרי הכול, הוא האח שלי".

וין הנהנה והשעינה את זרועותיה על אדן החלון השבור. אף שחרוז האטיום היה דבר כל כך קטן, היא חשה ביטחון בכך שקלסייר נתן לה אותו.

היא נעצרה. המחשבה על האטיום הזכירה לה משהו חשוב. משהו שהטריד אותה פעמים רבות. "מעולם לא לימדת אותי על המתכת התשיעית!" היא האשימה אותו ופנתה אליו.

קלסייר משך בכתפיו. "אמרתי לך שהיא איננה חשובה".

"ובכל זאת, מהי? אני מאמינה שזו סגסוגת של אטיום, לא?"

קלסייר הניד בראשו. "לא, שתי המתכות האחרונות אינן פועלות כמו שמונה המתכות הבסיסיות. המתכת התשיעית היא זהב".

"זהב?" שאלה וין. "זה הכול? יכולתי לנסות אותה לפני זמן רב מאוד בעצמי!"

קלסייר צחקק. "לא בטוח שהיית רוצה. שרפת זהב היא חוויה... לא נעימה במיוחד".

וין צמצמה את עיניה והביטה חזרה אל מחוץ לחלון. אנחנו עוד נראה, היא חשבה.

"את הולכת לנסות את זה בכל מקרה, נכון?" אמר קלסייר וחייך.

וין לא השיבה.

קלסייר נאנח, הושיט את ידו לתוך החגורה והוציא תיבת זהב ושופין. "כדאי שתשיגי אחד כזה", הוא אמר והושיט לה את השופין. "אבל כשאת יוצרת את המתכת בעצמך, שרפי כמות קטנה מאוד כדי לוודא שהיא טהורה או שעירוב הסגסוגת מדויק".

"ואם הוא לא?" שאלה וין.

"את תדעי", הבטיח קלסייר והחל לשייף את המטבע. "את זוכרת את כאב הראש שהיה לך מגרירת הפיוטר?"

"כן?"

"מתכת לא טובה יוצרת כאב ראש גרוע יותר", אמר קלסייר. "בהרבה יותר. קני בעצמך את המתכות שלך - בכל עיר תמצאי קבוצה קטנה של סוחרים שמספקת אבקות מתכת לאלומנטיקנים. הסוחרים האלו מעוניינים להבטיח שהמתכות שלהם טהורות - לא כדאי להם להתעסק עם לקוח ערפילאי זועם עם כאב ראש". קלסייר סיים לשייף והניח כמה פתיתי זהב בריבוע בד קטן. הוא לקח אחד באצבעו ובלע אותו.

"זה טוב", הוא אמר והושיט לה את הבד. "קדימה - רק זכרי, שרפת המתכת התשיעית היא חוויה מוזרה".

וין הנהנה וחשה לפתע חשש קל. לעולם לא תדעי אם לא תנסי בעצמך, היא חשבה וזרקה את הפתיתים הרכים לפיה. היא לגמה מעט מים מהמימייה.

מצבור מתכת חדש הופיע בתוכה - לא מוכר ושונה מכל התשעה שהכירה. היא הביטה מעלה לעבר קלסייר, נשמה עמוקות ושרפה זהב.

היא הייתה בשני מקומות בבת אחת. היא יכלה לראות את עצמה, והיא יכלה לראות את עצמה.

אחת הייתה אישה זרה, שונה מאוד מהנערה שהיא הייתה. הנערה הזאת הייתה זהירה וחוששת - נערה שלעולם לא תשרוף מתכת שלא הכירה רק על סמך מילתו של אדם אחד. האישה הזאת הייתה טיפשה. היא שכחה דברים רבים שאפשרו לה לשרוד זמן כה רב. היא שתתה מכוסות שהוכנו על ידי אחרים. היא התרועעה עם זרים. היא לא השגיחה על האנשים שסביבה. היא עדיין הייתה זהירה מרוב האנשים, אבל היא איבדה כל כך הרבה.

דמותה האחרת הייתה משהו שהיא תמיד שנאה בחשאי. ילדה, למעשה. רזה עד לגבול המורעבת, בודדה, מלאת שנאה וחסרת אמון. היא לא אהבה איש ואיש לא אהב אותה. היא תמיד אמרה לעצמה, בשקט, שלא אכפת לה. האם היה משהו ששווה לחיות למענו? היה חייב להיות. החיים לא היו יכולים להיות מגוחכים כמו שנראו. ועדיין, כך הם היו. לא היה דבר אחר.

וין הייתה שתיהן. היא עמדה בשני מקומות, נעה עם שני הגופים, הנערה והאישה. היא הושיטה ידה בהיסוס - כל אחת הושיטה את ידה - ונגעה בפניה, בכל אחד מהם.

וין התנשמה בכבדות והן נעלמו. היא חשה פרץ רגשות עז, תחושת עליבות ובלבול. לא היו כיסאות בחדר, ולכן היא פשוט התכווצה על הרצפה, ישבה כשגבה מופנה אל הקיר, כשברכיה מקופלות וזרועותיה עוטפות אותן.

קלסייר ניגש אליה, התכופף והניח יד על כתפה. "הכול בסדר".

"מה זה היה?" היא לחשה.

"זהב ואטיום משלימים זה את זה, כמו זוגות המתכת האחרים", אמר קלסייר. "אטיום נותן לך לראות, עד גבול מסוים, את העתיד. זהב פועל באותו אופן, אבל נותן לך לראות את העבר, או לפחות גרסה אחרת של עצמך, אילו העבר שלך היה שונה".

וין נרעדה. החוויה להיות שני אנשים בו-בזמן, לראות את עצמה פעמיים, הייתה מטרידה ביותר. הגוף שלה עדיין רעד, והיה נדמה שמוחה... אינו כשורה.

למרבה המזל, התחושה דעכה. "אני חייבת להקשיב לך יותר בעתיד", היא אמרה. "או לפחות בכל פעם שאתה מדבר על אלומנטיקה".

קלסייר צחקק. "ניסיתי להרחיק אותך מזה ככל האפשר, אבל היית חייבת לנסות את זה לפחות פעם אחת. את תתגברי על התחושה".

וין הנהנה. "היא כמעט... נעלמה לגמרי. אבל זה לא היה סתם חיזיון, קלסייר. זה היה אמיתי. יכולתי לגעת בה, באני האחרת".

"זאת התחושה", אמר קלסייר, "אבל היא לא הייתה כאן - לפחות אני לא ראיתי אותה. זאת הייתה אשליה".

"חזיונות אטיום אינם סתם אשליות", אמרה וין. "הצללים באמת מראים לך מה אנשים עומדים לעשות".

"נכון", אמר קלסייר. "אינני יודע. זהב הוא מתכת מוזרה, וין. אינני חושב שמישהו באמת מבין אותה. המאמן שלי, גמל, אמר לי שצל זהב הוא אדם שאיננו קיים - אבל היה יכול להתקיים. אדם שהיית יכול להיות, לו היית עושה בחירות מסוימות. אבל גמל היה קצת מטורלל, ולכן אני לא בטוח שאפשר להאמין לו כלל".

וין הנהנה. לא נראה לה שהיא תוסיף ללמוד על זהב בזמן הקרוב. היא עצמה לא התכוונה לשרוף את המתכת בעתיד, עד כמה שהדבר יהיה תלוי בה. היא המשיכה לשבת, כשהיא נותנת לרגשותיה להתאושש, וקלסייר חזר אל החלון. לאחר זמן מה הוא הזדקף.

"הוא הגיע?" שאלה וין, זחלה וקמה על רגליה.

קלסייר הנהן. "את רוצה להישאר כאן ולנוח עוד קצת?"

וין הנידה ראשה בשלילה.

"בסדר", הוא אמר והניח את שעון הכיס, השופין והמתכות האחרות על אדן החלון. "בואי נלך".

הם לא יצאו מהחלון - קלסייר רצה לשמור על חשאיות, אף שבאזור כה נטוש, וין לא הבינה מדוע הוא טורח כל כך. הם עזבו את הבניין בגרם מדרגות רעוע וחצו את הרחוב בדממה.

הבניין שמארש בחר היה הרוס עוד יותר מזה שלהם. הדלת הקדמית הייתה חסרה, אף שווין ראתה את שרידיה בערמת פסולת על המפתן. בפנים עמד ריח נסורת ופיח, והיא החניקה התעטשות.

הדמות שעמדה בקצה המרוחק של החדר הסתובבה למשמע הקול. "קל?"

"זה אני", אמר קלסייר, "ווין".

כשווין התקרבה, היא יכלה לראות את מארש ממצמץ באפלה. היה מוזר לראות אותו ולהרגיש שהוא מסוגל לראותה, אבל לדעת שלמעשה היא וקלסייר היו רק צלליות עבורו. הקיר המרוחק של הבניין היה הרוס, וערפילים ריחפו בחופשיות בחדר, סמיכים כמעט כאילו היו בחוץ.

"יש לך קעקועי מיניסטריון!" אמרה וין והביטה בהלם במארש.

"כמובן", אמר מארש בקולו הקשוח כמו תמיד. "קעקעתי אותם לפני שהצטרפתי אל השיירה. אני מגלם תפקיד של מתלמד".

הם אינם מפורטים - הוא היה בתפקיד של מחייב נמוך-דרג - אבל היה ניתן לראות את התבנית בבירור. קווים שחורים סביב העיניים, נעים החוצה כמו קווי ברק. קו אחד בודד - הרבה יותר עבה, בצבע אדום, ירד לצד פניו. וין זיהתה את התבנית: אלו היו קווים של מחייב מקנטון האינקוויזיציה. מארש לא סתם חדר אל המיניסטריון, הוא בחר את החלק המסוכן ביותר.

"אבל הם תמיד יישארו עליך", אמרה וין. "הם כל כך מוכרים - לכל מקום שאי פעם תלך אליו, אנשים יחשבו שאתה מחייב או רמאי".

"זה המחיר שהוא נאלץ לשלם על החדירה למיניסטריון, וין", אמר קלסייר בשקט.

"לא משנה", אמר מארש. "לא היו לי חיים מדהימים גם לפני כן. נוכל אולי למהר? מצפים לראות אותי בקרוב. למחייבים יש חיים עמוסים, ויש לי הפסקה של כמה דקות".

"בסדר", אמר קלסייר. "אני מניח שהחדירה שלך התנהלה היטב?"

"הכול טוב", אמר מארש בחמיצות. "למעשה, יותר מדי טוב - אני חושב שהצלחתי להצטיין בקבוצה שלי. חשבתי שיהיה לי חיסרון, מכיוון שאני חסר את חמש שנות האימונים שלהם. כתוצאה מכך אני עונה על כל שאלה באופן המדויק ביותר ומבצע כל פעולה בקפידה. מתברר שאני כנראה יודע על המיניסטריון יותר מחבריו. אני המתלמד המוכשר ביותר מבין המתלמדים החדשים, והפרלנים הבחינו בכך".

קלסייר צחקק. "תמיד שאפת למצוינות".

מארש נחר בבוז. "בכל מקרה, הידע שלי - שלא לדבר על המיומנות שלי כגלאי - כבר זיכו אותי במוניטין. אני לא בטוח עד כמה אני רוצה שהפרלנים ישגיחו עליי; הרקע שביססנו מתחיל להישמע קצת עלוב כשאינקוויזיטור חוקר אותך".

וין הזעיפה פנים. "אמרת להם שאתה ערפילן?"

"כמובן", אמר מארש. "המיניסטריון - במיוחד קנטון האינקוויזיציה - מגייס גלאים אצילים כל הזמן. העובדה שאני ערפילן מונעת מהם לשאול שאלות רבות על הרקע שלי. הם שמחים שאני פשוט נמצא שם, למרות העובדה שאני קצת מבוגר משאר המתלמדים".

"מלבד זאת", אמר קלסייר, "הוא היה צריך לספר להם שהוא ערפילן כדי שיכניסו אותו לכתות המיניסטריון הסודיות. רוב המחייבים רמי הדרג הם ערפילנים מסוג זה או אחר. הם נוטים לקדם את הדומים להם".

"ומסיבה טובה", אמר מארש והחל לדבר במהירות. "קל, המיניסטריון הרבה יותר חזק מכפי שחשבנו".

"למה אתה מתכוון?"

"הם משתמשים בערפילנים שלהם", אמר מארש. "משתמשים בהם היטב. יש להם בסיסים בכל רחבי העיר - הם קוראים להם תחנות הרגעה. בכל אחת מהן יש שני מרגיעים מהמיניסטריון, שהמשימה שלהם היא להפיץ השפעה מדכאת סביבם, להרגיע ולהדחיק את הרגשות של כל האנשים במקום".

קלסייר שרק בשקט. "כמה תחנות כאלו קיימות?"

"עשרות", אמר מארש. "הן מרוכזות באזורי הסקאא. הם יודעים שהסקאא מובסים, אבל הם רוצים להבטיח שהמצב יישאר כך".

"לכל הרוחות!" אמר קלסייר. "תמיד חשבתי שהסקאא בתוך לות'אדל נראים מובסים יותר מהאחרים. אין פלא שהיה לנו קשה לגייס כל כך. הרגשות של האנשים נתונים כל הזמן להרגעה!"

מארש הנהן. "מרגיעי המיניסטריון מיומנים ביותר, קל - מאוד מיומנים. טובים אפילו מבריזה. כל מה שהם עושים הוא להרגיע כל היום, מדי יום. ומכיוון שהם אינם מנסים לגרום לך לעשות משהו מסוים - אלא רק למנוע ממך להגיע לטווחי רגשות גבוהים - כמעט אינך יכול להבחין בהם.

"לכל צוות יש מערפל שמסתיר אותו, ויש שם גלאי שמחפש אלומנטיקנים. אני מבטיח לך שזה המקום שממנו האינקוויזיטורים מקבלים את כיווני החקירה - רוב האנשים מספיק חכמים כדי לא להבעיר כשהם חושבים שיש מחייב בסביבה, אבל הם משחררים מעט רסן במשכנות העוני".

"תוכל להשיג עבורנו רשימה של התחנות?" שאל קלסייר. "נצטרך לדעת היכן נמצאים הגלאים האלו, מארש".

מארש הנהן. "אני אנסה. אני בדרכי לתחנה עכשיו - הם תמיד מבצעים תחלופה בלילה, כדי לשמור על הסוד. הדרגים הגבוהים מתעניינים בי, והם נותנים לי לבקר בכמה תחנות כדי להכיר את העבודה מקרוב. אנסה להשיג לך את הרשימה".

קלסייר הנהן באפלה.

"רק... אל תעשה שטויות עם המידע הזה, בסדר?" אמר מארש. "אנחנו חייבים להיות זהירים, קל. המיניסטריון שמר על התחנות האלו בסוד במשך זמן רב. עכשיו כשאנחנו יודעים עליהן, יש לנו יתרון רציני. אל תבזבז אותו".

"בסדר", הבטיח קלסייר. "מה בנוגע לאינקוויזיטורים? גילית משהו חדש לגביהם?"

מארש עמד בשקט לרגע. "הם... מוזרים, קל. אני לא יודע. נראה שיש להם את כל הכוחות האלומנטיים, ולכן הנחתי שהם היו פעם ערפילאים. אינני יכול לגלות דברים חדשים לגביהם - אף שאני יודע שהם מזדקנים".

"באמת?" אמר קלסייר בעניין. "אז הם אינם בני אלמוות?"

"לא", אמר מארש. "המחייבים אומרים שהאינקוויזיטורים משתנים לעתים. היצורים חיים למשך זמן רב, אבל בסופו של דבר הם מתים מזקנה. צריך לגייס חדשים מקרב בני האצולה. הם אנשים, קל - הם פשוט... השתנו".

קלסייר הנהן. "אם הם יכולים למות מזקנה, אז יש בוודאי דרכים אחרות להרוג אותם".

"זה מה שאני חושב", אמר מארש. "אראה מה אוכל לגלות, אבל אין טעם לקוות יותר מדי. האינקוויזיטורים אינם מתקרבים לרוב אל מחייבים רגילים - יש מתח בין שתי הקבוצות. לורד הפרלנים מוביל את הכנסייה, אבל האינקוויזיטורים חושבים שהם צריכים לעמוד בראשה".

"מעניין", אמר קלסייר באטיות. וין יכלה ממש לראות את הגלגלים במוחו מעבדים את המידע החדש.

"בכל מקרה, אני צריך ללכת", אמר מארש. "הייתי חייב לרוץ לכאן, ובכל מקרה אני מאחר לפגישה שלי".

קלסייר הנהן, ומארש החל לעזוב את המקום ולפלס דרך בין האבנים השבורות בגלימת המחייב הכהה שלו.

"מארש", אמר קלסייר, כשמארש הגיע אל מפתן הדלת.

מארש פנה.

"תודה", אמר קלסייר. "אני יכול רק לנחש כמה זה מסוכן עבורך".

"אני לא עושה את זה בשבילך, קל", אמר מארש. "אבל... אני מעריך את הדאגה שלך. אנסה לשלוח לך הודעה נוספת כשיהיה לי מידע חדש".

"היזהר", אמר קלסייר.

מארש נעלם אל ליל הערפילים. קלסייר עמד בחדר ההרוס במשך כמה דקות והביט אל המקום שאחיו נעלם בו.

הוא לא שיקר לנו גם בנוגע לזה, חשבה וין. הוא באמת דואג לאחיו.

"בואי נלך", אמר קלסייר. "אנחנו צריכים להחזיר אותך אל אחוזת רנו - בית לקאל יערוך מסיבה נוספת בעוד כמה ימים ואת תצטרכי להיות שם".

בני הלוויה שלי טוענים לפעמים שאני דואג ומפקפק יתר על המידה. אבל בעוד אני תוהה על המעמד שלי כגיבור, יש דבר אחד שמעולם לא פקפקתי בו: הטוב שלשמו יצאתי למסע.

חובה עליי להשמיד את תהומות. ראיתי אותו והרגשתי אותו. השם שאנחנו מעניקים לו חלש מכדי לתאר אותו. כן, הוא אמנם אדיר ואיננו מסוגלים להבין את עומקו, אבל הוא גם נורא. רבים אינם מבינים שמדובר ביצור חי, אבל חשתי את מחשבותיו, ככל שהן מחשבות, במעט הפעמים שהתמודדתי נגדו ישירות.

זהו יצור של הרס, טירוף ושחיתות. הוא לא ישמיד את העולם משנאה או מכעס, אלא פשוט כי זה מה שהוא עושה.

פרק 28

אולם הנשפים של מצודת לקאל היה מעוצב כמו פירמידה. רחבת הריקודים הוצבה על במה בגובה המותניים במרכז החדר, ושולחנות האוכל הוקמו על ארבע במות דומות המקיפות אותה. משרתים התרוצצו בין המעברים והגישו את המזון לאצילים הסועדים.

ארבעה מפלסים של מרפסות הוצבו לאורך ההיקף הפנימי של חדר הפירמידה, וכל אחד מהם היה קרוב יותר לנקודת הפסגה, וממוקם גבוה מעט מרחבת הריקודים. אף שהחדר הראשי היה מואר היטב, המרפסות עצמן היו מוצלות בבדים. סידור המקום נועד להבליט בפני האנשים את המאפיין האמנותי המיוחד של המצודה - חלונות המשכית הקטנים שעמדו לצד כל מרפסת.

אצילי לקאל התרברבו שלמצודות אחרות יש אמנם חלונות גדולים יותר, אבל למצודת לקאל החלונות המקושטים ביותר. וין הודתה שהם היו מרשימים. היא נתקלה בהרבה חלונות משכית במהלך החודשים האחרונים, עד כי ראתה אותם כמובנים מאליהם. אבל החלונות במצודת לקאל עלו על כולם. כל אחד מהם היה מפואר וצבוע בצבעים עזים ומגוונים. חיות אקזוטיות רקדו שם, נופים רחוקים פיתו אותה לצאת למסעות, ודיוקנאות של אצילים מפורסמים התנוססו בגאווה.

היו שם, כמובן, התמונות הנדרשות על האלוהות. וין זיהתה אותן ביתר קלות עכשיו, והיא הופתעה לגלות רמזים לדברים שהיא קראה ביומן. גבעות ירוקות. הרים תלולים עם קווים עדינים דמויי גלים הבוקעים מהם. אגם שחור ועמוק. ו... אפלה. תהומות. יצור מעוות של הרס וחורבן.

הוא ניצח אותו, חשבה וין. אבל... מה זה היה? אולי סוף היומן יחשוף פרטים נוספים.

וין הנידה בראשה ועזבה את הגומחה - ואת החלון השחור שלה - מאחור. היא צעדה לאורך המרפסת השנייה בגלימה לבנה לחלוטין - תלבושת שמעולם לא הייתה מסוגלת לדמיין כשהייתה סקאא. אפר ופיח היו חלק תמידי מחייה, והיא לא ידעה אפילו כיצד נראה גוון של לבן טהור. הידיעה הזו גרמה לשמלה שלה להיראות עוד יותר מפוארת עבורה. היא קיוותה שלעולם לא תאבד אותה - את התחושה הפנימית של חייה הקודמים. היא גרמה לה להעריך את מה שיש לה, הרבה יותר מכפי שאציל היה מסוגל.

היא המשיכה ללכת לאורך המרפסת, כשהיא מחפשת את טרפה. צבעים נוצצים זהרו מהחלונות המוארים ונצנצו על הרצפה. רוב החלונות זהרו בתוך גומחות צפייה קטנות לאורך המרפסת, ולכן המרפסת שלפניה הייתה מלאה בכיסים של חושך וצבע. וין לא עצרה לבחון את החלונות הבאים; היא עשתה זאת במהלך הנשפים הראשונים שלה במצודת לקאל. הלילה הייתה לה משימה חשובה.

היא מצאה את הטרף שלה באמצע המעבר אל המרפסת המזרחית. הגבירה קליס דיברה עם קבוצת אנשים, ולכן וין נעצרה והעמידה פנים שהיא בוחנת את אחד החלונות. קבוצתה של קליס התפצלה כעבור זמן קצר - קליס הייתה נסבלת רק לזמנים קצובים. האישה הנמוכה החלה ללכת לאורך המרפסת לכיוון וין.

כשהתקרבה, וין פנתה אליה בהפתעה מדומה. "בחיי, הגבירה קליס! לא ראיתי אותך כל הערב".

קליס פנתה אליה בלהיטות, נרגשת כנראה מכך שיש אדם נוסף שאפשר לרכל איתו. "הגבירה ואלט!" היא אמרה כשהיא מדדה קדימה. "החמצת את הנשף של לורד קייב בשבוע שעבר! אני מקווה שזה לא בגלל אותה מחלה ישנה שלך?"

"לא", אמרה וין. "ביליתי את הלילה בסעודה עם דודי".

"הו", אמרה קליס באכזבה. התפרצות מחודשת של מחלה הייתה סיפור טוב יותר. "זה טוב".

"שמעתי שיש לך חדשות מעניינות על הגבירה טרן-פדרי דלוז", אמרה וין בזהירות. "אני עצמי שמעתי כמה דברים מעניינים לאחרונה". היא הביטה בקליס, כמרמזת שהיא תשמח לסחור במידע.

"הו, זה!" אמרה קליס בשמחה. "טוב, אני שמעתי שטרן-פדרי לא מעוניינת כלל באיחוד עם בית איימי, אף שאביה טוען כי תהיה חתונה בקרוב. אבל את מכירה את הבנים של משפחת איימי. בחיי, פדרן הזה הוא פשוט מוקיון".

וין נאנחה בלבה. קליס המשיכה לדבר, ואפילו לא הבחינה אם לווין יש משהו שהיא רוצה לחלוק איתה. שימוש בעדינות עם האישה הזאת יעיל כמו מכירת בושמי אמבט לסקאא במטעים.

"'זה מעניין", אמרה וין כשהיא קוטעת את קליס. "אולי ההיסוס של טרן-פדרי נובע מהקשר בין בית איימי לבית הסטינג".

קליס קטעה את דבריה. "מה הקשר?"

"טוב, כולם יודעים מה בית הסטינג מתכנן".

"כולם?" שאלה קליס.

וין העמידה פני נבוכה. "הו. אולי זה עדיין לא ידוע. בבקשה, הגבירה קליס, תשכחי שאמרתי משהו בכלל".

"לשכוח?" אמרה קליס. "כבר שכחתי מזה. אבל באמת, את לא יכולה להפסיק עכשיו. למה את מתכוונת?"

"אסור לי לדבר", אמרה וין. "זה פשוט משהו ששמעתי שדודי אמר".

"דודך?" שאלה קליס, כשהלהיטות בקולה גוברת. "מה הוא אמר? את יודעת שאת יכולה לבטוח בי".

"ובכן..." אמרה וין. "הוא אמר שבית הסטינג העביר הרבה מהמשאבים שלו בחזרה אל המטעים שלו במשלט הדרומי. דודי שמח מאוד מכך - הסטינג ביטל כמה מהחוזים שלו, ודודי קיווה להשיג אותם במקומו".

"מעביר משאבים..." אמרה קליס. "הם לא היו עושים זאת אלא אם כן הם חושבים לעזוב את העיר..."

"את יכולה להאשים אותם?" שאלה וין בשקט. "כלומר, מי רוצה להסתכן במה שקרה לבית טקיאל?"

"מי באמת..." אמרה קליס. היא ממש רעדה מרוב רצון לחלוק את החדשות.

"בכל מקרה, אנא ממך, זאת רק שמועה", אמרה וין. "אולי עדיף שלא תספרי על זה לאיש".

"כמובן", אמרה קליס. "אממ... סלחי לי. אני צריכה ללכת להתרענן".

"כמובן", אמרה וין והביטה באישה הרצה לעבר מדרגות המרפסת.

וין חייכה. מובן שבית הסטינג לא עשה כל הכנה כזאת. הסטינג היה אחד הבתים החזקים בעיר, ולא היה כמעט סיכוי לנסיגה שלהם. אבל דוקסון זייף מסמכים בחנות, וכאשר הם יישלחו למקומות הנכונים, הם יראו כאילו הסטינג מתכנן לעשות בדיוק את מה שווין אמרה.

אם הכול יתנהל לפי התכנית, העיר כולה תצפה בקרוב לנסיגה של בית הסטינג. בני בריתם יבנו על זה, ואולי אפילו יעזבו בעצמם. אנשים שירצו לקנות כלי נשק יחפשו מקומות אחרים לעשות זאת, מחשש שהסטינג לא יוכל לעמוד בהבטחות שלו לאחר שיעזוב את העיר. כשהסטינג לא ייסוג, זה יגרום לו להיראות לא החלטי. אבל בני הברית שלו ייעלמו מהזירה, ההכנסה שלו תרד, ויש סיכוי שזה יהיה הבית הבא שייפול.

אבל בית הסטינג היה אחד מהבתים הפגיעים יותר. היה לו מוניטין של תככים, ואנשים יאמינו שהם תכננו לסגת בחשאיות. בנוסף לכך, הסטינג היה בית מסחר חזק - כלומר הוא הסתמך רק על העסקאות שלו כדי לשרוד. לבית עם מקור הכנסה אחד ברור יש גם חולשה גדולה. לורד הסטינג פעל ללא לאות כדי להעצים את השפעת ביתו במהלך עשרות השנים האחרונות, ולכן הרחיב את המשאבים של ביתו עד הקצה.

בתים אחרים היו יציבים יותר. וין נאנחה, פנתה והלכה אל המעבר, בעודה מביטה בשעון האדיר המוצב בין שתי המרפסות בקצה השני של החדר.

ונטור לא ייפול בכזאת קלות. הוא היה הבית העוצמתי ביותר הודות למזל. אף שגם הוא עסק במסחר, הוא לא הסתמך עליו לחלוטין כמו שאר הבתים. ונטור היה מספיק עשיר ומספיק עוצמתי, כך שאפילו אסון מסחרי רק ירעיד אותו קלות.

במובן מסוים הייתה היציבות של ונטור דבר טוב - כלומר, עבור וין. לבית לא הייתה חולשה ברורה לעין, ואולי חברי הצוות לא יתאכזבו אם לא תצליח למצוא דרכים להפיל אותו. אחרי הכול, הם לא היו חייבים להפיל את בית ונטור, זה פשוט יעזור לתכנית.

בכל מקרה, וין הייתה צריכה לדאוג שוונטור לא יסבול מאותו גורל של בית טקיאל. המוניטין שלהם נהרס, מקורות ההכנסה נמחו, והטקיאלים נאלצו לעזוב את העיר - והבושה האחרונה הזאת הייתה גדולה מדי. כמה מבני האצולה של טקיאל חוסלו לפני שעזבו, והשאר נמצאו בין השרידים העשנים של סירות התעלה שלהם, ככל הנראה קורבנות של שודדים. אבל וין לא הכירה צוות גנבים שיעז לשחוט כל כך הרבה אצילים.

קלסייר עדיין לא הצליח לגלות איזה בית היה אחראי לרציחות, אבל האצילות של לות'אדל לא מיהרה להביא לדין את האשמים. בית טקיאל נתן לעצמו להיחלש, ואין דבר מבייש יותר לאצילות מאשר בית גדול שאינו מסוגל לנהל את עסקיו. קלסייר צדק: בני האצולה היו אמנם מנומסים בנשפים, אך היו מוכנים לדקור זה את זה ישירות בחזה אם הייתה צומחת להם תועלת מכך.

הם כמו צוותי הגנבים, היא חשבה. בני האצולה אינם שונים כל כך מהאנשים שאיתם גדלתי.

האווירה הייתה רק יותר מסוכנת בגלל כללי הנימוס. מתחת לפני השטח היו תככים, התנקשויות - ואולי החשוב מכול - ערפילאים. אין פלא שכל הנשפים שבהם השתתפה לאחרונה הכילו מספר רב של שומרים, כמה מהם גם עטו שריון. למסיבות הייתה כעת מטרה נוספת של אזהרה והפגנת כוח.

אלנד בטוח, היא אמרה לעצמה. למרות מה שהוא חושב על משפחתו, הם מצליחים לשמור על מקומם בראש השלטון בלות'אדל. הוא היורש - הם יגנו עליו ממתנקשים.

היא רצתה שהמחשבה תישמע קצת יותר משכנעת במוחה. היא ידעה ששאן אלריאל תכננה משהו. בית ונטור אולי בטוח, אבל אלנד עצמו היה קצת... מרחף לפעמים. אם שאן תרצה לפגוע בו אישית, זאת עלולה להיות מכה גדולה עבור בית ונטור - אבל זאת בוודאי תהיה מכה מוחצת לווין.

"הגבירה ואלט רנו", אמר קול. "אני חושב שאת מאחרת".

וין פנתה וראתה את אלנד יושב בעצלתיים בכוך לשמאלה. היא חייכה והביטה מטה לעבר השעון, ואכן הבחינה שעברו כמה דקות מהשעה שהיא הבטיחה לפגוש אותו. "אני כנראה לומדת כמה הרגלים מגונים מכמה חברים שלי", היא אמרה ונכנסה אל הכוך.

"תראי, לא אמרתי שזה דבר רע", אמר אלנד וחייך. "הייתי אומר שזו חובתה של גבירה מחצר האצילות לאחר מעט. טוב לו לג'נטלמן להמתין ולחכות לגחמותיה של אישה - כך אמי תמיד אומרת לי".

"היא נשמעת כמו אישה חכמה", אמרה וין. הכוך היה מספיק גדול עבור שני אנשים עומדים זה לצד זה. היא עמדה מולו, מעקה המרפסת לשמאלה וחלון סגול מרהיב לימינה, כשרגליהם כמעט נוגעות.

"הו, אינני בטוח בזה", אמר אלנד. "אחרי הכול, היא התחתנה עם אבי".

"ובכך הצטרפה אל הבית העוצמתי ביותר באימפריה האחרונה. אתה לא יכול להצליח יותר מזה - אף שאני חושבת שהיא הייתה יכולה לנסות להתחתן עם השליט הגדול. אבל בפעם האחרונה ששמעתי, הוא לא מחפש אישה".

"חבל", אמר אלנד. "אולי הוא היה נראה קצת פחות מדוכא אם הייתה אישה בחייו".

"אני חושבת שזה תלוי בסוג האישה". וין הביטה הצדה, כשקבוצה קטנה של חוגגים חלפה על פניה. "אתה יודע, זה לא בדיוק המקום הפרטי ביותר. אנשים יורים לעברנו מבטים מוזרים".

"את זאת שנכנסה פנימה אליי", ציין אלנד.

"כן, טוב, לא חשבתי על כל הרכילות שיפיצו".

"שיפיצו", אמר אלנד והזדקף.

"כדי שזה ירגיז את אביך?"

אלנד הניד בראשו. "כבר לא אכפת לי מזה, ואלט". אלנד צעד קדימה וקירב אותה אליו עוד יותר. וין יכלה להרגיש את הבל פיו. הוא עמד שם רגע לפני שדיבר. "אני חושב שאני עומד לנשק אותך".

וין נרעדה קלות. "אני חושבת שלא כדאי לך, אלנד".

"למה?"

"כמה באמת אתה יודע עליי?"

"לא כמו שאני רוצה לדעת", הוא אמר.

"לא כמו שאתה צריך לדעת", אמרה וין כשהיא מביטה לתוך עיניו.

"אז ספרי לי", הוא אמר.

"אני לא יכולה. לא כעת".

אלנד עמד לרגע, הנהן קלות והתרחק ממנה. הוא יצא אל מעבר המרפסת. "אז, האם נלך לטיול קטן?"

"כן", אמרה וין ונשמה לרווחה - אם כי הרגישה קצת מאוכזבת.

"זה רק לטובה", אמר אלנד. "בכוך הזה היה אור קריאה פשוט נורא".

"שלא תעז לחשוב על זה", אמרה וין כשהצטרפה אליו במעבר, בעודה מביטה בספר שבכיסו. "תקרא כשאתה נמצא עם מישהו אחר, לא איתי".

"אבל ככה התחילה מערכת היחסים בינינו!"

"וככה היא גם תסתיים", אמרה וין ונטלה את זרועו.

אלנד חייך. הם לא היו הזוג היחיד שהלך במרפסת, והרחק מתחתם הסתובבו זוגות לאטם במוזיקה החלשה.

הכול נראה כל כך שלו. אבל רק לפני כמה ימים, רבים מהאנשים הללו ישבו והביטו בשיעמום, כשנשים וילדים נרצחו לנגד עיניהם.

היא חשה את זרועו של אלנד, את חומו לצדה. קלסייר אמר שהוא חייך הרבה מכיוון שהיה צריך ליהנות מכל מה שהיה בעולם - ליהנות מרגעי האושר שהיו כה נדירים באימפריה האחרונה. בעודה הולכת לצד אלנד, וין חשבה שהיא מתחילה להבין את רגשותיו של קלסייר.

"ואלט..." אמר אלנד באטיות.

"מה?"

"אני רוצה שתעזבי את לות'אדל", הוא אמר.

"'מה?"

הוא עצר ופנה להביט בה. "חשבתי על זה הרבה. אולי אינך מבינה, אבל העיר נעשית מקום מסוכן. מסוכן מאוד".

"אני יודעת".

"אז את יודעת שלבית קטן ללא בני ברית אין מה לעשות עכשיו במשלט המרכזי", אמר אלנד. "הדוד שלך היה אמיץ להגיע לכאן כדי לעשות לעצמו שם, אבל הוא בחר בזמן הלא נכון. אני... אני חושב שדברים עומדים לקרות כאן בזמן הקרוב, ואני לא אוכל לשמור עלייך".

"הדוד שלי יודע מה הוא עושה, אלנד".

"זה שונה, ואלט", אמר אלנד. "בתים גדולים נופלים. משפחת טקיאל לא נרצחה על ידי שודדים - זאת הייתה המלאכה של בית הסטינג. אלו לא יהיו המתים האחרונים לפני שכל הסיפור הזה יסתיים".

וין עצרה וחשבה שוב על שאן. "אבל... אתה בטוח, נכון? בית ונטור - איננו כמו האחרים. הוא יציב".

אלנד הניד בראשו. "אנחנו פגיעים יותר מכולם, ואלט".

"אבל יש לכם הון עתק", אמרה וין. "אתם לא מסתמכים על עסקאות".

"אולי לא רואים את זה", אמר אלנד בשקט, "אבל יש בעיות, ואלט. כלפי חוץ אנחנו מציגים שהכול בסדר, והאחרים מניחים שיש לנו יותר ממה שיש לנו באמת. אבל בגלל המסים של השליט הגדול... טוב, הדרך היחידה להשיג כוח בעיר היא בעזרת הכנסה. הכנסה סודית".

וין הזעיפה פנים ואלנד גחן קרוב אליה ודיבר בלחש. "המשפחה שלי כורה את האטיום של השליט הגדול, ואלט", הוא אמר. "זה מקור העושר שלנו. במובן מסוים, היציבות שלנו תלויה לחלוטין בגחמותיו של השליט הגדול. אין לו רצון לאסוף את האטיום בעצמו, אבל הוא מאוד כועס אם המשלוח לא מגיע בזמן".

תגלי עוד! אמרו לה חושיה. זהו הסוד; זה מה שקלסייר צריך. "הו, אלנד", לחשה וין. "אתה לא צריך לספר לי על זה".

"למה לא?" הוא אמר. "אני בוטח בך. תראי, את צריכה להבין כמה המצב מסוכן. אספקת האטיום נתקלה בבעיות בזמן האחרון. מאז... טוב, משהו התרחש לפני כמה שנים. מאז אותו יום הכול השתנה. אבי לא יכול לעמוד במכסה של השליט הגדול, ובפעם האחרונה שזה קרה..."

"מה?"

"טוב", אמר אלנד ונראה מוטרד. "בואי נגיד שהדברים עלולים להשתבש מאוד עבור הוונטורים. השליט הגדול תלוי באטיום הזה, ואלט - זאת אחת הדרכים שלו לשלוט באצולה. בית ללא אטיום הוא בית שלא יכול להגן על עצמו מפני ערפילאים. השליט הגדול שומר על עתודות רבות, וכך הוא שולט בשוק. הוא מממן את הצבאות שלו בכך שהוא הופך את האטיום לנדיר, ואז מוכר כמויות קטנות במחירים מופקעים. אם היית יודעת יותר על כלכלת האלומנטיקה, מה שאמרתי היה מובן לך".

האמן לי, אני מבינה יותר מכפי שאתה חושב. ועכשיו אני יודעת יותר מכפי שאני צריכה.

אלנד עצר וחייך בנעימים, כשמחייב הלך במעבר לצדם. המחייב הביט בהם, כשחלף על פניהם, בעיניו המהורהרות בתוך רשת הקעקועים.

אלנד שב ופנה אליה ברגע שהמחייב התרחק. "אני רוצה שתעזבי", הוא חזר. "אנשים יודעים שאני קרוב אלייך. אני מקווה שהם חושבים שאני עושה את זה רק כדי להרגיז את אבי. הבתים הגדולים לא יהססו להרוס את כל המשפחה שלך רק כדי לפגוע בי ובאבי. אתם חייבים ללכת".

"אני... אחשוב על זה", אמרה וין.

"אין לך כל כך הרבה זמן למחשבה", הזהיר אלנד. "אני רוצה שתעזבי לפני שתהיי מעורבת מדי בכל תככי העיר".

אני כבר מעורבת יותר מכפי שאתה חושב. "אמרתי לך שאחשוב על זה", היא אמרה. "תראה, אלנד, אני חושבת שאתה צריך יותר לדאוג לעצמך. אני חושבת ששאן אלריאל תנסה לעשות משהו שיפגע בך".

"שאן?" אמר אלנד בשעשוע. "היא לא מזיקה".

"אני חושבת שהיא כן, אלנד. אתה צריך להיזהר יותר".

הוא צחק. "הסתכלי עלינו... כל אחד מנסה לשכנע את האחר כמה המצב שלו גרוע יותר, וכל אחד מאיתנו מסרב להקשיב לאחר".

וין הרהרה בכך וחייכה.

אלנד נאנח. "את לא מתכוונת להקשיב לי, נכון? האם יש משהו שאוכל לעשות כדי לגרום לך לעזוב?"

"לא כרגע", היא אמרה בשקט. "תראה, אלנד, האם לא נוכל ליהנות מהזמן שנותר לנו ביחד? אם העניינים יימשכו כפי שהם, יכול להיות שלא יהיו לנו עוד הזדמנויות כאלו".

הוא חשב על כך ולבסוף הנהן. היא ראתה שהוא עדיין מוטרד, אבל הם חזרו ללכת, והוא הניח לה לקחת את זרועו בעדינות בזמן שצעדו. הם הלכו יחדיו זמן מה, עד שמשהו משך את תשומת לבה של וין. היא הסירה את ידיה מזרועו והושיטה את ידה כדי לקחת את כף ידו בשלה.

הוא הביט מטה לעברה והזעיף פניו בבלבול כשהיא נקשה בטבעת שעל אצבעו. "זאת באמת מתכת", היא אמרה בהפתעה מסוימת, למרות כל מה שנאמר לה.

אלנד הנהן. "זהב טהור".

"אתה לא מודאג בנוגע ל..."

"לאלומנטיקנים?" שאל אלנד. הוא משך בכתפיו. "אין לי מושג - הם לא מסוג האנשים שאני מסתובב איתם. אתם לא עונדים מתכות במטעים?"

וין הנידה בראשה ונקשה על אחת המכבנות שבשערה. "עץ צבוע", היא אמרה.

אלנד הנהן. "כנראה חכם יותר", הוא אמר. "אבל ככל שתישארי יותר בלות'אדל, תביני כמה מעט אנשים עושים כאן בשם החוכמה. השליט הגדול עונד טבעות מתכת - וכתוצאה מכך גם בני האצולה. כמה מהפילוסופים חושבים שהכול חלק מהתכנית שלו. השליט הגדול עונד מתכות מכיוון שהוא יודע שהאצולה תחקה אותו, וכך לאינקוויזיטורים שלו תהיה שליטה רבה יותר עליהם".

"אינך מסכים?" שאלה וין ונטלה שוב את ידו בזמן שהלכו. "כלומר, עם הפילוסופים?"

אלנד הניד בראשו. "לא", הוא אמר בקול שקט יותר. "השליט הגדול... סתם יהיר. קראתי על לוחמים, לפני זמן רב, שהיו מסתערים לקרב ללא שריון, רק כדי להוכיח כמה הם אמיצים וחזקים. אני חושב שזה בדיוק המצב - אף שזה נעשה בצורה מעודנת יותר. הוא עונד מתכות כדי להתפאר בכוחותיו, כדי להראות עד כמה הוא אינו פוחד - עד כמה הוא אינו מאוים - מכל מה שנוכל לעשות לו".

טוב, חשבה וין, הוא מוכן לכנות את השליט הגדול יהיר. אולי אוכל לגרום לו להודות ביותר...

אלנד נעצר והביט לעבר השעון. "אני חושש שאין לנו את כל הזמן הלילה, ואלט".

"אתה צודק", אמרה וין. "אתה צריך ללכת לפגוש את חבריך". היא הביטה לעברו וניסתה לאמוד את תגובתו.

הוא לא נראה מופתע ביותר. הוא פשוט הרים גבה לכיוונה. "אכן. יש לך עיניים חדות".

"לא צריך עיניים כל כך חדות", אמר וין. "בכל פעם שאנחנו במצודת הסטינג, ונטור, לקאל או אלריאל, אתה בורח עם כמה אנשים".

"החברים שלי לשתייה", אמר אלנד בחיוך. "קבוצה מוזרה באקלים פוליטי זה, אבל זה עוד דבר שמצליח להרגיז את אבי".

"מה אתם עושים בפגישות האלו?" שאלה וין.

"לרוב אנחנו מדברים על פילוסופיה", אמר אלנד. "אנחנו אנשים די משעממים - וזה לא כל כך מפתיע, אם תכירי אותנו לעומק. אנחנו מדברים על הממשלה, על פוליטיקה... על השליט הגדול".

"מה בנוגע אליו?"

"ובכן, אנחנו לא אוהבים כמה מהדברים שהוא עושה באימפריה האחרונה".

"אז אתם כן רוצים להפיל אותו!" אמרה וין.

אלנד ירה מבט מוזר לעברה. "להפיל אותו? מה גורם לך לחשוב כך, ואלט? הוא השליט הגדול - הוא האל. אנחנו לא יכולים לעשות דבר בנוגע להיותו בשלטון". הוא הסיט את מבטו כשהמשיכו ללכת. "לא, חבריי ואני, אנחנו רק... רוצים שהאימפריה האחרונה תהיה קצת אחרת. אנחנו לא יכולים לשנות דבר עכשיו, אבל אולי באחד הימים - אם כולנו נשרוד את השנה וחצי הבאות - נהיה בעמדות שבהן נוכל להשפיע על השליט הגדול".

"מה אתם רוצים שהוא יעשה?"

"ובכן, קחי לדוגמה את ההוצאות להורג שהיו לפני כמה ימים", אמר אלנד. "אני חושב שהן לא הועילו בדבר. הסקאא התמרדו, ובתגובה לכך המיניסטריון הוציא להורג כמה מאות אנשים באקראי. מה הוא התכוון להשיג בזה מלבד לגרום לאוכלוסייה להתרגז עוד יותר? לכן, בפעם הבאה המרד יהיה גדול יותר. האם זה אומר שהשליט הגדול יצווה להרוג אנשים נוספים? כמה זמן נוכל להמשיך בגלגל הזה עד שכבר לא יישארו עוד סקאא?"

וין הלכה והרהרה בדבר. "ומה אתה היית עושה בנוגע לכך, אלנד ונטור", היא שאלה לבסוף, "אילו אתה היית האחראי?"

"אינני יודע", התוודה אלנד. "קראתי הרבה ספרים - מתוכם כמה שאני לא אמור לקרוא - וגיליתי שאין תשובות פשוטות. אבל אני די בטוח שעריפת ראשים איננה הפתרון. השליט הגדול חי במשך זמן רב - הייתי מצפה שהוא ימצא פתרון יעיל יותר. אבל, בכל מקרה, נצטרך להמשיך את השיחה הזאת מאוחר יותר..." הוא האט את צעדיו ופנה להביט בה.

"כבר הגיע הזמן?" היא שאלה.

אלנד הנהן. "הבטחתי שאפגוש אותם, והחבורה רואה בי מעין מנהיג. אוכל כנראה לומר להם שאני מאחר..."

וין הנידה בראשה. "לך ושתה עם החברים שלך. אני בסדר - בכל מקרה יש כמה אנשים שאני צריכה לדבר איתם". היא באמת הייתה צריכה לחזור לעבודה. בריזה ודוקסון עסקו בשעות האלו בתכנון ובהכנה של השקרים שהיא אמורה להפיץ, והם המתינו שהיא תשוב לחנות של קביים ותדווח להם לאחר המסיבה.

אלנד חייך. "אולי אני לא צריך לדאוג לך כל כך. מי יודע - בהתחשב בכל המהלכים הפוליטיים, אולי בקרוב בית רנו יהיה העוצמתי ביותר בעיר, ואני אהיה רק קבצן".

וין חייכה והוא השתחווה לעברה - קרץ - והלך לעבר המדרגות. וין הלכה באטיות לעבר מעקה המרפסת והביטה מטה לעבר האנשים הרוקדים וסועדים מתחתיה.

אז הוא לא מהפכן, היא חשבה. קלסייר צדק שוב. מעניין אם הוא אי פעם מתעייף מזה.

ובכל זאת היא לא הרגישה מאוכזבת מאלנד. לא כולם מטורפים כדי לחשוב שהם מסוגלים להפיל את הקיסר-האל. העובדה שאלנד חשב בעצמו על שינוי הפרידה אותו מהשאר. הוא היה אדם טוב, אדם שהגיעה לו אישה הראויה לאמונו.

לרוע המזל, הייתה לו וין.

אז בית ונטור כורה בחשאי את האטיום של השליט הגדול, היא חשבה. הם כנראה האנשים שמנהלים את בורות הת'סין.

הבית הזה היה תלוי על חוט השערה - הכלכלה שלהם הייתה כפופה לריצוי השליט הגדול. אלנד חשב שהוא זהיר, אבל וין הייתה מודאגת. הוא אפילו לא התייחס ברצינות לשאן אלריאל - וין הייתה בטוחה בכך. היא פנתה והלכה מרוכזת מן המרפסת אל הקומה הראשונה.

היא מצאה בקלות את שולחנה של שאן; האישה תמיד ישבה עם קבוצה גדולה של אצילות, כשהיא שולטת במקום כמו לורד על המטע שלו. וין עצרה. היא מעולם לא פנתה ישירות אל שאן. אבל מישהו היה חייב להגן על אלנד. הוא היה מספיק טיפש כדי לא לעשות זאת בעצמו.

וין צעדה קדימה. הטריסאי של שאן בחן את וין כשהתקרבה. הוא היה שונה מסייזד - לא הייתה לו אותה... הרוח. האיש שמר על הבעה קפואה, כמו יצור חקוק מאבן. כמה מהגבירות ירו מבטים מזלזלים לעבר וין, אבל רובן - כולל שאן - התעלמו ממנה.

וין עמדה בחוסר נוחות ליד השולחן והמתינה להפסקה בשיחה. זה לא קרה. לבסוף היא פשוט התקדמה עוד כמה צעדים אל שאן.

"הגבירה שאן?" היא שאלה.

שאן פנתה אליה במבט מקפיא. "לא קראתי לך, נערת כפרים".

"כן, אבל מצאתי עבורך כמה ספרים –"

"אני כבר לא זקוקה לשירותייך", אמרה שאן ופנתה ממנה. "אני יכולה לטפל באלנד ונטור בעצמי. עכשיו, היי ילדה קטנה וטובה והפסיקי להפריע לי".

וין הייתה המומה. "אבל, התכנית שלך –"

"'אמרתי שאת כבר לא נחוצה. את חושבת שהייתי קשה אלייך לפני כן, ילדה? את ראית לפני כן את הצד הטוב שלי. רק נסי להכעיס אותי כעת".

וין קמלה לפתע מול מבטה המשפיל של האישה. היא נראתה... נגעלת. אפילו כועסת. מקנאה?

היא כנראה הבינה, חשבה וין. היא סוף כל סוף הבינה שאני לא סתם משחקת עם אלנד. היא יודעת שאכפת לי ממנו, והיא לא בוטחת בי שאשמור את סודותיה.

וין התרחקה מהשולחן. היא תצטרך כנראה למצוא דרכים אחרות לחשוף את תכניותיה של שאן.

למרות מה שאלנד ונטור אמר על עצמו, הוא לא החשיב את עצמו לאדם גס רוח. הוא היה יותר... פילוסוף של מילים. הוא אהב לבחון ולהפוך את השיחה על פיה כדי לראות כיצד אנשים יגיבו. כמו ההוגים הגדולים של ימים עברו, הוא דחף את הגבולות וניסה לבחון שיטות לא רגילות.

כמובן, הוא חשב בעודו מחזיק את כוס הברנדי לנגד עיניו ובוחן אותה, אותם פילוסופים מימי קדם הוצאו להורג באשמת בגידה. לא בדיוק מודל מוצלח לחיקוי.

השיחה הפוליטית הערב עם הקבוצה שלו הסתיימה, והוא עזב עם כמה חברים אל סלון הגברים במצודת לקאל, חדר קטן הצמוד לאולם הנשפים. הוא היה מרוהט בגוונים ירוקים כהים, והכיסאות היו נוחים. זה היה יכול להיות מקום קריאה נוח, אילו היה במצב רוח טוב יותר. ג'סטס ישב מולו ועישן את מקטרתו. היה טוב לראות את הלקאל הצעיר רגוע כל כך. השבועות האחרונים היו קשים עבורו.

מלחמת בתים, חשב אלנד. איזה תזמון גרוע. למה דווקא עכשיו? הדברים התנהלו טוב כל כך...

טלדן חזר עם משקה חדש לאחר כמה רגעים.

"אתה יודע", אמר ג'סטס כשהוא מחווה במקטרתו, "כל אחד מהמשרתים כאן היה יכול להביא לך משקה חדש".

"רציתי קצת למתוח איברים", אמר טלדן והתיישב על כיסא שלישי.

"ופלרטטת עם לא פחות משלוש בחורות בדרך חזרה", אמר ג'סטס. "ספרתי".

טלדן חייך ולגם מהמשקה. הבחור הגדול הזה אף פעם לא "ישב" - הוא השתרע. טלדן נראה תמיד רגוע ונינוח ללא כל קשר למצב, בחליפות המחויטות שלו ובשערו המעוצב הראוי להערצה.

אולי כדאי שאתחיל לשים לב יותר לדברים כאלו, חשב אלנד לעצמו. ואלט מוכנה לסבול את השיער שלי כפי שהוא, אבל אולי היא תעדיף שאעצב אותו?

אלנד תמיד רצה ללכת למעצב או לחייט, אבל דברים אחרים העסיקו אותו. הוא הלך לאיבוד בלימודיו או בילה שעות ארוכות בקריאה, ואז היה מגלה שהוא מאחר לפגישות שלו. שוב.

"אלנד שקט מאוד הלילה", הבחין טלדן. היו אמנם קבוצות אחרות של גברים בסלון העמום, אך הכיסאות הרחוקים זה מזה אפשרו לנהל שיחה פרטית.

"הוא מתנהג ככה הרבה בזמן האחרון", אמר ג'סטס.

"אה, כן", אמר טלדן והזעיף את פניו קלות.

אלנד הכיר אותם מספיק כדי להבין את הרמז. "אני לא מבין מדוע אנשים צריכים להתנהג כך? אם אתם רוצים להגיד משהו, למה אתם פשוט לא אומרים את זה?"

"פוליטיקה, ידידי הטוב", אמר ג'סטס. "אנחנו - אם לא שמת לב - אצילים".

אלנד פלבל בעיניו.

"בסדר, אני אומר את זה", השיב ג'סטס והעביר יד בשערו - מנהג עצבני שאלנד היה בטוח כי הוא קשור להתקרחות המואצת של הבחור הצעיר. "אתה מבלה הרבה זמן עם הנערה מבית רנו, אלנד".

"יש לכך הסבר פשוט", אמר אלנד. "אתם מבינים, אני מחבב אותה".

"לא טוב, אלנד", אמר טלדן והניד בראשו. "לא טוב".

"למה לא?" שאל אלנד. "מנקודת מבטי, גם אתה שמח להתעלם מהבדל המעמדות בעצמך, טלדן. ראיתי אותך מפלרטט עם מחצית מהמשרתות בחדר".

"אני לא היורש של ביתי", אמר טלדן.

"וגם", אמר ג'סטס, "אפשר לסמוך על הנערות האלו. המשפחה שלי שוכרת את הנשים האלו - אנחנו יודעים מאילו בתים הן מגיעות, מה הרקע שלהן, ולמי נתונה נאמנותן".

אלנד הזעיף פנים. "למה אתם רומזים?"

"משהו מוזר בקשר לנערה הזאת, אלנד", אמר ג'סטס. עצבנותו הרגילה שבה אליו, והמקטרת נחה מיותמת במאפרה שעל השולחן.

טלדן הנהן. "היא התקרבה אליך מהר מדי, אלנד. היא רוצה משהו".

"כמו מה?" שאל אלנד והחל להתרגז.

"אלנד, אלנד", אמר ג'סטס. "אינך יכול פשוט להתעלם מהמשחק בכך שתאמר שאתה לא רוצה לשחק בו. רנו הגיע אל העיר בדיוק כשהמתיחות בין הבתים החלה, והוא הביא איתו בת משפחה לא מוכרת - נערה שכמעט מיד החלה לסחוף את הצעיר הרווק החשוב ביותר בלות'אדל. זה לא נראה לך קצת מוזר?"

"למעשה", ציין אלנד, "אני התקרבתי אליה ראשון - אפילו אם זה היה רק כדי להזיז אותה מאור הקריאה".

"אבל אתה חייב להודות שהמהירות שבה היא נעצה בך ציפורניים חשודה", אמר טלדן. "אם אתה רוצה להשתעשע קצת ברומנטיקה, אלנד, אתה צריך ללמוד דבר אחד: אתה יכול לשחק עם נשים אם אתה רוצה, אבל אל תיתן לעצמך להתקרב אליהן יותר מדי. אז מתחילות הצרות".

אלנד הניד בראשו. "ואלט שונה".

שני האחרים חלקו מבט, וטלדן משך בכתפיו ופנה חזרה למשקה. אבל ג'סטס נאנח, קם ממקומו והתמתח. "בכל מקרה, אני צריך ללכת".

"עוד משקה אחד", אמר טלדן.

ג'סטס הניד ראשו בשלילה והעביר יד בשערו. "אתם יודעים כיצד מתנהגים הוריי בלילות נשפים - אם אני לא יוצא ונפרד לשלום לפחות מכמה אורחים, הם מטרידים אותי על כך במשך שבועות".

הגבר הצעיר נפרד מהם לשלום וחזר אל אולם הנשפים. טלדן לגם מהמשקה והביט באלנד.

"אני לא חושב עליה", אמר אלנד בכעס.

"אז על מה?"

"על הפגישה הלילה", אמר אלנד. "אני לא בטוח שאני אוהב את האופן שבו התנהלה".

"בהא", אמר האיש הגדול בהינף יד. "אתה נעשה גרוע כמו ג'סטס. מה קרה לאדם שהשתתף בפגישות האלו רק בשביל להירגע ולבלות קצת זמן עם חבריו?"

"הוא מודאג", אמר אלנד. "כמה מהחברים שלו עלולים למצוא את עצמם בראשות הבית שלהם מוקדם מהצפוי, והוא מודאג שאיש מאיתנו אינו מוכן לכך".

טלדן נחר בבוז. "אל תהיה כל כך דרמתי", הוא אמר, חייך וקרץ לעבר המשרתת שהגיעה כדי לפנות את הכוסות הריקות. "יש לי הרגשה שהכול עומד להסתיים בקרוב. בעוד כמה חודשים נסתכל לאחור ונצחק איך דאגנו".

קייל טקיאל לא יוכל להסתכל לאחור, חשב אלנד.

אבל השיחה דעכה וטלדן עזב. אלנד ישב עוד רגע קט, פתח את צווי החברה לקריאה נוספת, אבל לא הצליח להתרכז. הוא סובב את כוס הברנדי באצבעותיו, אבל לא שתה הרבה.

מעניין אם ואלט עדיין בחוץ... הוא ניסה למצוא אותה ברגע שהסתיימה הפגישה, אבל היא כנראה הייתה בפגישה פרטית משל עצמה.

הנערה הזאת, הוא חשב בעצלתיים, מתעניינת בפוליטיקה יותר מדי. אולי הוא פשוט קינא - היא בחצר האצולה רק כמה חודשים, וכבר היא מוצלחת ממנו. היא אמיצה, כה נועזת, כה... מעניינת. היא לא התאימה למה שלימדו אותו לצפות מדמות האצילה.

האם ג'סטס צודק? הוא תהה. אין ספק שהיא שונה מנשים אחרות, והיא באמת אומרת שיש דברים אודותיה שאני לא יודע.

אלנד הדחיק את המחשבה. ואלט שונה, נכון - אבל היא גם תמימה במובן מסוים. נלהבת, מלאת חיות ומרץ.

הוא דאג לה. היא כנראה לא הבינה עד כמה לות'אדל עלולה להיות מסוכנת. פוליטיקה איננה רק מסיבות ותככים קלים. מה יקרה אם מישהו יחליט לשלוח ערפילאי לחסל אותה ואת דודה? לרנו לא היו קשרים, ואיש בחצר האצולה לא ירים גבה על כמה התנקשויות בפליס. האם דודה של ואלט ידע להגן על עצמו? האם הוא בכלל דאג בנוגע לאלומנטיקנים?

אלנד נאנח. הוא צריך להבטיח שוואלט תעזוב את המקום. זאת האפשרות היחידה.

בזמן שהכרכרה של אלנד הגיעה אל מצודת ונטור, הוא החליט שהוא שתה יותר מדי. הוא עלה אל חדריו, בעודו מהרהר על מיטתו ועל הכרים.

אבל המסדרון המוביל אל חדר השינה שלו חלף על פני חדר העבודה של אביו. הדלת הייתה פתוחה ואור בקע ממנה, אפילו בשעה מאוחרת זאת. אלנד ניסה ללכת בשקט על השטיח, אבל הוא מעולם לא היה חמקן מתוחכם.

"אלנד?" קולו של אביו נשמע מחדר העבודה. "היכנס לכאן".

אלנד נאנח בשקט. לורד סטראף ונטור לא החמיץ כמעט אף פרט. הוא היה מבדיל - חושיו היו כה חדים, עד כי הוא בוודאי שמע את הכרכרה של אלנד מגיעה אל המצודה. אם לא אתמודד מולו עכשיו, הוא פשוט ישלח את המשרתים שיטרידו אותי עד שאבוא לדבר איתו...

אלנד פנה והלך אל חדר העבודה. אביו ישב בכיסאו ודיבר בשקט עם טנסון - הקנדרה של בית ונטור. אלנד עדיין לא הצליח להתרגל לגוף האחרון של היצור, שהיה שייך למשרת בבית משפחת הסטינג. אלנד נרעד כאשר הבחין בו. הוא השתחווה ועזב בשקט את החדר.

אלנד נשען כנגד משקוף הדלת. כיסאו של סטראף היה מוצב מול כמה מדפי ספרים - אלנד היה בטוח שאביו לא קרא אפילו אחד מהם. החדר היה מואר בשתי עששיות שהמכסה שלהן היה סגור כמעט, ורק מעט אור בקע מהן.

"הלכת הערב לנשף", אמר סטראף. "מה גילית?"

אלנד הושיט יד ושפשף את מצחו. "שיש לי נטייה לשתות יותר מדי ברנדי".

סטראף לא היה משועשע מההערה. הוא היה האציל המושלם - גבוה, רחב כתפיים, תמיד לבוש במקטורן ובמעיל מחויטים. "נפגשת שוב עם... האישה הזאת?" הוא שאל.

"ואלט? הממ, כן. לא מספיק זמן כמו שרציתי, אבל כן".

"אסרתי עליך לבלות זמן במחיצתה".

"כן", אמר אלנד. "אני זוכר".

הבעתו של סטראף קדרה. הוא נעמד ועקף את השולחן. "הו, אלנד", הוא אמר. "מתי כבר תתגבר על המזג הילדותי הזה שלך? האם אתה חושב שאינני מבין שאתה עושה זאת רק כדי להרגיז אותי?"

"למעשה, התגברתי על 'המזג הילדותי' שלי לפני כמה שנים, אבא - נראה שהנטיות הטבעיות שלי מרגיזות אותך יותר. הלוואי שהייתי יודע קודם; הייתי חוסך לעצמי מאמצים רבים בגיל צעיר יותר".

אביו נחר בבוז ונשא מכתב למול עיניו. "הכתבתי את הרשום כאן לסטקסלס לפני זמן קצר. זהו אישור להזמנה לארוחה עם לורד טגס מחר אחר הצהריים. אם אכן תתרחש מלחמת בתים, אני רוצה להיות בטוח שאנחנו נמצאים במצב טוב להשמיד את הסטינג במהירות, וטגס יכול להיות בן ברית רב עוצמה. יש לו בת. הייתי רוצה שתסעד איתה".

"אחשוב על זה", אמר אלנד וטפח על ראשו. "אני לא בטוח באיזה מצב אהיה מחר בבוקר. יותר מדי ברנדי, זוכר?"

"אתה תהיה שם, אלנד. זו איננה בקשה".

אלנד נעצר במקומו. חלק ממנו רצה להתפרץ על אביו, להתמודד נגדו - לא מכיוון שהיה אכפת לו היכן הוא יאכל את ארוחת הצהריים שלו, אלא בגלל משהו חשוב בהרבה.

הסטינג הוא הבית השני בחשיבותו בעיר. אם נכרות איתם ברית, נוכל להציל את לות'אדל מהכאוס הזה. נוכל לעצור את מלחמת הבתים במקום לעודד אותה.

זה מה שהספרים עשו לו - הם שינו אותו ממרדן טיפש לפילוסוף. לרוע המזל, הוא היה שוטה זמן רב מדי. האם פלא שסטראף לא הבחין בשינוי שחל בבנו? אלנד עצמו רק התחיל להבין את השינוי הזה.

סטראף המשיך להביט בו בכעס, ואלנד הסיט את מבטו. "אחשוב על זה", הוא אמר.

סטראף הניף את ידו בביטול ופנה ממנו.

בניסיון אחרון להציל משהו מכבודו הרמוס, אלנד המשיך. "לא תצטרך לדאוג כנראה בנוגע להסטינג - נראה שהם עושים הכנות לברוח מהעיר".

"'מה?" שאל סטראף. "היכן שמעת את זה?"

"בנשף", אמר אלנד בקלילות.

"חשבתי שאמרת שלא שמעת דברים חשובים".

"אתה מבין, אני לא אמרתי את זה. פשוט לא רציתי לחלוק את זה איתך".

לורד ונטור הזעיף פנים. "אין לי מושג מדוע עדיין אכפת לי - כל דבר שאתה לומד נעשה חסר ערך. ניסיתי ללמד אותך פוליטיקה, בחור. באמת ניסיתי. אבל עכשיו... טוב, אני מקווה שאזכה לקבור אותך, מכיוון שהבית הזה יהיה במצב מחפיר אם אי פעם תעמוד בראשו".

"אני יודע יותר מכפי שאתה חושב, אבא".

סטראף צחק וחזר אל כיסאו. "מסופקני, בני. אתה אפילו לא מסוגל לשכב עם אישה - בפעם האחרונה והיחידה שאני יודע שניסית את זה, אני נאלצתי לקחת אותך לבית הזונות".

אלנד הסמיק. היזהר, הוא אמר לעצמו. הוא מעלה את זה בכוונה. הוא יודע כמה זה מטריד אותך.

"לך לישון, ילד", אמר סטראף בהינף יד. "אתה נראה נורא".

אלנד עמד לרגע, ואז חזר אל המסדרון ונאנח בשקט לעצמו.

זה ההבדל בינך ובינם, אלנד, הוא חשב. הפילוסופים שאתה קורא - הם היו מהפכנים. הם היו מוכנים להסתכן במוות. אתה אפילו אינך מסוגל להתמודד מול אביך.

הוא הלך בעייפות לחדריו - ולמרבה ההפתעה ראה משרת ממתין לו שם.

אלנד הזעיף פנים. "כן?"

"לורד אלנד, יש לך אורח", אמר האיש.

"בשעה הזאת?"

"זה לורד ג'סטס לקאל, אדוני הלורד".

אלנד הטה את ראשו קלות. מה בשם השליט הגדול...? "אני מניח שהוא ממתין בחדר ההסבה?"

"כן, אדוני הלורד", אמר המשרת.

אלנד פנה בצער הרחק מחדריו וחזר אל המסדרון. הוא מצא את ג'סטס ממתין לו בחוסר סבלנות.

"ג'סטס?" אמר אלנד בעייפות כשנכנס אל חדר ההסבה. "אני מקווה שיש לך משהו חשוב מאוד לספר לי".

ג'סטס התנועע בחוסר נוחות לרגע. הוא נראה עצבני מהרגיל.

"מה?" שאל אלנד, שסבלנותו החלה לפקוע.

"זה בנוגע לנערה".

"ואלט?" שאל אלנד. "באת לכאן על מנת לדבר איתי על ואלט? עכשיו?"

"אתה צריך לבטוח יותר בחבריך", אמר ג'סטס.

אלנד נחר. "לבטוח בידע שלך על נשים? מבלי להעליב, ג'סטס, לא נראה לי".

"דאגתי לכך שיעקבו אחריה, אלנד", פלט ג'סטס.

אלנד קפא במקומו. "מה?"

"סידרתי שאחת הכרכרות תעקוב אחריה, או לפחות שמישהו יוצב בשערי העיר. היא לא הייתה בתוך הכרכרה כשהיא עזבה את העיר".

"למה אתה מתכוון?" שאל אלנד ופניו הלכו וקדרו.

"היא לא הייתה בתוך הכרכרה, אלנד", חזר ג'סטס. "בזמן שהטריסאי שלה הוציא את המסמכים לשומרים, האיש שלי הציץ מבעד לחלון הכרכרה. לא היה איש בפנים.

"הכרכרה כנראה הורידה אותה במקום כלשהו בעיר. היא מרגלת עבור אחד הבתים האחרים - הם מנסים לפגוע באביך דרכך. הם יצרו את האישה המושלמת עבורך - בעלת שיער שחור, קצת מסתורית ומחוץ למבנה הפוליטי הרגיל. הם הציבו אותה בכוונה במעמד נמוך כדי שתהיה שערורייה אם תתחבר אליה, ואז שלחו אותה אליך".

"ג'סטס, זה פשוט מגוח –"

"אלנד", קטע אותו ג'סטס. "אמור לי שוב: כיצד פגשת אותה בפעם הראשונה?"

אלנד נעצר במקומו. "היא עמדה על המרפסת".

"בנקודת הקריאה שלך", אמר ג'סטס. "במקום שכולם יודעים שאתה הולך אליו. צירוף מקרים?"

אלנד עצם את עיניו. לא ואלט. היא איננה חלק מכל המשחק הזה. אבל מחשבה נוספת עלתה בראשו. סיפרתי לה על האטיום! כיצד יכולתי להיות טיפש כל כך?

זה לא ייתכן. הוא לא מאמין שהצליחו להונות אותו בקלות כה רבה. אבל... האם הוא יכול להסתכן בכך? הוא היה בן רע, נכון, אבל הוא לא היה בוגד בבית. הוא לא רצה לראות את בית ונטור נופל; הוא רצה להוביל אותו באחד הימים, כדי שאולי הוא יצליח לשנות דברים.

הוא נפרד לשלום מג'סטס וחזר אל חדריו בצעדים מהוססים. הוא היה עייף מכדי לחשוב על פוליטיקה בין הבתים. אבל כאשר הגיע למיטה, הוא לא הצליח לישון.

בסופו של דבר הוא קם וקרא למשרת.

"אמור לאבי שאני מוכן לעסקה איתו", הסביר אלנד לאיש. "אלך מחר לארוחה, בדיוק כפי שהוא רוצה". אלנד היסס כשעמד בחלוק הערב ליד דלת חדר השינה.

"בתמורה לכך", הוא אמר לבסוף, "אמור לו שאני רוצה לשאול ממנו שני מרגלים כדי שיעקבו אחרי מישהו".

כל האחרים חושבים שאני צריך להרוג את קוואן באשמת בגידה. אם לומר את האמת, הייתי הורג אותו הרגע אם הייתי יודע להיכן נעלם. אבל אז, לא הייתי מסוגל לעשות זאת.

האיש היה לי לאב. עד עצם היום הזה, איני יודע מדוע הוא החליט פתאום שאני אינני הגיבור. מדוע הוא פנה נגדי והוקיע אותי מול כל מועצת נושאי העולם?

האם הוא מעדיף שתהומות ינצח? אפילו אם אינני הגיבור האמיתי - כפי שקוואן טוען כעת - הנוכחות שלי בבאר האלוהות בוודאי אינה גרועה יותר ממה שיקרה אם תהומות ימשיך להשמיד את הארץ.

פרק 29

כמעט הגיע הסוף, קראה וין.

אנחנו יכולים לראות את המערה מהמחנה שלנו. היא נמצאת במרחק כמה שעות הליכה, אבל אני יודע שזה המקום הנכון. אני יכול להרגיש זאת באופן כלשהו... פועם בתוך מוחי.

נורא קר כאן. אני נשבע שהסלעים עצמם עשויים מקרח, והשלג עמוק בכמה מקומות כך שאנחנו צריכים לחפור את דרכנו. הרוח נושבת כל הזמן. אני חושש שפדיק - הוא לא שב לקדמותו מאז תקף אותו היצור העשוי מערפילים, ואני חושש שהוא ישוטט יום אחד מעבר לצוק או יחליק לתוך אחד מהסדקים שבקרקע.

אבל הטריסאים הם פלא טבע. יש לי מזל שהבאתי אותם, מכיוון שתרמילאים רגילים לא היו מסוגלים לשרוד את המסע. נראה שהטריסאים אינם מרגישים בקור - משהו בחילוף החומרים שלהם נותן להם יכולת על-טבעית להתגבר על פגעי מזג האוויר. אולי הם "חסכו" חום מגופם כדי להשתמש בו מאוחר יותר?

אבל הם אינם מדברים על כוחותיהם - ואני בטוח שהאשמה היא בראשק. התרמילאים האחרים רואים בו מנהיג, אף שאינני חושב שהוא שולט בהם לחלוטין. לפני שפדיק נדקר, הוא חשש שהטריסאים ישאירו אותנו כאן בקרח. אני נמצא כאן בגלל נבואות טריס - האנשים האלו לא ילכו נגד הדת שלהם רק מכיוון שאחד מהם איננו מחבב אותי.

התמודדתי בסופו של דבר עם ראשק. הוא לא רצה לדבר איתי, כמובן, אבל אילצתי אותו. כשהרסן הותר ממנו, הוא דיבר ארוכות על שנאתו לקלניום ולאנשיי. הוא חושב שהפכנו את אנשיו לקצת יותר מעבדים. הוא חושב שלטריסאים מגיע הרבה יותר - הוא אומר כל הזמן שאנשיו צריכים להיות "שליטים" בגלל הכוחות העל-טבעיים שלהם.

אני חושש מדבריו, מכיוון שאני רואה את האמת שבהם. אתמול אחד מהתרמילאים הרים סלע בגודל עצום, ואז זרק אותו הרחק מאיתנו באדישות. לא ראיתי תצוגת כוח כה מרהיבה בכל ימי חיי.

הטריסאים האלו מסוגלים להיות מסוכנים מאוד, לדעתי. אולי באמת לא התייחסנו אליהם בהגינות. אבל אנשים כמו ראשק צריך לעצור - הוא באמת מאמין שכל האנשים מחוץ לטריס מנסים לשעבד אותם. הוא צעיר מכדי להרגיש שנאה כה רבה.

קר מאוד. כשהכול יסתיים, אני חושב שארצה לחיות במקום שחם בו כל השנה. בראצ'ס סיפר לי על מקומות כאלו, איים בדרום שבהם ההרים הגדולים יוצרים אש.

כיצד ייראה העולם לאחר שהכול יסתיים? אחזור להיות אדם רגיל. אדם פשוט. זה נשמע נחמד - רצוי יותר משמש חמה ושמים ללא רוחות. אני עייף מלהיות גיבור העידנים, עייף מלהיכנס אל ערים ולגלות עוינות מוחלטת או הערצה אדירה. אני עייף מכך שאוהבים ושונאים אותי בגלל מה שכמה אנשים זקנים אומרים שאעשה באחד הימים.

אני רוצה שישכחו אותי. אנונימיות. כן, זה יהיה נחמד.

אם מישהו קורא את המילים האלו, דע לך כי כוח הוא משא כבד. אל תחפש להיקשר בשלשלאותיו. נבואות טריס אומרות כי לי יהיה הכוח להציל את העולם. הן רומזות גם שיהיה לי הכוח להשמיד אותו.

תהיה לי היכולת להגשים כל משאלת לב. "הוא ייקח על עצמו את הסמכות שאין לבני התמותה". אבל הפילוסופים הזהירו אותי שאם אשתמש בו למעני, הכוח יוכתם מאנוכיות זו.

האם זהו נטל שבני אדם מסוגלים בכלל לשאת? האם זה פיתוי שמישהו מסוגל לעמוד בו? אני מרגיש חזק עכשיו, אבל מה יקרה אם אגע בכוח הזה? אציל את העולם, בוודאי - אבל האם אנסה גם להשתלט עליו?

אלו הפחדים שלי בזמן שאני כותב בקולמוס קפוא, ערב לפני שהעולם ייוולד מחדש. ראשק מביט בי. שונא אותי. המערה נמצאת לפניי. פועמת. אצבעותיי רועדות. לא מקור.

מחר הכול יסתיים.

וין הפכה את הדף במהירות. הדף האחרון של המחברת היה ריק. היא הפכה אותה וקראה שוב את השורות האחרונות. היכן הפסקה הבאה?

סייזד עדיין לא סיים כנראה את החלק האחרון. היא קמה ממקומה, נאנחה והתמתחה. היא סיימה לקרוא את החלק החדש של היומן בקריאה אחת, מעשה שהפתיע אפילו אותה. הגנים באחוזת רנו נפרשו לפניה - השבילים המטופחים, העצים הגבוהים והפלג השקט - ויצרו עבורה את נקודת הקריאה האהובה עליה. השמש הייתה נמוכה בשמים, והאוויר נעשה קריר.

היא התקדמה בשביל לעבר אחוזת רנו. למרות הערב הקריר, היא לא הייתה יכולה לדמיין את המקום שהשליט הגדול תיאר. היא ראתה שלג בכמה פסגות רחוקות, אבל היא כמעט לא ראתה אותו נופל - ואפילו אז נוצר בוץ שלגי. לחוות כל כך הרבה שלג, יום אחר יום, להיות בסכנה שהוא ייפול עליך במפולות שלגים אדירות...

חלק ממנה רצה לבקר במקומות כאלו, לא משנה כמה מסוכנים היו. היומן אמנם לא תיאר את כל המסע של השליט הגדול, אך כמה מהפלאים שהוא כלל - שדות הקרח בצפון, האגם השחור הגדול ומפלי טריס - נשמעו מדהימים.

אילו רק פירט יותר כיצד הדברים נראו! היא חשבה בכעס. השליט הגדול בילה זמן רב מדי בדאגות. אבל היא החלה להרגיש, באופן מוזר, מעין... קרבה אליו באמצעות המילים. היה לה קשה לשייך את האדם שבמוחה עם היצור האפל שגרם כל כך הרבה מוות. מה התרחש בבאר האלוהות? מה שינה אותו בחדות כזו? היא הייתה חייבת לדעת.

היא הגיעה אל האחוזה והלכה לחפש את סייזד. היא חזרה ללבוש שמלות - היה מוזר שמישהו מלבד חברי הצוות יראה אותה במכנסיים. היא חייכה לעבר ראש המשרתים של רנו כשחלפה על פניו, ועלתה במהירות במדרגות לעבר הספרייה.

סייזד לא היה שם. השולחן הקטן שלו היה ריק, המנורה כבויה, הקסת ריקה. וין הזעיפה פניה בעצבנות.

איפה שהוא יהיה, כדאי מאוד שיעבוד על התרגום!

היא ירדה חזרה במדרגות ושאלה עליו, ואחת המשרתות הפנתה אותה אל המטבח הראשי. הוא הלך להכין לעצמו משהו לאכול?

היא מצאה את סייזד עומד בין קבוצה קטנה של משרתים, מצביע לעבר רשימה המונחת על שולחן ומדבר בקול נמוך. הוא אפילו לא הבחין בווין כשנכנסה פנימה.

"סייזד?" שאלה וין, כשהיא מפריעה לו במלאכתו.

הוא פנה אליה. "כן, הגבירה ואלט?" הוא שאל וקד קלות.

"מה אתה עושה?"

"אני דואג למצבורי המזון של לורד רנו, גבירתי. אף שהופקדתי לסייע לך, אני עדיין המשרת שלו, ויש לי כמה חובות שעלי לדאוג להן".

"אתה עומד לחזור בקרוב לתרגום?"

סייזד הטה ראשו. "התרגום, גבירתי? סיימתי אותו".

"אז היכן החלק האחרון?"

"מסרתי לך אותו", אמר סייזד.

"לא נכון", היא אמרה. "החלק הזה מסתיים בלילה לפני שהם נכנסו אל המערה".

"זה הסוף, גבירתי. היומן מגיע עד לכאן".

"'מה?" היא אמרה. "אבל..."

סייזד הביט במשרתים האחרים. "עלינו לדבר על כך בפרטיות, לדעתי". הוא מסר להם הוראות נוספות, הצביע לעבר הרשימה ואז הנהן לעבר וין שתצטרף אליו, ויצא מהכניסה האחורית של המטבח המובילה אל הגנים.

וין עמדה המומה לרגע, ואז מיהרה להצטרף אליו. "זה לא יכול להסתיים ככה, סז. אנחנו לא יודעים מה קרה!"

"לדעתי, אפשר להסיק", אמר סייזד, כשהוא הולך בשביל הגן. הגנים המזרחיים לא היו גנים פורחים כמו אלו שווין טיילה בהם תכופות, והכילו דשא חום וקצר וכמה שיחים.

"מה אפשר להסיק?" שאלה וין.

"ובכן, השליט הגדול עשה כנראה מה שהיה נחוץ כדי להציל את העולם, מכיוון שכולנו עדיין כאן".

"כנראה", אמרה וין. "אבל אז הוא לקח את הכוח לעצמו. זה כנראה מה שקרה - הוא לא היה יכול להתמודד נגד הפיתוי להשתמש בכוח לתועלתו שלו. אבל מדוע אין פסקאות נוספות? מדוע הוא לא מספר עוד על מעלליו?"

"אולי הכוח שינה אותו יותר מדי", אמר סייזד. "או שאולי הוא פשוט לא רצה לתעד עוד את חייו. הוא השיג את מטרתו ונעשה בן אלמוות. כתיבת יומן כשאתה חי לנצח די מיותרת, לדעתי".

"זה פשוט..." וין חרקה שיניים בתסכול. "זה פשוט סוף ממש לא מספק לסיפור, סייזד".

הוא חייך בשעשוע. "היזהרי, גבירתי - את מתחילה ליהנות מקריאה, ויכול להיות שבסוף תיעשי מלומדת".

וין הנידה בראשה. "לא אם כל הספרים שאקרא יסתיימו כמו הספר הזה!"

"אם זה מנחם אותך", אמר סייזד, "את לא היחידה שהתאכזבה מהרשום ביומן. לא מצאתי דברים רבים שקלסייר יוכל להשתמש בהם - לא היה כתוב שם דבר על המתכת האחת-עשרה. אני חש אשמה באופן כלשהו, מכיוון שאני הרווחתי יותר מכולם מהספר הזה".

"אבל לא היה כתוב שם הרבה על הדת הטריסאית".

"לא הרבה", הסכים סייזד. "אבל, למען האמת ולמרבה הצער, 'לא הרבה' הוא הרבה יותר ממה שידענו בעבר. אני רק מודאג שלא תהיה לי הזדמנות להעביר הלאה את המידע. שלחתי עותק מתורגם של היומן אל מקום שאחי ואחיותיי השומרים פוקדים מדי פעם - יהיה חבל שכל המידע החדש הזה ימות יחד איתי".

"הוא לא", אמרה וין.

"באמת? האם גבירתי נעשתה פתאום אופטימית?"

"האם הטריסאי שלי נעשה פתאום ציני?" השיבה וין.

"הוא תמיד היה, לדעתי", אמר סייזד בחיוך קל. "זה אחד הדברים שגרם לו להיות משרת כה גרוע - לפחות בעיני רוב אדוניו".

"אז הם כנראה היו שוטים", אמרה וין בכנות.

"כך גם אני חשבתי, גבירתי", השיב סייזד. "עלינו לחזור אל האחוזה - אסור שיראו אותנו בגנים כשהערפילים יגיעו, לדעתי".

"אני עומדת לצאת אליהם שוב בקרוב".

"הרבה מהמשרתים במקום אינם יודעים שאת ערפילאית, גבירתי", אמר סייזד. "יהיה חכם לשמור על זה בסוד, לדעתי".

"אני יודעת", אמרה וין ופנתה. "אז בוא נחזור".

"תכנית נבונה".

הם הלכו במשך כמה רגעים, כשהם נהנים מהיופי העדין של הגן. הדשא קוצץ באופן תדיר ועוצב בתבנית של טרסות, והשיחים המעטים במקום היו מודגשים עקב מיעוטם. הגן הדרומי היה הרבה יותר מרהיב, עם הנהר הזורם בו, העצים והצמחים האקזוטיים. אבל לגן המזרחי הייתה השלווה שלו - שלמות הפשטות.

"סייזד?" אמרה וין בקול שקט.

"כן, גבירתי?"

"הכול עומד להשתנות עכשיו, נכון?"

"למה בדיוק את מתכוונת?"

"הכול", אמרה וין. "אפילו אם לא נמות השנה, חברי הצוות ילכו לעבוד בפעולות אחרות. האם כנראה יחזור למשפחתו, דוקס וקלסייר יתכננו את המכה הבאה, קביים ישכיר את החנות שלו לצוות אחר... אפילו הגנים האלו, שאנחנו מבזבזים עליהם כסף רב - יהיו שייכים למישהו אחר".

סייזד הנהן. "מה שאת אומרת הגיוני. אבל אם הדברים יתנהלו היטב, אולי תנועת המרי של הסקאא תשלוט בלות'אדל בזמן הזה בשנה הבאה".

"אולי", אמרה וין. "אבל עדיין... הדברים ישתנו".

"זה טבעם של החיים, גבירתי", אמר סייזד. "העולם חייב להשתנות".

"אני יודעת", אמרה וין באנחה. "פשוט הלוואי... טוב, האמת היא שאני אוהבת את החיים שלי עכשיו, סייזד. אני אוהבת לבלות עם חברי הצוות, ואני אוהבת להתאמן עם קלסייר. אני אוהבת ללכת לנשפים עם אלנד בסופי השבוע, אוהבת ללכת בגנים האלו איתך. איני רוצה שהדברים האלו ישתנו. אני לא רוצה שהחיים שלי יחזרו להיות כפי שהיו לפני שנה".

"זה לא חייב להיות ככה, גבירתי", אמר סייזד. "הם יכולים להשתנות לטובה".

"הם לא", אמרה וין בשקט. "זה כבר מתחיל - קלסייר רמז לי שהלימודים שלי עומדים להסתיים. כשאתאמן בעתיד, אצטרך לעשות זאת לבד.

"ובנוגע לאלנד, הוא אפילו לא יודע שאני סקאא - והעבודה שלי נועדה להשמיד את משפחתו. אפילו אם בית ונטור לא ייפול בגללי, אחרים יפילו אותו - אני יודעת ששאן אלריאל מתכננת משהו, ולא היה לי זמן לגלות את מזימותיה.

"וזאת רק ההתחלה. אנחנו מתמודדים נגד האימפריה האחרונה. ככל הנראה ניכשל - אם לומר את האמת, אני לא רואה איך נצליח לנצח אותה. אנחנו נילחם, נעשה קצת טוב, אבל לא נשנה הרבה - ואלו שישרדו יבלו את השנים הבאות בבריחה מהאינקוויזיטורים. הכול עומד להשתנות, סייזד, ואיני יכולה לעצור את זה".

סייזד חייך בחיבה. "אז, גבירתי", הוא אמר בשקט, "פשוט תיהני לך כל עוד את יכולה. העתיד יפתיע אותך, לדעתי".

"אולי", אמרה וין, כשהיא איננה משוכנעת כלל.

"אה, את פשוט זקוקה לתקווה, גבירתי. אולי יש לך מזל. הייתה קבוצה של אנשים מהתקופה לפני האלוהות שנקראה אסטלסי. הם טענו שכל אדם נולד עם כמות מסוימת של מזל רע. ולכן, אם מאורע לא נעים אירע, הם ראו עצמם מבורכים - מכיוון שהחיים שלהם יכולים רק להשתפר מרגע זה".

וין הרימה גבה. "נשמע לי קצת טיפשי".

"איני חושב כך", אמר סייזד. "האסטלסי היו מתקדמים מאוד - הם עירבו את הדת והמדע בנושאים רבים. הם חשבו שצבעים שונים הם סימנים לסוגי מזל שונים, ותיארו בפירוט מאפיינים רבים של אור וצבע. בזכותם אנחנו יודעים כיצד העולם נראה לפני האלוהות. היה להם סרגל צבעים, והם השתמשו בו כדי לתאר את שמים בצבע הכחול העמוק ביותר וכמה צמחים על כל גוניהם הירוקים.

"בכל מקרה, אני חושב שהפילוסופיה שלהם בנוגע למזל ולגורל נאורה ביותר. עבורם, חיי עוני אינם אלא סימן לעושר שיבוא. יכול להיות שהאמונה הזאת מתאימה לך, גבירתי; תוכלי ליהנות מהידיעה שהמזל שלך לא חייב להיות תמיד רע".

"אני לא יודעת", אמרה וין בספקנות. "כלומר, אם המזל הרע מוגבל, האין זה הגיוני שגם המזל הטוב מוגבל? בכל פעם שמשהו טוב היה מתרחש, הייתי דואגת שבזבזתי את כולו".

"הממ", אמר סייזד. "אני חושב שזה תלוי בנקודת המבט שלך, גבירתי".

"איך אתה יכול להיות כל כך אופטימי?" שאלה וין. "אתה וקלסייר".

"איני יודע, גבירתי", אמר סייזד. "אולי החיים שלנו היו קלים משלך. או שאולי אנחנו הרבה יותר טיפשים".

וין השתתקה. הם הלכו זמן מה, כשהם מפלסים דרך חזרה לעבר הבניין, אבל לא מאיצים את צעדיהם. "סייזד", היא אמרה לבסוף. "כשהצלת אותי, באותו לילה בגשם, השתמשת בתכמות, נכון?"

סייזד הנהן. "אכן כן. האינקוויזיטור נראה מאוד ממוקד בך, והצלחתי להתגנב מאחוריו ולהכות אותו באבן. נעשיתי חזק פי כמה מאדם רגיל, והמהלומה שלי זרקה אותו כנגד הקיר ושברה כמה מעצמותיו, אני מאמין".

"זה הכול?" שאלה וין.

"את נשמעת מאוכזבת, גבירתי", ציין סייזד וחייך. "ציפית למשהו מרהיב יותר?"

וין הנהנה. "זה פשוט... אתה לא מדבר בכלל על תכמות. אני חושבת שזה גורם לאמנות הזאת להישמע כמעט מיסטית".

סייזד נאנח. "אי אפשר להסתיר ממך דבר, גבירתי. את הכוח הייחודי האמיתי של תכמות - היכולת לאגור ולהשתמש בזיכרונות - בוודאי כבר גילית. שאר הכוחות אינם שונים למעשה מהכוחות שמוענקים לך על ידי בדיל ופיוטר. כמה מהם קצת מוזרים - גורמים למתכמת להיות כבד יותר או לשנות את גילו - אבל הם אינם מספקים אפשרויות קרב טובות".

"גיל?" אמרה וין מסוקרנת לפתע. "אתה יכול להפוך את עצמך לצעיר יותר?"

"לא באמת, גבירתי", אמר סייזד. "זכרי, מתכמת חייב לשאוב את הכוחות מהגוף שלו. הוא יכול, לדוגמה, לבלות כמה שבועות בגוף זקן עד שהוא נראה עשר שנים מבוגר מגילו. אחר כך הוא יכול לקחת את הגיל הזה ולהפוך את עצמו לצעיר בעשר שנים. בתכמות חייב להיות איזון".

וין חשבה על כך לרגע. "האם המתכת שאתה משתמש בה משנה בכלל?" היא שאלה. "כמו באלומנטיקה?"

"בוודאי", אמר סייזד. "המתכת קובעת אילו יכולות אפשר לאגור".

וין הנהנה והמשיכה ללכת כשהיא חושבת על הנאמר. "סייזד, האם אוכל לקבל קצת מהמתכת שלך?" היא שאלה לבסוף.

"המתכת שלי, גבירתי?"

"משהו שהשתמשת בו כדי לאחסן מאגר תכמותי", אמרה וין. "אני רוצה לנסות לשרוף אותו - אולי אצליח להשתמש במעט מהכוח שבו".

סייזד קימט גבה בסקרנות.

"האם מישהו אי פעם ניסה לעשות את זה?"

"אני בטוח שמישהו ניסה", אמר סייזד. "אבל, למען האמת, אני לא מסוגל להיזכר בדוגמה מסוימת. אולי אם אחפש במוחות הנחושת שלי..."

"למה שלא אנסה עכשיו?" שאלה וין. "יש לך משהו שעשוי מאחת המתכות הבסיסיות? משהו שלא אחסנת בו משהו חשוב?"

סייזד קפא במקום, ואז הושיט יד לעבר אחד מהתנוכים הגדולים שלו ושלף עגיל דומה לזה של וין. הוא הושיט לה את התפס האחורי של העגיל, שבו השתמש להצמיד אותו לאוזנו. "זהו פיוטר טהור, גבירתי. אגרתי בו מידה ממוצעת של כוח".

וין הנהנה ובלעה את העגיל הקטן. היא חשה את מאגר האלומנטיקה שלה, אבל לא היה כל שוני במתכת הזאת. היא שרפה פיוטר.

"יש משהו?" שאל סייזד.

וין הנידה בראשה. "לא, אני לא..." היא התמהמהה. היה משהו עכשיו, משהו שונה.

"מה קרה, גבירתי?" שאל סייזד בלהיטות שלא אפיינה את קולו.

"אני... יכולה להרגיש את הכוח, סז. הוא חלש - רחוק מאוד - אבל אני נשבעת לך שיש מאגר נוסף בתוכי, והוא הופיע רק לאחר ששרפתי את המתכת שלך".

סייזד הזעיף פנים. "את אומרת שהוא חלש? כאילו... את יכולה לראות צל של המאגר אבל לא מסוגלת להגיע אל הכוח עצמו?"

וין הנהנה. "איך אתה יודע?"

"זאת ההרגשה כשמנסים להשתמש במתכות של מתכמתים אחרים, גבירתי", אמר סייזד ונאנח. "הייתי צריך לחשוד שזאת תהיה התוצאה. את לא יכולה להשתמש בכוח מכיוון שהוא אינו שייך לך".

"הו", אמרה וין.

"אל תתאכזבי, גבירתי. אם אלומנטיקנים היו מסוגלים לגנוב כוח מאנשיי, זו כבר הייתה עובדה ידועה. אבל זו הייתה מחשבה חכמה". הוא פנה והצביע לעבר בית האחוזה. "הכרכרה כבר הגיעה. אנחנו מאחרים לפגישה, לדעתי".

וין הנהנה והם מיהרו לעבר האחוזה.

מצחיק, חשב קלסייר לעצמו כאשר חלף על פני החצר החשוכה מול אחוזת רנו, שאני צריך לחמוק אל תוך הבית שלי, כאילו אני תוקף מצודה של אציל.

אבל זה היה בלתי נמנע - לא עם כל המוניטין שצבר. קלסייר הגנב היה מספיק ידוע; קלסייר המורד והמנהיג הרוחני של הסקאא נודע לשמצה עוד יותר. אבל זה לא מנע ממנו להמשיך להפיץ את הכאוס הלילי - הוא רק היה צריך להיזהר יותר. עוד ועוד משפחות עזבו את העיר, והבתים החזקים החלו להיות פרנואידים. במובן מסוים, היה קל יותר לשחק בהם כעת - אבל החמקנות הזאת נעשתה מסוכנת.

בהשוואה למצודות, אחוזת רנו הייתה חסרת הגנה לחלוטין. היו שם שומרים, כמובן, אבל לא היו ערפילנים. רנו היה צריך להקטין את החשיפה; יותר מדי אלומנטיקנים היו מושכים תשומת לב. קלסייר נותר קרוב לצללים ועשה את דרכו בזהירות אל הצד המזרחי של הבניין. הוא דחף את עצמו ממטבע והובל מעלה אל המרפסת האישית של רנו.

קלסייר נחת ברכות והציץ מבעד לדלתות הזכוכית של המרפסת. הווילונות היו סגורים, אבל הוא הצליח לזהות את דוקסון, וין, סייזד, האם ובריזה עומדים סביב שולחנו של רנו. רנו עצמו ישב בפינה המרוחקת של החדר ולא השתתף בדיון. החוזה שלו כלל את גילום התפקיד של לורד רנו, אבל הוא לא רצה לקשור את עצמו לתכנית יותר מכפי שהיה קשור אליה.

קלסייר הניד בראשו. קל מאוד להחדיר לכאן מתנקש. אצטרך לדאוג שווין תמשיך לישון בחנות של קביים. הוא לא היה מודאג בנוגע לרנו; קנדרות לא היו צריכים לחשוש מלהבי מתנקשים.

קלסייר נקש קלות על הדלת, דוקסון צעד אליה ופתח אותה.

"והוא נכנס בכל תפארתו!" הכריז קלסייר ונכנס בהוד אל החדר, כשהוא מנפנף בגלימת הערפילאים.

דוקסון נחר וסגר את הדלתות. "פשוט תאווה לעיניים, קל. במיוחד כתמי הפיח על ברכיך".

"הייתי צריך לזחול קצת הלילה", אמר קלסייר והניף יד בביטול. "יש צינור ביוב לא משומש שעובר בדיוק מתחת לחומה ההגנתית של מצודת לקאל. היית חושב שמישהו יזכור לסתום אותו".

"אני לא חושב שהם צריכים לדאוג", אמר בריזה ממקומו ליד השולחן. "רוב הערפילאים גאים מכדי לזחול. אני מופתע שאתה עצמך היית מוכן לעשות זאת".

"גאה מכדי לזחול?" אמר קלסייר. "שטויות! הייתי אומר שאנחנו הערפילאים גאים מכדי לא לזחול - באופן מכובד, כמובן".

דוקסון הזעיף פנים והתקרב אל השולחן. "קל, אתה לא מדבר בהיגיון".

"אנחנו הערפילאים לא צריכים לדבר בהיגיון", אמר קלסייר בגאווה. "מה זה?"

"זה הגיע מאחיך", אמר דוקסון והצביע לעבר מפה גדול שנחה במרכז השולחן. "היא הגיעה היום אחר הצהריים בתוך חור שנקדח ברגל שולחן שבורה שקנטון האדיקות שלח לתיקון אצל קביים".

"מעניין", אמר קלסייר בעודו סוקר את המפה. "אני מניח שזאת הרשימה של תחנות ההרגעה?"

"אכן", אמר בריזה. "זאת תגלית אדירה - מעולם לא ראיתי את מפת העיר משורטטת בקפידה כזאת. היא לא רק מראה כל אחת משלושים וארבע תחנות ההרגעה, אלא גם מקומות שבהם האינקוויזיטורים פעילים וכאלה שהקנטונים מתעניינים בהם. לא הייתה לי הזדמנות לדבר הרבה עם אחיך, אבל אני חייב לומר לך שהוא פשוט גאון!"

"קשה להאמין שהוא קשור לקל, אה?" אמר דוקסון בחיוך. מחברת הייתה פתוחה לפניו והוא רשם את כל מקומות תחנות ההרגעה.

קלסייר נחר. "מארש אולי הגאון, אבל אני היפה. מה אומרים המספרים האלו?"

"פשיטות של אינקוויזיטורים ותאריכים", אמר האם. "אתה יכול לראות שבית הצוות של וין נמצא שם".

קלסייר הנהן. "איך לכל הרוחות מארש הצליח לגנוב מפה כזאת?"

"הוא לא", אמר דוקסון בזמן שכתב. "הוא צירף פתק יחד עם המפה. הפרלנים הנעלים כנראה נתנו לו אותה - הם התרשמו מאוד מיכולותיו של מארש, ורצו שהוא יסתובב בעיר וימליץ על מקומות לתחנות הרגעה חדשות. נראה שהמיניסטריון מודאג מאוד ממלחמת הבתים, והם רוצים לשלוח מרגיעים נוספים כדי להבטיח שליטה במצב".

"אנחנו צריכים לשלוח את המפה בחזרה יחד עם רגל השולחן המתוקנת", אמר סייזד, "ברגע שנסיים איתה הערב. אעשה את כל המאמצים כדי להעתיק אותה במלואה".

ותזכור אותה, כמו כל אחד מהתיעודים החשובים של השומרים, חשב קלסייר. היום שבו תפסיק לזכור ותתחיל ללמד יגיע בקרוב, סז. אני מקווה שאנשיך מוכנים.

קלסייר הסתובב ובחן את המפה. היא הייתה מרשימה בדיוק כפי שבריזה אמר. אכן, מארש נטל סיכון אדיר בכך ששלח אותה, אולי אפילו סיכון טיפשי - אבל המידע הזה...

נצטרך להחזיר לו את המפה במהירות, חשב קלסייר. מחר בבוקר, אם אפשר.

"מה זה?" שאלה וין בשקט, בעודה רוכנת על המפה הגדולה ומצביעה. היא לבשה שמלת אצילה - בגד אחיד שהיה קצת פחות מקושט משמלת נשף.

קלסייר חייך. הוא זכר את הזמן שבו וין נראתה מגושמת בשמלה, אבל נראה שהיא התרגלה. היא עדיין לא נעה בדיוק כמו אצילה. היא הייתה מלאת חן - אבל חן זריז של חיה טורפת, לא החן המרשים של גבירה אצילית. עדיין, השמלות התאימו לה כעת - במובן שלא היה קשור כלל לאופן שבו הן נתפרו.

אה, מארה, חשב קלסייר. תמיד רצית בת שתוכלי ללמד אותה ללכת בקו הדק בין אצילה וגנבת. הן היו אוהבות זו את זו; לשתיהן הייתה פראות נסתרת. אולי אם אשתו עדיין הייתה חיה, היא הייתה מלמדת את וין איך להעמיד פני אצילה, דברים שאפילו סייזד לא היה מסוגל ללמד.

כמובן, אם מארה עדיין הייתה חיה, אני לא הייתי עושה את זה. לא הייתי מעז.

"תראו!" אמרה וין. "אחד מהתאריכים של האינקוויזיטורים הוא חדש - מאתמול!"

דוקסון ירה מבט לעבר קלסייר.

בסופו של דבר היינו צריכים לספר לה... "זה היה הצוות של ת'רון", אמר קלסייר. "אינקוויזיטור תקף אותם אתמול בערב".

וין החווירה.

"אני אמור לזהות את השם הזה?" שאל האם.

"הצוות של ת'רון היה חלק מהצוות שלי כשקאמון ניסה לרמות את המיניסטריון", אמרה וין. "זה אומר... שהם כנראה עדיין עוקבים אחריי".

האינקוויזיטור זיהה אותה באותו לילה שחדרנו אל הארמון. הוא רצה לדעת מי אביה. יש לנו מזל שהאצולה אינה מרגישה בנוח בנוכחות היצורים הלא אנושיים האלו - אחרת לא היינו יכולים לשלוח אותה לנשפים.

"הצוות של ת'רון", אמרה וין. "זה היה... כמו בפעם הקודמת?"

דוקסון הנהן. "לא היו ניצולים".

דממה לא נעימה שררה בחדר ווין נראתה כאילו עמדה להקיא.

ילדה מסכנה, חשב קלסייר. אבל לא היה דבר לעשותו מלבד להמשיך קדימה. "בסדר. איך נוכל להשתמש במפה?"

"יש בה כמה הערות של המיניסטריון בנוגע להגנות הבתים", אמר האם. "הן יהיו יעילות".

"לא נראה שיש תבנית בתקיפות של האינקוויזיטורים", אמר בריזה. "הם כנראה הולכים לאן שהמידע מוביל אותם".

"נרצה להתרחק ממקומות שיש בהם תחנות הרגעה", אמר דוקס והוריד את הקולמוס. "למרבה המזל, החנות של קביים איננה קרובה לאחת התחנות – רובן נמצאות בשכונות העוני".

"אנחנו צריכים לעשות יותר מאשר להתרחק מהתחנות האלו", אמר קלסייר. "אנחנו צריכים להתכונן להשמיד אותן".

בריזה הזעיף פנים. "אם נעשה זאת, נחשוף את עצמנו מוקדם מדי".

"אבל חשוֹב על הנזק שזה יעשה", אמר קלסייר. "מארש אמר שיש לפחות שלושה מרגיעים וגלאי ב'כל אחת מהתחנות האלו. מדובר במאה ושלושים ערפילנים של המיניסטריון - הם כנראה מגייסים אותם מכל רחבי המשלט המרכזי כדי להגיע למספרים האלו. אם נוכל לחסל את כולם בבת אחת..."

"לא נצליח להרוג כל כך הרבה בעצמנו", אמר דוקסון.

"נוכל לעשות זאת אם נשתמש במה שנשאר מהצבא", אמר האם. "הם בכל מקרה מפוזרים בשכונות העוני".

"יש לי רעיון טוב יותר", אמר קלסייר. "נוכל לשכור צוותי גנבים אחרים. אם היו לנו עשרה צוותים, וכל אחד מהם היה צריך לחסל שלוש תחנות, היינו יכולים לנקות את העיר מהמרגיעים ומהגלאים בתוך כמה שעות".

"אבל נצטרך לעשות זאת בתזמון מושלם", אמר דוקסון. "בריזה צודק - הרג רב כזה של מחייבים בערב אחד דורש מחויבות מוחלטת. האינקוויזיטורים יגיבו במהירות".

קלסייר הנהן. אתה צודק, דוקס. התזמון גורלי. "אתה מוכן לבדוק את זה? מצא כמה צוותים מתאימים, אבל המתן עד שנחליט על זמן התקיפה לפני שתיתן להם את מיקום תחנות ההרגעה".

דוקסון הנהן.

"יפה", אמר קלסייר. "אם כבר מדברים על החיילים שלנו, האם, מה מצבם?"

"למעשה, טוב מכפי שציפיתי", אמר האם. "הם עברו אימונים במערות ויודעים להילחם. הם מחשיבים את עצמם כמחלקת 'הנאמנים' של הצבא, מכיוון שהם לא הלכו להילחם עם ידן בניגוד לרצונך".

בריזה נחר בבוז. "זאת דרך נחמדה להתעלם מהעובדה ששלושה רבעים מהצבא נהרגו בגלל שטות גמורה".

"הם אנשים טובים, בריזה", אמר האם בנחישות. "גם אלה שמתו. אל תדבר בהם סרה. מלבד זאת, אני חושש מהאופן שבו אנחנו מסתירים את הצבא - לא יעבור זמן רב עד שאחת המחלקות תיחשף".

"זאת הסיבה שכל המחלקות אינן יודעות על מיקומן של האחרות", אמר קלסייר.

"אני רוצה לומר משהו בנוגע לאנשים האלו", אמר בריזה והתיישב באחד מכיסאותיו של רנו. "אני מבין את החשיבות בשליחת האמונד לאמן את החיילים - אבל ברצינות, מה הסיבה שאתה מאלץ אותי ואת דוקסון לבקר אצלם?"

"אנשים צריכים לדעת מי המנהיגים שלהם", אמר קלסייר. "אם האם יהיה עסוק במשימה אחרת, מישהו אחר יצטרך לפקד עליהם".

"למה לא אתה?" שאל בריזה.

"פשוט תקשיב לי", אמר קלסייר וחייך. "זה לטובה".

בריזה פלבל בעיניו. "פשוט תקשיב. נראה שבזמן האחרון אנחנו פשוט מקשיבים הרבה..."

"בכל מקרה", אמר קלסייר. "וין, אילו חדשות הבאת מהאצולה? האם גילית משהו חשוב אודות בית ונטור?"

היא הרהרה לרגע. "לא".

"אבל הנשף הזה יתקיים במצודת ונטור, נכון?" שאל דוקסון.

וין הנהנה.

קלסייר הביט בנערה. האם היא תספר לנו אם תגלה מידע חשוב? היא הביטה בעיניו, והוא לא היה מסוגל לקרוא בהן דבר. הנערה הארורה יודעת לשקר יותר מדי טוב.

"בסדר", הוא אמר לה. "המשיכי לחקור".

"אעשה זאת", היא אמרה.

למרות תשישותו, קלסייר לא הצליח להירדם באותו לילה. לרוע המזל, הוא לא היה יכול לצאת ולשוטט במסדרונות - רק משרתים מסוימים ידעו שהוא באחוזה, והוא היה צריך לשמור על אנונימיות בזמן שהמוניטין שלו צבר תאוצה.

המוניטין שלו. הוא נאנח כשנשען כנגד מעקה המרפסת והביט בערפילים. במובן מסוים, המאורעות כן הדאיגו אותו. האחרים לא דיברו בקול רם נגדו, כפי שביקש, אבל הוא הרגיש שהם עדיין מוטרדים מהתהילה שלו.

זאת הדרך הטובה ביותר. אולי לא אצטרך את זה... אבל אם כן, אשמח שטרחתי כל כך.

נקישה קלה נשמעה על הדלת. הוא פנה בסקרנות כשסייזד הציץ לתוך החדר.

"אני מתנצל, אדון קלסייר", אמר סייזד. "אבל אחד השומרים בא ואמר לי שניתן לראות אותך עומד במרפסת. הוא היה מודאג שמישהו יבחין בך".

קלסייר נאנח אבל עזב את המרפסת, הגיף את הדלתות מאחוריו וסגר את הווילונות. "אני לא רגיל לאנונימיות, סז. יחסית לגנב, אני לא כל כך טוב בלהסתתר".

סייזד חייך והחל לעזוב את החדר.

"סייזד?" שאל קלסייר וגרם לטריסאי לעצור. "אני לא יכול לישון - יש לך הצעה חדשה עבורי?"

חיוכו של סייזד התמתח לרוחב פניו והוא נכנס אל החדר. "כמובן, אדון קלסייר. לאחרונה, חשבתי שתרצה לשמוע על אמיתות הבנט. הן מתאימות לך מאוד, לדעתי. הבנט היו אנשים מפותחים מאוד שחיו באיים הדרומיים. הם היו מלחים אמיצים ויוצרי מפות מבריקים; כמה מהמפות של האימפריה האחרונה עדיין משמשות בשיטות שחוקרי הבנט המציאו.

"הדת שלהם תוכננה כך שיהיה ניתן לקיים אותה על סיפון הספינות, מכיוון שהם היו יוצאים למסעות של חודשים. הקברניט היה גם איש הדת, ואיש לא היה יכול לקבל פיקוד על ספינה אם לא למד את הדת".

"לא היו הרבה מרידות כנראה".

סייזד חייך. "זאת הייתה דת טובה, אדון קלסייר. היא התמקדה בגילוי ובידע - עבור האנשים הללו, יצירת מפות הייתה חובה קדושה. הם האמינו שברגע שיכירו את כל העולם, יבינו ויקטלגו אותו באופן מסודר, האנשים ימצאו שלום ושלווה. רוב הדתות מנסות ללמד את העקרונות האלו, אבל רק מעט מהן מוצאות יישום מעשי כמו הבנט".

קלסייר הזעיף פנים ונשען אחורנית על הקיר שליד וילונות המרפסת. "שלום ושלווה", הוא אמר באטיות. "זה לא מה שאני מחפש עכשיו, סז".

"אה", אמר סייזד.

קלסייר הרים את מבטו לעבר התקרה. "תוכל אולי... לספר לי שוב על הוואלה?"

"כמובן", אמר סייזד, לקח כיסא משולחן העבודה של קלסייר והתיישב. "מה בדיוק תרצה לדעת?"

קלסייר הניד בראשו. "אני לא יודע", הוא אמר. "אני מצטער, סז. אני במצב רוח מוזר הלילה".

"אתה תמיד במצב רוח מוזר, לדעתי", אמר סייזד בחיוך קל. "אבל אתה שואל אותי על כת מעניינת. הוואלה התקיימו זמן ארוך יותר מכל הדתות האחרות לאחר עלייתו של השליט הגדול".

"לכן אני שואל אותך לגביהם", אמר קלסייר. "אני... צריך להבין מה גרם להם לשרוד כל כך הרבה זמן, סז. מה גרם להם להמשיך להילחם?"

"הם היו נחושים מאוד, לדעתי".

"אבל לא היו להם מנהיגים", אמר קלסייר. "השליט הגדול טבח את כל מועצת חכמי הוואלה כצעד ראשון במסע הכיבוש".

"הו, היו להם מנהיגים, אדון קלסייר", אמר סייזד. "הם היו מתים, נכון, אבל עדיין מנהיגים".

"כמה אנשים אומרים שהאדיקות שלהם הייתה לא הגיונית", אמר קלסייר. "אובדן מנהיגי הוואלה היה צריך לשבור אותם, לא להפוך אותם לנחושים יותר".

סייזד הניד בראשו. "אנשים הם אמיצים יותר מכפי שאתה חושב, לדעתי. האמונה שלנו לפעמים חזקה ביותר דווקא כשהיא צריכה להיות החלשה ביותר. זהו טבעה של התקווה".

קלסייר הנהן.

"יש לך שאלות נוספות בקשר לוואלה?"

"לא. תודה, סז. הייתי צריך שתזכיר לי שהיו אנשים שהמשיכו להילחם כאשר הכול נראה אבוד".

סייזד הנהן וקם ממקומו. "אני חושב שאני מבין, אדון קלסייר. ובכן, לילה טוב".

קלסייר הנהן בהיסח הדעת והניח לטריסאי לעזוב את החדר.

רוב הטריסאים אינם רעים כמו ראשק. אבל אני יכול לראות שהם מאמינים לו, עד גבול מסוים. הם אנשים פשוטים, לא פילוסופים או מלומדים, והם אינם מבינים שהנבואות שלהם אומרות שגיבור העידנים יהיה זר. הם רק מבינים את מה שראשק אומר - שהם אנשים נעלים מכל האחרים, ושהם צריכים להיות "השליטים" ולא הנשלטים.

כנגד להיטות ושנאה שכאלה, אפילו אנשים טובים עלולים לטעות.

פרק 30

וין הייתה צריכה לחזור אל אולם הנשפים של ונטור כדי להיזכר מהו פאר אמיתי.

היא ביקרה בכל כך הרבה מצודות, עד שהתחילה להתרגל להדר האצולה. אבל היה משהו מיוחד במצודת ונטור - משהו שכל המצודות האחרות ניסו להשיג, אך לשווא. ונטור היה כאילו ההורה, והשאר היו ילדים מחונכים היטב. כל המצודות היו יפות, אבל לא היה אפשר להכחיש מי היפה ביותר.

אולם ונטור הענק, שלצדו שורות עמודים עצומים, נראה מפואר מהרגיל. וין לא יכלה להבין בדיוק מדוע. היא חשבה על כך בזמן שהמתינה למשרת שייקח את הצעיף שלה. אורות הזרקורים הרגילים האירו על חלונות המשכית והפיצו רסיסי אור לתוך החדר. השולחנות היו מצוחצחים מתחת למעטה הבדים. שולחן הלורד, המוצב על מרפסת קטנה בקצה השני של האולם, נראה מלכותי כמו תמיד.

הכול כאילו... מושלם מדי, חשבה וין והזעיפה פנים. הכול נראה קצת מוגזם. המפות לבנות עד חיוורון ומגוהצות עד דק. מדי המשרתים מחויטים ומושלמים. במקום החיילים הרגילים ליד הדלתות, עמדו מאיידים בהיכון, מרשימים כמו תמיד, נושאים מגני עץ ולא עוטים שריון. כל אלה גרמו לכך שאפילו השלמות הרגילה של ונטור נראתה מושלמת מן הרגיל.

"משהו אינו כשורה, סייזד", היא לחשה כשהמשרת הלך להכין את שולחנה.

"למה את מתכוונת, גבירתי?" שאל המשרת הגבוה, עומד מאחוריה ולצדה.

"יש כאן יותר מדי אנשים", אמרה וין, בעודה מבינה כי זה אחד הדברים שמטריד אותה. המשתתפים הרגילים בנשף הפסיקו להגיע בחודשים האחרונים. אבל נראה שכולם חזרו כדי להשתתף במאורע של ונטור. וכולם לבשו את מיטב מחלצותיהם.

"משהו מתרחש", אמרה וין בשקט. "משהו שאנחנו לא יודעים".

"כן..." אמר סייזד בשקט. "גם אני מרגיש כך. אולי כדאי שאלך מוקדם יותר אל ארוחת המשרתים".

"רעיון טוב", אמרה וין. "אני חושבת שאוותר על הארוחה הערב. אנחנו קצת באיחור ונראה שהאנשים כבר החלו לדבר".

סייזד חייך.

"מה?"

"אני זוכר זמן שבו לעולם לא היית מוותרת על ארוחה, גבירתי".

וין נחרה. "אתה צריך לשמוח שלא מילאתי את הכיסים שלי באוכל באותם נשפים - האמן לי, כמעט עשיתי את זה. עכשיו לך".

סייזד הנהן וניגש אל ארוחת המשרתים. וין סקרה את הקבוצות. אין כל סימן לשאן, למרבה המזל, היא חשבה. לרוע המזל, היא גם לא ראתה את קליס, ווין נאלצה לבחור מישהו אחר כדי לרכל איתו. היא צעדה קדימה, חייכה לעבר לורד אידרן סיריס, בן דוד לבית אלריאל ואדם שאיתו רקדה כמה פעמים. הוא קיבל את פניה בהנהון נוקשה, והיא הצטרפה לחבורתו.

וין חייכה לעבר חברי הקבוצה האחרים - שלוש נשים ולורד אחד. היא פגשה אותם בעבר ורקדה עם לורד יסטל. אבל הערב, כל הארבעה ירו לעברה מבטים קרים.

"לא הייתי במצודת ונטור זה זמן מה", אמרה וין כשהיא מנסה לסגל לעצמה את האישיות התמימה. "שכחתי כמה מפוארת היא!"

"אכן", אמרה אחת הגבירות. "סלחו לי - אני הולכת לשתות משהו".

"אלך איתך", הוסיפה אחרת, ושתיהן עזבו את החבורה.

וין הביטה בהן הולכות והזעיפה פנים.

"אה", אמר יסטל. "הארוחה שלנו הגיעה. שנלך לנו, טריס?"

"כמובן", אמרה הגבירה האחרונה והצטרפה אל יסטל.

אידרן סידר את משקפיו, ירה מבט מתנצל קל לעברה ועזב את המקום. וין עמדה המומה. היא לא זכתה לקבלת פנים קרה כזאת מאז הנשפים הראשונים שלה.

מה קורה כאן? היא חשבה בחשש גובר. האם זאת פעולתה של שאן? האם היא הפנתה את כל האנשים שבחדר נגדי?

לא, זה לא נראה לה. זה דרש יותר מדי מאמץ. ונוסף על כך, המוזרות הזאת לא הייתה רק סביבה. כל קבוצות האצילים היו... שונות הערב.

וין ניסתה קבוצה שנייה והתוצאה הייתה גרועה אף יותר. ברגע שהגיעה אליהם, התעלמו ממנה חברי הקבוצה במפגין. וין חשה כה מנותקת עד כי עזבה את המקום וברחה כדי להביא לעצמה כוס יין. בזמן שהלכה, היא הבחינה שהקבוצה הראשונה - של אידרן ויסטל - התקבצה מחדש עם אותם חברים.

וין עצרה במקום, בדיוק בצלה של המרפסת המזרחית, וסקרה את הקהל. מעט מאוד אנשים רקדו, והיא זיהתה שכולם היו זוגות קבועים. גם לא הייתה התערבבות בין קבוצות או שולחנות. אולם הנשפים היה מלא, אך נראה שרוב המשתתפים בחגיגה החליטו להתעלם זה מזה.

אני צריכה לראות טוב יותר את התפלגות הכוחות, היא חשבה והלכה אל גרם המדרגות. לאחר טיפוס קל היא הגיעה אל המרפסת הארוכה המקובעת בקיר מעל רחבת הריקודים. העששיות הכחולות המוכרות העניקו למבנה האבן מראה רך ועגום.

וין נעצרה. הכוך של אלנד היה ממוקם בין העמוד הימני ביותר ובין הקיר, מואר היטב על ידי עששית בודדה. הוא כמעט תמיד בילה את הנשפים של ונטור בקריאה במקום הזה. הוא לא אהב את הטקסיות של אירוח מסיבות.

הכוך היה ריק. היא התקרבה אל המעקה והביטה לעבר הקצה השני של האולם. שולחן המארח עמד על במה שהייתה בגובה המרפסות, והיא התפלאה לראות את אלנד יושב שם עם אביו.

מה? היא חשבה בתימהון. במהלך ששת הנשפים שנערכו במצודת ונטור, היא לא ראתה את אלנד יושב עם משפחתו אפילו פעם אחת.

מתחתיה היא ראתה דמות מוכרת בגלימות צבעוניות עוברת בקהל. היא נופפה לעבר סייזד, אבל הוא כנראה כבר ראה אותה. בזמן שהמתינה לו, וין שמעה קול מוכר מהקצה השני של המרפסת. היא פנתה ובחנה את המקום, וזיהתה את הדמות הנמוכה שהיא חיפשה לפני כן. קליס דיברה עם קבוצה קטנה של לורדים זוטרים.

אז לשם קליס הלכה, חשבה וין. אולי היא תדבר איתי. וין קמה ממקומה והמתינה לרגע שקליס תסיים את שיחתה או שסייזד יגיע.

סייזד הגיע ראשון ועלה בגרם המדרגות כשהוא מתנשף בכבדות. "גבירתי", הוא אמר בקול חלש והצטרף אליה ליד המעקה.

"ספר לי שגילית משהו, סייזד. הנשף הזה ממש... מפחיד. כולם כל כך רציניים וקרים. נדמה שאנחנו נמצאים בהלוויה, לא במסיבה".

"בחרת בדימוי נאות, גבירתי", אמר סייזד בשקט. "החמצנו הודעה חשובה. בית הסטינג איננו מתכוון לערוך את הנשף המסורתי שלו השבוע".

וין הזעיפה פנים. "אז מה? הבתים ביטלו נשפים בעבר".

"בית אלריאל ביטל גם הוא את הנשף. בדרך כלל טקיאל הבא בתור - אבל הבית הזה הרוס. בית שוּנה כבר הכריז שהוא לא יערוך עוד נשפים".

וין הביטה לעבר החלונות המרהיבים של האולם, שהתנשאו מעל הקבוצות - העוינות כמעט - של האנשים.

"'זה מה שקורה", היא אמרה. "הם מסכמים בריתות. כולם עומדים עם החברים והתומכים החזקים שלהם. הם יודעים שזה הנשף האחרון ולכן כולם הופיעו, אבל הם יודעים שכמעט לא נשאר להם זמן לפוליטיקה".

"כך זה נראה, גבירתי".

"הם עוברים למגננה", אמרה וין. "מה שנקרא, נסוגים מאחורי החומות. זאת הסיבה שאיש לא רוצה לדבר איתי - הפכנו את רנו לכוח ניטרלי מדי. אין לנו נטייה פוליטית, וזה זמן רע להמר על גורמים פוליטיים לא מוגדרים".

"אדון קלסייר צריך לדעת את זה, גבירתי", אמר סייזד. "הוא תכנן לגלם הלילה שוב את תפקיד המודיע. אם הוא לא ידע את המצב, זה עלול לפגוע קשות באמינותו. עלינו לעזוב".

"לא", אמרה וין ופנתה לעבר סייזד. "אני לא יכולה ללכת - לא כל עוד כולם כאן. כולם חשבו שחשוב להגיע ולהיראות בנשף האחרון, ולכן אני לא יכולה לעזוב עד שאחרים יתחילו לעזוב".

סייזד הנהן. "בסדר גמור".

"תלך אתה, סייזד. שכור כרכרה ולך לספר לקל על כל מה שגילינו. אשאר כאן עוד קצת ואעזוב ברגע שזה לא יוכל להחליש את בית רנו".

סייזד היסס. "אני... לא יודע, גבירתי".

וין פלבלה בעיניה. "אני מעריכה את העזרה שהענקת לי, אבל אתה לא יכול להחזיק לי את היד כל הזמן. הרבה אנשים באים לנשפים האלו ללא השגחת המשרתים".

סייזד נאנח. "בסדר גמור, גבירתי. אבל אני אחזור לאחר שאמצא את אדון קלסייר".

וין הנהנה, נפרדה ממנו לשלום והוא נסוג לעבר גרם המדרגות. וין נשענה על המעקה במקום של אלנד, והביטה למטה בסייזד הנעלם מבעד לדלתות הראשיות.

מה עכשיו? אפילו אם אמצא עם מי לדבר, אין סיכוי שאוכל להפיץ עכשיו את השמועות.

היא חשה אימה גוברת בבטנה. מי היה חושב שהיא תלמד לאהוב כל כך את מנהגי האצילות? החוויה הוכתמה בעובדה שאצילים רבים היו מסוגלים לעשות דברים איומים, אבל עדיין הייתה בה... תחושת אושר חלומית.

האם היא אי פעם תשתתף שוב בנשפים כאלו? מה יקרה לוואלט האצילה? האם היא תצטרך להניח בצד את השמלות והאיפור ולשוב להיות וין הגנבת? בממלכה החדשה של קלסייר לא יהיה כנראה מקום לדברים כמו נשפים, וזה לאו דווקא דבר רע - איזו זכות יש לה לרקוד בזמן שסקאא אחרים מתים ברעב? עדיין... נראה כאילו העולם יחסר דבר יפה ללא המצודות והרקדנים, השמלות והחגיגות.

היא נאנחה, התרחקה מעט מהמעקה והביטה מטה על שמלתה. היא הייתה בצבע כחול עמוק ונוצץ, עם תבניות לבנות ועגולות שנתפרו סביב אמרתה. היא הייתה חסרת שרוולים, אבל כפפות המשי הכחולות הארוכות הגיעו עד מרפקיה.

פעם שמלה כזאת הייתה נראית לה גדולה ומגושמת, אבל עכשיו היא נראתה לה פשוט יפה. היא אהבה את מראה החזה המלא שהיא שיוותה לה, תוך שהיא מדגישה את בטנה הרזה. היא אהבה את ההתרחבות במותניים שיצרה צורת פעמון מסביבה.

היא תתגעגע לזה - היא תתגעגע לכול. אבל סייזד צדק. היא לא יכולה לעצור את הזמן, אלא רק ליהנות מהרגע.

אני לא מתכוונת לתת לו לשבת שם למעלה על השולחן הגבוה כל הלילה ולהתעלם ממני, היא החליטה.

וין פנתה והלכה לאורך המרפסת, כשהיא חולפת על פני קליס ומהנהנת לעברה. המרפסת הסתיימה במסדרון שהתעקל - וכמו שווין הניחה - הוביל אל המעקה של שולחן המארח.

היא עמדה במסדרון לרגע והביטה. לורדים וגבירות ישבו בחליפות מלכותיות ונהנו מהזכות לשבת עם לורד סטראף ונטור. וין המתינה, בעודה מנסה לזכות בתשומת לבו של אלנד. לבסוף הבחין בה אחד האורחים ונעץ מרפק באלנד. הוא פנה בהפתעה, ראה את וין והסמיק קלות.

היא נופפה לעברו קלות, והוא קם וביקש לעזוב את השולחן. וין הסתתרה במסדרון האבן כדי שיוכלו לדבר בפרטיות.

"אלנד!" היא אמרה כשנכנס אל המסדרון. "אתה יושב עם אביך!"

הוא הנהן. "הנשף הזה הפך למאורע מיוחד, ואלט, ואבי די מתעקש שנשמור על חזית אחידה".

"מתי יהיה לנו זמן לדבר?"

אלנד היסס. "אני לא חושב שיהיה לנו".

וין הזעיפה פנים. הוא נראה... מהוסס. החליפה הרגילה והמקומטת שלו הוחלפה בחליפה מחויטת וצמודה. שערו היה מסורק.

"אלנד?" היא אמרה וצעדה קדימה.

הוא הרים יד וחסם את דרכה. "דברים השתנו, ואלט".

לא, היא חשבה. זה לא יכול להשתנות, עדיין לא! "דברים? על אילו 'דברים' אתה מדבר? אלנד, מה קורה כאן?"

"אני היורש לבית ונטור", הוא אמר. "וזמנים מסוכנים מגיעים. בית הסטינג איבד שיירה שלמה היום בצהריים, וזאת רק ההתחלה. עד סוף החודש תפרוץ מלחמה גלויה בין הבתים. אלו דברים שאינני יכול להתעלם מהם, ואלט. הגיע הזמן שאפסיק לפגוע במשפחתי".

"זה בסדר", אמרה וין. "אין זה אומר –"

"ואלט", קטע אותה אלנד. "את פוגעת במשפחתי. מאוד. אני לא אשקר ואומר לך שמעולם לא חיבבתי אותך - והרגשות שלי לא השתנו. אבל ידעתי מההתחלה - בדיוק כמוך - שהיחסים בינינו לעולם לא יכולים להיות יותר מהסחת דעת נעימה וחולפת. האמת היא שביתי זקוק לי - והוא חשוב לי יותר ממך".

וין החווירה. "אבל..."

הוא פנה ללכת חזרה אל ארוחתו.

"אלנד", היא אמרה בשקט, "בבקשה אל תלך ממני ככה".

הוא עצר, פנה והביט בה. "אני יודע את האמת, ואלט. אני יודע ששיקרת על מי שאת. לא אכפת לי, באמת - אני לא כועס או אפילו מאוכזב. האמת היא שציפיתי לזה. את פשוט... משחקת את המשחק. בדיוק כמו כולנו". הוא עצר, הניד בראשו והתרחק ממנה. "בדיוק כמוני".

"אלנד?" היא אמרה והושיטה יד לעברו.

"אל תגרמי לי להשפיל אותך בפומבי, ואלט".

וין עצרה, כשהיא קופאת במקום. אבל היא הייתה כועסת מכדי להיות קפואה - כועסת מדי, מתוסכלת מדי... מפוחדת מדי.

"אל תעזוב", היא לחשה. "אל תעזוב אותי כמו כולם".

"אני מצטער", הוא אמר. "אבל אני חייב ללכת ולפגוש את חבריי. היה לנו... כיף".

והוא עזב.

וין עמדה במסדרון האפל. היא חשה שהיא רועדת, ופנתה חזרה אל המרפסת הראשית. לצדה היא ראתה את אלנד נפרד לשלום ממשפחתו ופונה לעבר מסדרון צדדי המוביל אל אזור המגורים של המצודה.

הוא לא יכול לעשות לי את זה. לא אלנד. לא עכשיו...

אבל קול הופיע בתוכה - קול שהיא כמעט שכחה - והוא החל לדבר שוב. מובן שהוא עזב אותך, לחש ריין. מובן שהוא זנח אותך. כולם יבגדו בך, וין. מה לימדתי אותך?

לא! היא חשבה. זוהי רק מתיחות פוליטית. ברגע שהכול יסתיים, אוכל לשכנע אותו לחזור אליי...

אני מעולם לא חזרתי אלייך, לחש ריין. גם הוא לא יחזור. הקול היה כל כך אמיתי - נדמה שהוא היה לידה.

וין נשענה כנגד מעקה המרפסת, כשהיא משתמשת בסורג הברזל כדי להחזיק את עצמה. היא לא תיתן לו להרוס אותה. החיים ברחובות לא הצליחו לשבור אותה; היא לא תיתן לאציל יהיר לעשות זאת. היא פשוט הייתה צריכה להמשיך ולומר זאת לעצמה.

אבל מדוע זה כאב יותר מבטן רעבה - הרבה יותר ממהלומותיו של קאמון?

"שלום לך, ואלט רנו", היא שמעה קול מאחוריה.

"קליס", אמרה וין. "אני... לא במצב רוח לדבר עכשיו".

"אה", אמרה קליס. "אז אלנד ונטור החליט לזרוק אותך. אל תדאגי, ילדה - הוא יקבל את מה שמגיע לו בקרוב".

וין פנתה והזעיפה פנים למשמע הטון המוזר בקולה של קליס. האישה לא נראתה כתמול שלשום. היא נראתה יותר... בשליטה.

"תוכלי למסור הודעה לדודך, מתוקה?" שאלה קליס בקלילות. "אמרי לו שלאדם כמותו - ללא ברית עם הבתים - יהיה קושי באיסוף מודיעין בחודשים הקרובים. אם הוא צריך מקור מידע מהימן, אמרי לו לקרוא לי. אני יודעת הרבה דברים מעניינים".

"את מודיעה!" אמרה וין, כשהיא מתעלמת לרגע מן הכאב שלה. "אבל את..."

"רכלנית מטופשת?" שאלה האישה הנמוכה. "האמת היא שכן. זה מדהים, את יודעת, הדברים שאת יכולה לגלות כשאת רכלנית החצר הרשמית. אנשים באים אלייך כדי שתפיצי שקרים ברורים - כמו הדברים שסיפרת לי על בית הסטינג בשבוע שעבר. למה את רוצה שאפיץ את השקרים האלו? האם בית רנו ינסה להשתלט על שוק כלי הנשק במהלך מלחמת הבתים? האם בית רנו נמצא מאחורי ההתקפה האחרונה על הדוברות של הסטינג?"

עיניה של קליס נצצו. "אמרי לדודך שאני מוכנה לשתוק בנוגע למה שאני יודעת - תמורת סכום סמלי".

"את רימית אותי כל הזמן הזה..." אמרה וין בהלם.

"כמובן, יקירתי", אמרה קליס וטפחה על זרועה של וין. "זה מה שאנחנו עושים כאן בחצר האצולה. את תלמדי בסופו של דבר - אם תשרדי. עכשיו, היי ילדה טובה והעבירי את המסר, בסדר?"

קליס פנתה, ושמלתה הקטנה והצבעונית נראתה לפתע לווין כמו תחפושת מגונדרת.

"חכי רגע!" אמרה וין. "מה אמרת לפני כן על אלנד? שהוא הולך לקבל את מה שמגיע לו?"

"הממ?" אמרה קליס ופנתה אליה. "את צודקת. את שאלת בנוגע לתכניותיה של שאן אלריאל, לא?"

שאן? חשבה וין בדאגה גוברת. "מה היא מתכננת?"

"עכשיו זה, יקירתי, הוא סוד יקר מאוד. אני יכולה לספר לך אותו... אבל ללא שום דבר בתמורה? אישה מבית זוטר כמו שלי צריכה להתפרנס ממשהו..."

וין מסרה לה את שרשרת אבני הספיר, התכשיט היחיד שהיא ענדה. "הנה. קחי את זה".

קליס קיבלה את השרשרת ובחנה אותה. "הממ, כן, היא באמת נחמדה".

"מה את יודעת?" ירתה וין לעברה.

"חוששתני כי אלנד הצעיר עומד להיות הקורבן הראשון של משפחת ונטור במלחמת הבתים", אמרה קליס והכניסה את השרשרת לכיס שרוולה. "כל כך חבל - הוא באמת נראה לי בחור נחמד. יותר מדי נחמד אפילו".

"מתי?" שאלה וין. "היכן? כיצד?"

"כל כך הרבה שאלות, אבל רק שרשרת אחת", אמרה קליס בקלילות.

"זה כל מה שיש לי עכשיו!" אמרה וין בכנות. שקיק המטבעות שלה הכיל כמה שברי ארד לדחיפת פלדה.

"אבל זה סוד יקר מאוד, כמו שאמרתי", המשיכה קליס. "אם אספר לך אותו, חיי שלי יהיו –"

נמאס לי! חשבה וין בזעם. משחקי אצולה טיפשיים!

וין שרפה אבץ וארד, ופגעה בקליס בפרץ אלומנטיקה רגשית. היא הרגיעה את כל רגשותיה של האישה מלבד הפחד, ואז אחזה בפחד ומשכה אותו בחוזקה.

"ספרי לי!" נהמה וין.

קליס התנשמה, רעדה וכמעט נפלה אל הקרקע. "אלומנטיקנית! אין פלא שרנו הביא בת דודה כה רחוקה איתו אל לות'אדל!"

"דברי!" אמרה וין והתקדמה לעברה.

"את כבר לא יכולה לעזור לו", אמרה קליס. "לעולם לא הייתי מוכרת סוד כזה לו היה סיכוי שאפגע ממנו!"

"ספרי לי!"

"הוא יירצח הלילה על ידי מתנקשים אלומנטיקנים של בית אלריאל", לחשה קליס. "יכול להיות שהוא כבר מת - זה היה אמור להתרחש זמן קצר לאחר שהוא עזב את שולחן הלורד. אבל אם את רוצה נקמה, תצטרכי לטפל גם בלורד סטראף ונטור עצמו".

"אביו של אלנד?" שאלה וין בהפתעה.

"כמובן, ילדה טיפשה", אמרה קליס. "לורד ונטור משתוקק לתירוץ כדי להעביר את תואר ראש הבית לאחיינו. כל מה שוונטור היה צריך לעשות הוא לקחת את החיילים שלו מהגג שמעל חדרו של אלנד למקום אחר, ולתת למתנקשים של אלריאל לעשות את העבודה. ומכיוון שההתנקשות הזאת תתבצע בזמן אחת הפגישות הפילוסופיות של אלנד, לורד ונטור יצליח לחסל גם את הסטינג ולקאל!"

וין הסתובבה. אני חייבת לעשות משהו!

"כמובן", אמרה קליס בצחקוק והזדקפה על רגליה. "לורד ונטור עצמו יהיה מופתע. שמעתי שלאלנד שלך יש... מבחר ספרים מעניין. ונטור הצעיר צריך להקפיד על מה שהוא אומר לנשים שלו, לדעתי".

וין פנתה חזרה אל קליס המחייכת. האישה קרצה לעברה. "אני אשמור על האלומנטיקה בסוד, ילדה. רק דאגי שהתשלום יגיע אליי מחר בצהריים. גבירה צריכה לקנות אוכל לעצמה - וכפי שאת רואה, אני צריכה הרבה.

"בנוגע לבית ונטור... טוב, אני הייתי מתרחקת מהם אילו הייתי את. המתנקשים של שאן עומדים לחולל מהומה לא קטנה בכלל הלילה. לא אהיה מופתעת אם מחצית מחצר האצולה תגיע אל חדרו של הילד כדי לראות על מה היה כל הרעש. כשחצר האצולה תמצא את הספרים של אלנד... ובכן, יאמרו שהמחייבים כבר שמו עין על בית ונטור זה זמן רב. חבל שאלנד ימות – כבר שנים רבות לא הייתה לנו הוצאה להורג של אציל!"

החדר של אלנד, חשבה וין בייאוש. הם כנראה יגיעו לשם! היא פנתה, אחזה בשולי שמלתה ורצה במהירות במרפסת לעבר המסדרון שממנו הגיעה לפני כמה דקות.

"לאן את הולכת?" שאלה קליס בפליאה.

"אני חייבת לעצור את זה!" אמרה וין.

קליס צחקה. "כבר אמרתי לך שאיחרת את המועד. ונטור היא מצודה עתיקה מאוד והמעברים האחוריים המובילים אל מגורי הלורדים הם מבוך לא פשוט. אם אינך מכירה את הדרך, תוכלי לתעות שם במשך שעות".

וין הביטה סביב והרגישה חסרת אונים.

"מלבד זאת, ילדה", הוסיפה קליס, כשהיא פונה והולכת משם, "האם הבחור לא זרק אותך? מה את בכלל חייבת לו?"

וין נעצרה במקום.

היא צודקת. מה אני חייבת לו?

התשובה הופיעה מיד במוחה. אני אוהבת אותו.

ועם המחשבה הזאת הגיע גם הכוח. וין רצה קדימה למרות צחוקה המלגלג של קליס. היא הייתה חייבת לנסות. היא נכנסה אל המסדרון והגיעה אל המעברים האחוריים. אבל קליס צדקה: מעברי האבן האפלים היו צרים ופשוטים. היא לעולם לא תצליח למצוא את דרכה בזמן.

הגג, היא חשבה. לחדר של אלנד יש מרפסת חיצונית. אני צריכה חלון!

היא מיהרה לעבר המעבר, הסירה את נעליה וגרביה, ורצה במהירות שהתירה השמלה שלה. היא חיפשה חלון מספיק גדול שתוכל לעבור בו. היא הגיעה אל מסדרון רחב יותר וריק מלבד כמה לפידים.

חלון משכית גדול וסגול התנשא בקצה המרוחק של החדר.

מספיק טוב, חשבה וין. היא הבעירה פלדה וזרקה את עצמה לאוויר, כשהיא דוחפת כנגד דלת הברזל שמאחוריה. היא טסה קדימה לרגע, ואז דחפה בכוח כנגד תופסי הברזל של חלון המשכית.

היא נעצרה באוויר, בעודה דוחפת אחורה וקדימה. היא התאמצה, נתלתה במסדרון הריק והבעירה פיוטר כדי לא להימחץ בין שני הכוחות. חלון המשכית היה אדיר, אבל עשוי ברובו מזכוכית. כמה חזק הוא יכול להיות?

חזק מאוד. וין נאנקה מהלחץ. היא שמעה משהו נשבר מאחוריה, והדלת החלה להתעוות על המפתן.

אתה... חייב... להישבר! היא חשבה בכעס והבעירה פלדה. רסיסי אבן נפלו מסביב לחלון.

ואז, ברעש קראק אדיר, התנתק חלון המשכית מקיר האבן ונפל אחורנית אל הלילה השחור. וין נורתה החוצה אחריו.

ערפילים קרירים עטפו אותה. היא דחפה קלות כנגד הדלת בתוך החדר, כשהיא מונעת מעצמה להתרחק יותר מדי, ואז דחפה בחוזקה כנגד החלון הנופל. חלון המשכית הענק נפל ונעלם בתוך הערפילים בעוד היא נורית הרחק ממנו. ישר למעלה, לעבר הגג.

החלון התרסק על הקרקע בדיוק כשווין עברה את מעקה הגג, כששמלתה מתנפנפת בפראות סביבה. היא נחתה בחבטה על הגג המרוקע בלוחיות ארד והתכופפה מיד. המתכת הייתה קרירה מתחת לבהונותיה ולאצבעותיה.

היא הבעירה בדיל והאירה את הלילה. שום דבר חריג לא נראה.

היא שרפה ארד והשתמשה בו כפי שמארש לימד אותה, כשהיא מחפשת אחר סימנים של אלומנטיקה. היא לא מצאה אותם - בין המתנקשים היה מערפל.

אני לא יכולה לחפש בכל הבניין! חשבה וין בייאוש בעודה מבעירה את הארד. היכן הם נמצאים?

ואז, באופן מוזר, היא חשבה שהרגישה משהו. פעימה אלומנטית בלילה. חלשה. נסתרת. אבל זה הספיק לה.

וין קמה ממקומה ורצה לאורך הגגות, כשהיא סומכת על החושים שלה. בעודה רצה, היא הבעירה פיוטר, אחזה בצווארון שמלתה וקרעה את הבגד בתנועה אחת מהירה. היא שלפה את שקיק המטבעות ובקבוקוני המתכת שלה מכיס סודי, ובעודה רצה, השילה מעליה את השמלה, את הבגדים התחתונים ואת המכנסיים הצמודים. המחוך והכפפות נזרקו אף הם. מתחת לכל הבגדים היא לבשה חולצה לבנה חסרת שרוולים וזוג מכנסיים קצרים לבנים.

היא רצה בכל המהירות. אסור לי לאחר, היא חשבה. בבקשה. אסור לי.

דמויות הופיעו בערפל מולה. הן עמדו ליד חלון תקרה נטוי; וין חלפה על פני כמה חלונות דומים לאלו במהלך ריצתה. אחת מהדמויות הצביעה לעבר החלון כשבידה כלי נשק נוצץ.

וין זעקה ודחפה את עצמה מגג הארד בקפיצה גבוהה. היא נחתה במרכז קבוצת האנשים המופתעת, זרקה את שקיק המטבעות למעלה וקרעה אותו לשניים.

מטבעות נורו באוויר ושיקפו את האור מהחלון. כשפרץ המטבעות האדיר נצץ מסביבה, וין דחפה.

מטבעות נורו ממנה כמו נחיל חרקים, וכל אחד מהם הותיר נתיב בערפילים. דמויות זעקו כשהמטבעות פגעו בבשר, וכמה מן הצללים האפלים נפלו.

כמה לא. חלק מהמטבעות נזרקו משם, הושלכו על ידי ידיים אלומנטיות בלתי נראות. ארבעה אנשים נותרו עומדים: שניים לבשו גלימות ערפילאים; אחת מהם הייתה מוכרת.

שאן אלריאל. וין לא הייתה צריכה לראות את הגלימה כדי להבין; הייתה רק סיבה אחת לכך שאישה חשובה כמו שאן תשתתף בהתנקשות כזאת. היא ערפילאית.

"'את?" שאלה שאן בהלם. היא לבשה חליפת מכנסיים וחולצה שחורים, שערה השחור היה משוך לאחור, ואפילו גלימת הערפילאים שלבשה הייתה מעוצבת.

שני ערפילאים, חשבה וין. לא טוב. היא רצה משם והתכופפה, כשאחד המתנקשים הניף את מקל הקרב לעברה.

וין החליקה לאורך הגג, ואז דחפה את עצמה לעצירה קצרה והסתובבה כשיד אחת נחה על הארד הקר. היא משכה את המטבעות האחרונים שלא נמלטו אל הלילה, ואספה אותם לתוך ידה.

"הרגו אותה!" קראה שאן. שני הגברים שווין הפילה שכבו נאנקים על הגג. הם לא היו מתים; למעשה, אחד מהם קם באטיות על רגליו.

בריונים, חשבה וין. השניים האחרים הם כנראה קלעים.

ואכן, אחד הגברים ניסה לדחוף את בקבוקון המתכת של וין. למרבה המזל, הבקבוקון לא הכיל מספיק מתכות כדי להעניק לו עוגן טוב, והיא הצליחה להחזיק בו בקלות.

שאן הפנתה את תשומת לבה חזרה אל החלון.

לא! חשבה וין והסתערה שוב קדימה.

הקלע זעק כשהתקרבה אליו. וין זרקה מטבע לאוויר וירתה אותו לעברו. הוא, כמובן, דחף בחזרה - אבל וין עיגנה את עצמה כנגד גג הארד והבעירה פלדה, כשהיא דוחפת בכל כוחה.

דחיפת הפלדה של האיש עצמו - שהועברה מהמטבע אל וין, ומשם אל הגג - זרקה אותו אחורנית. הוא זעק כשנורה אל החשכה. הוא היה רק ערפילן ולא הצליח למשוך את עצמו חזרה אל הגג.

הקלע האחר ניסה לירות מטבעות לעבר וין, אבל היא הסיטה אותם בקלות. לרוע המזל, הוא לא היה טיפש כמו חברו, ושחרר את אחיזתו במטבעות לאחר שדחף אותם. אבל היה ברור שהוא אינו מסוגל לפגוע בה. מדוע הוא המשיך -

הערפילאי האחר! חשבה וין, והתגלגלה במהירות ברגע שדמות זינקה מתוך הערפילים האפלים. סכיני זכוכית נצנצו באוויר.

וין חמקה בזמן והבעירה פיוטר כדי להעניק לעצמה שיווי משקל. היא קמה על רגליה ליד הבריון הפצוע, שעמד על רגליים חלשות. בהבערת פיוטר נוספת היא ריסקה את כתפה לתוך חזהו של האיש, כשהיא דוחפת אותו הצדה.

האיש מעד בכבדות, בעודו מחזיק את מותנו המדמם. הוא איבד את שיווי המשקל והתרסק ישירות לתוך החלון. הזכוכית העדינה התנפצה כשנפל פנימה, ואוזניה המועצמות בבדיל של וין שמעו זעקות הפתעה מלמטה, ולאחריהן את קול ההתרסקות של הבריון.

וין הביטה מעלה וחייכה ברשעות לעבר שאן ההמומה. מאחוריה, הערפילאי השני - גבר - סינן קללה.

"את... את... " ירקה שאן. עיניה הבוערות בזעם נראו היטב באפלה.

שים לב לאזהרה, אלנד, חשבה וין, וברח מהמקום. הגיע הזמן שגם אני אלך.

היא לא הייתה מסוגלת להתמודד נגד שני ערפילאים בבת אחת - היא לא הייתה מסוגלת לנצח את קלסייר ברוב הפעמים. וין הבעירה פלדה וזרקה עצמה אחורנית. שאן התקדמה לעברה - נחושה - ודחפה את עצמה אחרי וין. הערפילאי השני הצטרף אליה.

לכל הרוחות! חשבה וין, הסתובבה באוויר ודחפה את עצמה אל קצה הגג ליד המקום שבו שברה את חלון המשכית. מתחתיה רצו דמויות לכל עבר, והעששיות האירו את הערפילים. לורד ונטור חשב כנראה שהמהומה נגרמה כי בנו מת. איזו הפתעה מחכה לו.

וין זרקה את עצמה שוב לאוויר, כשהיא מזנקת אל ריק הערפילים. היא יכלה לשמוע את הערפילאים נוחתים מאחוריה ודוחפים את עצמם שוב.

זה לא טוב, חשבה וין בחשש כשזרקה את עצמה אל זרמי האוויר המעורפלים. לא נותרו לה מטבעות והיא לא נשאה פגיונות - ומולה היו שני ערפילאים מיומנים.

היא שרפה ברזל, כשהיא מחפשת במהירות עוגן בלילה. מתחתיה לימינה הופיע קו כחול שנע באטיות.

וין משכה בחוט ושינתה את כיוונה. היא נורתה למטה, וחומת ונטור הופיעה כצל מתחתיה. העוגן שלה היה שריון חזה של שומר מסכן ששכב על החומה, מחזיק שן בביצורי החומה כדי למנוע מעצמו להיזרק מעלה לעבר וין.

וין פגעה ברגליה ישירות באיש, הסתובבה באוויר ונחתה על האבן הקרירה. השומר התמוטט אל הקרקע, ואז זעק, בעודו מנסה בייאוש לאחוז באבן, כשכוח אלומנטי נוסף דוחף אותו.

מצטערת, ידידי, חשבה וין ובעטה בידו של האיש משן הביצור. הוא נזרק מיד למעלה, כאילו נמשך על ידי חוט דייגים בלתי נראה.

קולות הגופים המתרסקים נשמע מהאפלה ממעל, ווין ראתה שתי דמויות נופלות לעבר חצר ונטור. וין חייכה ורצה לאורך החומה. אני מקווה מאוד שזאת הייתה שאן.

וין זינקה מעלה, כשהיא נוחתת על שער הכניסה. אנשים התרוצצו ליד הכניסה למצודה ועלו על הכרכרות כדי לברוח מהמקום.

וכך מתחילה מלחמת הבתים, חשבה וין. לא חשבתי שאני זו שאתן את יריית הפתיחה.

דמות נורתה לעברה מהערפילים שממעל. וין זעקה, הבעירה פיוטר וזינקה הצדה. שאן נחתה בזריזות בגלימת ערפילאים מתנפנפת על שער הכניסה. שני הפגיונות שלה היו שלופים ועיניה בערו בזעם.

וין זינקה הצדה והתגלגלה הרחק משער הכניסה. שני שומרים זינקו אחורנית בפליאה, כשהם מופתעים לראות נערה עירומה למחצה מזנקת לעברם. שאן ירדה מהחומה מאחוריהם, ואז דחפה, כשהיא זורקת את אחד השומרים לכיוונה של וין.

האיש זעק כשווין דחפה את שריון החזה שלו - אבל הוא היה כבד ממנה בהרבה, והיא נזרקה אחורנית. היא דחפה את השומר כדי להאט את עצמה, והאיש התרסק על הרצפה. וין נחתה בגמישות לצדו, ואחזה במטה שהתגלגל מתוך ידו הרפה.

שאן תקפה עם שני הסכינים, ווין נאלצה לזנק שוב לאחור. היא כל כך טובה! חשבה וין בפחד. וין עצמה כמעט לא התאמנה עם פגיונות; כעת התחרטה שהיא לא ביקשה מקלסייר עוד כמה אימונים. היא הניפה את המטה, אבל היא מעולם לא השתמשה בכלי נשק כזה, והמכות שלה היו מגוחכות.

שאן שיספה, ווין חשה כאב בוער על לחיה כשחמקה. היא זרקה את המטה בהלם, הושיטה יד לפניה והרגישה דם. היא נסוגה לאחור וראתה את החיוך על פניה של שאן.

ואז היא נזכרה בבקבוקון. זה שהיא נשאה עליה - שקלסייר נתן לה.

אטיום.

היא לא טרחה לקחת אותו מהמקום הקשור על מותניה. היא שרפה פלדה ודחפה אותו לאוויר מלפניה. אחר כך היא שרפה ברזל ומשכה את חרוז האטיום. הבקבוקון התנפץ והחרוז פנה לעבר וין. היא תפסה אותו בפיה, ואילצה את עצמה לבלוע את הגוש.

שאן נעצרה, ולפני שווין יכלה לעשות דבר, היא בלעה בקבוקון משל עצמה.

מובן שיש לה אטיום!

אבל כמה היה לה? קלסייר לא נתן לווין הרבה - כמות לשלושים שניות בלבד. שאן זינקה קדימה בחיוך, ושערה השחור התנפנף באוויר. וין חרקה שיניים. לא הייתה לה בררה.

היא שרפה אטיום. דמותה של שאן ירתה עשרות צללי אטיום. זה היה תיקו ערפילאים: הראשון שיפסיק לשרוף אטיום יהיה פגיע. אי אפשר להימלט מיריב שיודע בדיוק מה אתה עומד לעשות.

וין רצה לאחור, כשהיא משגיחה כל העת על שאן. האצילה צעדה קדימה, ודמויות הרפאים נעו מאחוריה בסחרור מטורף. היא נראתה רגועה ובטוחה בעצמה.

יש לה הרבה אטיום, חשבה וין, והרגישה את המאגר שלה מתרוקן. אני חייבת לברוח מכאן.

צורת צללים של חתיכת עץ הופיעה לפתע דרך חזהּ של וין. היא התכופפה הצדה בדיוק ברגע שחץ אמיתי - כנראה ללא ראש חץ - חלף באוויר במקום שבו עמדה. היא הביטה לעבר שער הכניסה, שבו כיוונו כמה חיילים קשתות לעברה.

היא קיללה והביטה חזרה אל הערפילים. בעודה עושה זאת, היא ראתה חיוך על פניה של שאן.

היא ממתינה שהאטיום שלי יסתיים. היא רוצה שאני אברח - היא יודעת שהיא יכולה לרדוף אחריי.

הייתה לה רק אפשרות אחת: לתקוף.

שאן הזעיפה פנים בהפתעה כשווין הסתערה קדימה. חצי הרפאים הכו באבנים בדיוק לפני שהחצים האמיתיים התרסקו שם. וין חמקה בין שני חצים - מוחה המועצם על ידי אטיום ידע בדיוק כיצד לזוז - וחלפה כה קרוב אליהם, עד כי הרגישה אותם חולפים באוויר משני צדיה.

שאן הניפה את הפגיונות, ווין הסתובבה הצדה, כשהיא חומקת מהנפה אחת וחוסמת את האחרת בכתפה, אך זכתה לפציעה עמוקה. הדם שלה ניתז כשהסתובבה - כל טיפה יצרה דמות אטיום. היא הבעירה פיוטר וירתה אגרוף לעבר בטנה של שאן.

שאן נאנקה בכאב, התכופפה קלות, אבל לא נפלה.

האטיום עומד להיגמר, חשבה וין בייאוש. עוד כמה שניות.

היא החליטה לכבות את האטיום מוקדם יותר, ובכך חשפה את עצמה לפגיעות.

שאן חייכה ברשעות והזדקפה. הפגיון שבידה הימנית נורה בביטחון. היא הניחה שלווין נגמר האטיום ולכן היא חשופה. פגיעה.

באותו רגע הבעירה וין את המעט שנותר מהאטיום. שאן עצרה לרגע בבלבול, כשהיא נותנת לווין זמן להגיב כשחץ רפאים הופיע בערפילים מעליה.

וין תפסה את החץ האמיתי שהגיע כעבור רגע - העץ הגס חרך את אצבעותיה - ונעצה אותו ישירות בחזה של שאן. העץ התרסק בידה של וין והותיר מוט עץ באורך של כמה סנטימטרים מבצבץ מגופה של שאן. האישה מעדה לאחור, כשהיא עדיין עומדת על רגליה.

פיוטר ארור, חשבה וין ושלפה חרב מנדן של חייל שהיה מחוסר הכרה לרגליה. היא זינקה קדימה, חרקה שיניים בנחישות, ושאן - עדיין המומה - הרימה ידה כדי לדחוף את החרב.

וין עזבה את החרב - זאת הייתה רק הסחת דעת - ונעצה את חציו השני של החץ השבור לתוך חזהּ של שאן, כמה סנטימטרים מן החצי הראשון.

הפעם נפלה שאן אחורנית. היא ניסתה לקום, אבל אחד החצים כנראה פגע קשות בלבה, מכיוון שפניה החווירו. היא נאבקה לרגע, ואז התמוטטה מתה על האבנים.

וין עמדה, התנשמה עמוקות וניגבה דם מלחייה, אבל הבינה שידה המגואלת בדם רק מלכלכת את פניה. מאחוריה זעקו החיילים והכינו חצים נוספים לירי.

וין הביטה אחורנית לעבר המצודה, נפרדה לשלום מאלנד ודחפה את עצמה אל הלילה.

אנשים אחרים דואגים אם יזכרו אותם כלל. אני איני חושש מכך; אפילו אם לא מתייחסים לנבואות טריס, הבאתי כל כך הרבה כאוס, מאבקים ותקווה לעולם הזה, כך שיש סיכוי קלוש שישכחו אותי.

אני מודאג ממה שיגידו עליי. ההיסטוריונים יכולים להגיד מה שהם רוצים בנוגע לעבר. האם בעוד אלף שנה יזכרו אותי כאדם שהגן על האנושות מפני הרוע האדיר, או כעריץ שניסה להפוך את עצמו לאגדה?

פרק 31

"אני לא יודע", אמר קלסייר בחיוך ומשך בכתפיו. "לדעתי, בריזה יכול להיות שר תברואה טוב מאוד".

הקבוצה צחקקה, אף שבריזה רק פלבל בעיניו. "באמת, אני לא יודע מדוע אני צריך להיות תמיד המטרה להלצות שלכם. מדוע אתם צריכים ללעוג לאדם המכובד היחיד בצוות הזה?"

"כי, אישי היקר", אמר האם, כשהוא מחקה את מבטאו של בריזה, "אתה המטרה הגדולה ביותר".

"הו, בבקשה", אמר בריזה, כשקפצן כמעט נפל אל הרצפה מרוב צחוק. "זו פשוט התנהגות ילדותית. רק הילד שפה חשב שהבדיחה הזאת הייתה משעשעת, האמונד".

"אני חייל", אמר האם והרים את כוסו. "ההתקפות המילוליות שלך אינן משפיעות עליי, מכיוון שאני טיפש מכדי להבין אותן".

קלסייר צחקק ונשען אחורנית על הארון. אחד החסרונות של עבודה בלילות היה ההחמצה של ההתאספויות הליליות במטבח של קביים. בריזה והאם המשיכו את הקרב המילולי ביניהם. דוקס ישב בקצה השולחן ועבר על ניירות ודיווחים, בזמן שקפצן ישב ליד האם והתאמץ להשתתף בשיחה. קביים ישב בפינה שלו, כשהוא משגיח על הנעשה, מחייך לעתים, ובאופן כללי נהנה מיכולתו להזעיף פנים טוב יותר מכולם.

"כדאי שאעזוב, אדון קלסייר", אמר סייזד כשהוא בוחן את שעון הקיר. "הגבירה וין בוודאי מתכוננת לעזוב כעת".

קלסייר הנהן. "כדאי שאצא בעצמי. אני עדיין צריך –"

דלת המטבח נפתחה בחבטה. וין עמדה מוצלת בערפילים האפלים, לגופה בגדיה התחתונים - חולצה לבנה ודקה ומכנסיים קצרים. שניהם היו מגואלים בדם.

"וין!" קרא האם ונעמד.

שריטה ארוכה ודקה נמתחה על לחיה, ותחבושת הייתה מהודקת לאחת מזרועותיה. "אני בסדר", היא אמרה בעייפות.

"מה קרה לשמלה שלך?" שאל דוקסון מיד.

"אתה מתכוון לזה?" שאלה וין בהתנצלות, כשהיא מחזיקה ערמת בדים כחולים קרועים ומפוחמים. "היא... קצת הפריעה. מצטערת, דוקס".

"בשם השליט בגדול, ילדה!" אמר בריזה. "תשכחי מהשמלה - מה קרה לך!"

וין הנידה בראשה וסגרה את הדלת. פני קפצן נצבעו באדום עז למראה מלבושיה, וסייזד מיהר אליה ובחן את הפצע שעל לחיה.

"אני חושבת שעשיתי משהו רע", אמרה וין. "אני... הרגתי את שאן אלריאל".

"'מה עשית?" שאל קלסייר בזמן שסייזד צקצק קלות, עזב את השריטה ובחן את התחבושת שעל זרועה.

וין נרתעה קלות מטיפולו של סייזד. "היא הייתה ערפילאית. נלחמנו. ניצחתי אותה".

הרגת ערפילאית מאומנת? חשב קלסייר בהלם. את מתאמנת פחות משמונה חודשים!

"אדון האמונד", ביקש סייזד, "האם תוכל להביא לי בבקשה את תיק המרפא שלי?"

האם הנהן וקם ממקומו.

"כדאי גם שתביא לה משהו ללבוש", הציע קלסייר. "אני חושב שקפצן המסכן עומד לחטוף התקף לב".

"מה רע בבגדים שלי?" שאלה וין, כשהיא מהנהנת לעבר בגדיה. "הם לא חושפניים יותר מבגדי הגנבים שלבשתי".

"אלו בגדים תחתונים, וין", אמר דוקסון.

"אז?"

"זה העניין", אמר דוקסון. "גבירות צעירות לא מסתובבות בבגדים התחתונים שלהן, גם אם הם דומים לבגדים רגילים".

וין משכה בכתפיה והתיישבה כשסייזד הצמיד את התחבושת לזרועה. היא נראתה... מותשת. ולא רק מהמלחמה. מה עוד קרה במסיבה?

"היכן נלחמת באלריאל?" שאל קלסייר.

"מחוץ למצודת ונטור", אמרה וין והשפילה מבט. "אני... חושבת שכמה שומרים הבחינו בי. כמה מהאצילים בוודאי ראו אותי. אני לא בטוחה".

"זה יסבך את העניינים", אמר דוקסון ונאנח. " הפציעה על הלחי שלך היא כמובן סימן ברור, אפילו עם איפור. בחיי, אלומנטיקנים שכמותכם... לעולם אינכם מודאגים איך תיראו בבוקר אחרי שאתם נלחמים?"

"די התמקדתי בלהישאר בחיים, דוקס", אמרה וין.

"הוא מתלונן רק כי הוא דואג לך", אמר קלסייר כשהאם הגיע עם התיק. "זה מה שהוא עושה".

"שתי הפציעות ידרשו תפרים, גבירתי", אמר סייזד. "הפגיעה בזרועך פגעה בעצם, לדעתי".

וין הנהנה. סייזד שפשף את זרועה בחומר מאלחש והחל במלאכתו. היא סבלה את הטיפול בשקט - אף שהיה ברור שהיא הבעירה פיוטר.

היא נראית כל כך מותשת, חשב קלסייר. היא הייתה יצור כל כך עדין, כולה זרועות ורגליים. האמונד הניח גלימה סביב כתפיה, והיא נראתה עייפה מכדי להתנגד.

ואני הבאתי אותה לתוך זה.

מובן שהיא הייתה צריכה לדעת לא להסתבך בכאלו צרות. בסופו של דבר, סייזד סיים את התפירה וקשר תחבושת חדשה סביב זרועה. הוא עבר אל הלחי.

"מדוע היית צריכה להילחם בערפילאית?" שאל קלסייר בקשיחות. "היית צריכה לברוח. האם לא למדת דבר מהקרב שלך עם האינקוויזיטורים?"

"לא יכולתי להפנות לה את גבי", אמרה וין. "מלבד זאת, היה לה יותר אטיום ממני. אם לא הייתי תוקפת אותה, היא הייתה רודפת אחריי ומחסלת אותי. הייתי צריכה לתקוף אותה בזמן שהיינו שוות כוח".

"אבל איך בכלל הסתבכת איתה?" שאל קלסייר. "היא תקפה אותך?"

וין השפילה מבט לרגליה. "אני תקפתי תחילה".

"למה?" שאל קלסייר.

וין ישבה בשקט לרגע, בעוד סייזד תופר את לחיה. "היא עמדה להרוג את אלנד", היא אמרה לבסוף.

קלסייר התנשף בכעס. "אלנד ונטור? סיכנת את חייך - סיכנת את התכנית ואת חיינו שלנו - בשביל הנער השוטה הזה?"

וין הרימה מבטה ועיניה יקדו. "כן".

"מה קורה לך, ילדה?" שאל קלסייר. "אלנד ונטור לא שווה את זה".

היא קמה בכעס. סייזד נסוג לאחור והגלימה נשמטה אל הרצפה. "הוא אדם טוב!"

"הוא אציל!"

"'גם אתה!" קראה וין. היא החוותה בזרועה לעבר המטבח וחברי הצוות. "מה אתה חושב שזה, קלסייר? חיים של סקאא? מה אתם בכלל יודעים על הסקאא? חליפות אצילים, עוקבים אחר האויבים שלכם בלילות, ארוחות מלאות ומשקה לילי סביב השולחן עם חברים? אלו אינם חיים של סקאא!"

היא צעדה קדימה והביטה בכעס לעבר קלסייר. הוא מצמץ בהפתעה מפרץ הרגשות שבקע ממנה.

"מה אתה בכלל יודע עליהם, קלסייר?" היא שאלה. "מתי בפעם האחרונה ישנת בסמטה, רועד מהגשם הקר, מאזין לקבצן שלידך משתעל מאיזו מחלה שתהרוג אותו? מתי בפעם האחרונה נאלצת לשכב ער בלילה, פוחד שאחד מהאנשים בצוות שלך ינסה לאנוס אותך? האם אי פעם כרעת על ברכיך, מת מרעב, מתפלל שיהיה לך אומץ להרוג את חבר הצוות שלידך רק כדי לקחת ממנו את הלחם שבידו? האם אי פעם התכווצת ליד אחיך שהכה אותך, כשאתה מודה על כך שיש מישהו שבכלל דואג לך?"

היא השתתקה כשהיא מתנשפת קלות. חברי הצוות הביטו בה.

"אל תדבר איתי על אצילים", אמרה וין. "ואל תאמר דברים על אנשים שאינך מכיר. אתם לא סקאא - אתם בסך הכול אצילים ללא תארים".

היא פנתה ויצאה מהחדר. קלסייר, המום, הביט בה הולכת, ושמע את צעדיה על המדרגות. הוא הזדקף מזועזע, וחש שהוא מסמיק מבושה.

לראשונה בחייו הוא גילה שאין לו מה לומר.

וין לא הלכה לחדרה. היא עלתה לגג, אל המקום שבו הערפילים התערבלו בלילה השקט והאפל. היא ישבה בפינה. שפת האבן הגסה של קצה הגג השתפשפה כנגד גבה החשוף כמעט, והיא חשה את העץ מתחתיה.

היה לה קר, אבל לא היה לה אכפת. זרועהּ כאבה קצת, אך היא הייתה משותקת ברובה. היא עצמה לא הרגישה כל כך משותקת.

היא שילבה את זרועותיה, התכווצה בתוך עצמה והביטה בערפילים. היא לא ידעה מה לחשוב, ומובן שלא ידעה גם מה להרגיש. היא לא הייתה צריכה להתפרץ ככה על קלסייר, אבל לאחר כל מה שקרה... המאבק, הבגידה של אלנד... היא פשוט כעסה. היא הייתה צריכה לכעוס על מישהו.

את צריכה לכעוס על עצמך, לחש קולו של ריין. את נתת להם להתקרב אלייך. עכשיו כולם יעזבו אותך.

היא לא יכלה לעצור את הכאב. היא יכלה רק לרעוד בזמן שהדמעות זלגו, ולתהות כיצד הכול התמוטט בפתאומיות כה רבה.

הדלת המובילה אל הגג נפתחה לחריץ דק, וראשו של קלסייר בצבץ מתוכה.

הו, בשם השליט הגדול! אני לא רוצה להתמודד נגדו עכשיו. היא ניסתה לנגב את הדמעות, אבל הצליחה רק להרטיב את הלחי התפורה שלה.

קלסייר סגר את הדלת מאחוריו, נעמד גבוה וגאה והביט אל הערפילים. לא הגיע לו שאדבר אליו כך. לא הגיע לאף אחד מהם.

"מאוד מרגיע להסתכל ככה על הערפילים, מה?" שאל קלסייר.

וין הנהנה.

"מה אמרתי לך פעם? שהערפילים מגנים עליך, שהם מעניקים לך כוח... מסתירים אותך..."

הוא הביט מטה והלך והתכופף לידה, כשהוא מושיט לה את גלימתו. "יש דברים שאת לא יכולה להסתתר מהם, וין. אני יודע - כבר ניסיתי".

היא קיבלה את הגלימה ועטפה את כתפיה.

"מה קרה הלילה?" הוא שאל. "מה באמת קרה?"

"אלנד אמר לי שהוא לא רוצה להיות איתי עוד".

"אה", אמר קלסייר והתיישב לצדה. "האם זה היה לפני או אחרי שהרגת את ארוסתו לשעבר?"

"לפני", אמרה וין.

"ועדיין הגנת עליו?"

וין הנהנה ומשכה בשקט באפה. "אני יודעת. אני מטומטמת".

"לא יותר משאר האנשים כאן", אמר קלסייר באנחה. הוא הביט אל הערפילים. "גם אני אהבתי את מארה, אפילו לאחר שהיא בגדה בי. אין דבר שיכול לשנות את רגשותינו".

"וזאת הסיבה שזה כואב כל כך", אמרה וין כשהיא נזכרת במה שקלסייר אמר לה בעבר. אני חושבת שאני מסוגלת להבין אותו.

"את לא מפסיקה לאהוב מישהו רק מכיוון שהוא פוגע בך", הוא אמר. "החיים היו הרבה יותר קלים אם היה אפשר לשנות את זה".

היא התחילה לבכות שוב, והוא הניח זרוע אבהית סביב כתפיה. היא התקרבה אליו וניסתה להשתמש בחומו כדי לגרש את הכאב.

"אהבתי אותו, קלסייר", היא לחשה.

"את אלנד? אני יודע".

"לא, לא התכוונתי לאלנד", אמרה וין. "את ריין. הוא הכה אותי שוב ושוב. הוא קילל אותי, צעק עליי, אמר לי שיבגוד בי. כל יום חשבתי כמה אני שונאת אותו.

"ואהבתי אותו. אני עדיין אוהבת. כואב לי לחשוב שהוא נטש אותי, אף שהוא אמר לי שוב ושוב שהוא עומד לעשות את זה".

"הו, ילדה שלי", אמר קלסייר וחיבק אותה. "אני מצטער".

"כולם עוזבים אותי", היא לחשה. "אני לא מסוגלת להיזכר באמי. היא ניסתה להרוג אותי, אתה יודע. היא שמעה קולות בראשה, והם גרמו לה להרוג את אחותי התינוקת. היא כנראה עמדה להרוג גם אותי, אבל ריין עצר אותה.

"בכל מקרה, היא עזבה אותי. אחר כך נצמדתי לריין. גם הוא עזב אותי. אהבתי את אלנד, אבל הוא כבר לא רוצה אותי". היא הביטה לעבר קלסייר. "מתי אתה תלך? מתי אתה תעזוב אותי?"

קלסייר הביט בה בעצב. "אני... וין, אני לא יודע. הפעולה הזאת, התכנית..."

היא הסתכלה בעיניו וחיפשה את הסודות שבתוכן. מה אתה מסתיר ממני, קלסייר? משהו מסוכן? היא ניגבה שוב את עיניה והתרחקה ממנו, כשהיא מרגישה מטופשת.

הוא הביט מטה והניד בראשו. "תראי, עכשיו לכלכת בדם את כל הבגדים המלוכלכים של המודיע המזויף שלי".

וין חייכה. "לפחות חלק מזה הוא דם אצילים. חיסלתי את שאן די טוב".

קלסייר צחקק. "את כנראה צודקת לגביי, את יודעת. אני לא נותן הרבה סיכוי לאצילים, נכון?"

וין הסמיקה. "קלסייר, לא הייתי צריכה להגיד את הדברים האלו. אתם אנשים טובים, והתכנית שלכם... טוב, אני מבינה מה אתה מנסה לעשות למען הסקאא".

"לא, וין", אמר קלסייר והניד בראשו. "אמרת רק את האמת. אנחנו באמת לא סקאא".

"אבל זה דבר טוב", אמרה וין. "אילו הייתם סקאא רגילים, לא היה לכם הניסיון או האומץ לתכנן דבר כזה".

"לסקאא אולי אין ניסיון", אמר קלסייר. "אבל יש להם אומץ רב. הצבא שלנו התפרק אמנם, אבל החיילים היו מוכנים - עם מעט האימון שהיה להם – להסתער על כוח מנוסה מהם. לא, לסקאא לא חסר אומץ. רק הזדמנות".

"ולכן המעמד שלך כחצי סקאא וחצי אציל נתן לך הזדמנות, קלסייר. ובחרת לנצל את ההזדמנות הזאת כדי לעזור לחצי הסקאא שלך. זה עושה אותך ראוי להיקרא סקאא".

קלסייר חייך. "ראוי להיקרא סקאא. אני אוהב את זה. בכל מקרה, אולי אני צריך לחשוב פחות על איזה אציל להרוג, ויותר על האיכרים שעליי לעזור להם".

וין הנהנה, הצמידה את הגלימה שלה והביטה אל הערפילים. הם מגנים עלינו... מעניקים לנו כוח... מסתירים אותנו...

היא לא הרגישה במשך זמן רב שהיא צריכה להסתתר. אבל עכשיו, לאחר כל מה שאמרה למטה, היא רצתה להתפוגג כמו הערפילים.

אני צריכה לומר לו. זאת עשויה להיות לשון המאזניים בין ההצלחה שלנו לבין הכישלון שלנו. היא התנשמה עמוקות. "לבית ונטור יש חולשה, קלסייר".

הוא הזדקף. "באמת?"

וין הנהנה. "אטיום. הם דואגים לכרות את המתכת ולספקה - זה מקור עושרם".

קלסייר עצר לרגע. "כמובן! לכן הם מסוגלים לשלם את המסים, וזו הסיבה לעוצמתם... הוא יצטרך למנות מישהו שיטפל בדברים עבורו..."

"קלסייר?" שאלה וין.

הוא הביט בה.

"אל... תעשה משהו אלא אם כן אתה חייב, בסדר?"

קלסייר הזעיף פנים. "אני... לא חושב שאני מסוגל להבטיח לך, וין. אנסה לחשוב על דרך אחרת, אבל כפי שהמצב עומד היום, בית ונטור חייב ליפול".

"אני מבינה".

"אבל אני שמח שסיפרת לי".

היא הנהנה. ועכשיו גם בגדתי בו. אבל היא תמיד תדע שלא עשתה זאת בשל יצר הנקמה. קלסייר צדק: בית ונטור היה כוח שחייבים למוטט. באופן מוזר, הזכרת שמו של הבית הטרידה את קלסייר יותר מאשר אותה. הוא התיישב והביט בערפילים. דיכאון אפף אותו. הוא הושיט יד וגירד בזרועותיו.

הצלקות, חשבה וין. הוא אינו חושב על בית ונטור - אלא על הבורות. עליה. "קלסייר?" היא אמרה.

"כן?" עיניו היו מעט... מזוגגות, כשהביט אל הערפילים.

"אני לא חושבת שמארה בגדה בך".

הוא חייך. "אני שמח שאת חושבת כך".

"לא, אני מתכוונת לזה", אמרה וין. "האינקוויזיטורים המתינו לכם כשנכנסתם אל מרכז הארמון, נכון?"

קלסייר הנהן.

"הם המתינו גם לנו".

קלסייר הניד בראשו. "את ואני נלחמנו נגד כמה שומרים, עשינו קצת רעש. כשמארה ואני נכנסנו פנימה, היינו שקטים. תכננו את הפעולה במשך שנה - היינו חמקנים, חשאיים וזהירים מאוד. מישהו טמן לנו מלכודת".

"מארה הייתה אלומנטיקנית, נכון?" שאלה וין. "הם יכלו להרגיש אתכם כשהגעתם".

קלסייר הניד בראשו. "היה איתנו מערפל. קראו לו רד - האינקוויזיטורים הרגו אותו במקום. תהיתי אם הוא היה הבוגד, אבל זה פשוט לא מסתדר. רד אפילו לא ידע על טיב הפעולה כשבאנו ולקחנו אותו איתנו. רק מארה ידעה דברים - תאריכים, זמנים, מטרות - שהיו יכולים להסגיר אותנו. מלבד זאת, צריך להתייחס למה שהשליט הגדול אמר. את לא ראית אותו, וין, כשהוא חייך והודה למארה. הייתה... כנות בעיניו. אומרים שהשליט הגדול לא משקר. יש לו צורך לשקר?"

וין ישבה בשקט לרגע והרהרה על מה שאמר. "קלסייר", היא אמרה באטיות. "אני חושבת שהאינקוויזיטורים מסוגלים לחוש אלומנטיקה אפילו כשאנחנו שורפים נחושת".

"זה בלתי אפשרי".

"עשיתי את זה הלילה. חדרתי מבעד לעננחושת של שאן כדי למצוא אותה ואת המתנקשים האחרים. ככה הצלחתי להגיע בזמן אל אלנד".

קלסייר הזעיף פנים. "את בוודאי טועה".

"זה קרה גם לפני כן", אמרה וין. "יכולתי לחוש את מגעו של השליט הגדול על רגשותיי אפילו כששרפתי נחושת. ואני נשבעת לך שהסתתרתי מהאינקוויזיטור שרדף אחריי, והוא מצא אותי כשזה היה לא אפשרי. קלסייר, מה אם זה אפשרי? מה אם הסתרה על ידי ערפול איננה קשורה רק לשרפת נחושת? מה אם היא קשורה גם לעוצמה שלך?"

קלסייר הרהר בכך. "אני מניח שזה אפשרי".

"אז מארה לא בגדה בך!" אמרה וין בלהיטות. "האינקוויזיטורים רבי עוצמה. אלו שהמתינו לכם אולי הרגישו אותה שורפת מתכות! הם ידעו שאלומנטיקן ניסה לפרוץ אל הארמון. השליט הגדול הודה לה מכיוון שהיא הסגירה אתכם! היא הייתה האלומנטיקנית, היא שרפה בדיל, וזה הוביל אותם אליכם".

הבעה מוטרדת עלתה על פניו של קלסייר. הוא הסתובב והתיישב כך שיוכל להביט ישירות לעברה. "עשי זאת עכשיו. אמרי לי איזו מתכת אני שורף".

וין עצמה עיניים והבעירה ארד, כשהיא מאזינה... מרגישה, כפי שמארש לימד אותה. היא זכרה את האימונים שלה לבד, את הזמן שהתמקדה בגלים של בריזה, האם או קפצן. היא ניסתה להבדיל בין הקצב של הכוחות האלומנטיים השונים. ניסתה...

לרגע קט היא חשבה שהרגישה משהו. משהו מוזר מאוד - פעימה אטית, כמו תוף רחוק, שונה מכל קצב אלומנטי שהכירה בעבר. אבל הוא לא הגיע מקלסייר. הוא היה רחוק... רחוק מאוד ממנה. היא המשיכה להתמקד ולנסות לבחון את הכיוון שממנו הגיע.

אבל לפתע, כאשר התמקדה בקול, משהו אחר משך את תשומת לבה. קצב מוכר יותר שהגיע מקלסייר. הוא היה עמום, והיה קשה להבחין בו מבעד לקצב הלמות לבה שלה. זה היה קצב חזק ומהיר.

היא פקחה את עיניה. "פיוטר! אתה שורף פיוטר!"

קלסייר מצמץ בהפתעה. "זה בלתי אפשרי", הוא לחש. "שוב!"

היא עצמה את עיניה. "בדיל", אמרה כעבור רגע. "עכשיו פלדה - שינית ברגע שאמרתי את זה".

"לכל הרוחות!"

"צדקתי", אמרה וין בהתלהבות. "אתה מסוגל להרגיש פעימות אלומנטיות מבעד לנחושת! הן שקטות, ואתה פשוט צריך להתמקד יותר –"

"וין", קטע אותה קלסייר. "את לא חושבת שאלומנטיקנים ניסו לעשות זאת בעבר? את לא חושבת שלאחר אלף שנים, מישהו הבחין שאפשר לחדור מבעד לעננחושת? אני אפילו ניסיתי את זה. התמקדתי במשך שעות באדון שלי, וניסיתי לחוש משהו מבעד לעננחושת".

"אבל..." אמרה וין. "אבל למה...?"

"זה כנראה קשור לכוח, כמו שאמרת. אינקוויזיטורים מסוגלים לדחוף ולמשוך חזק יותר מכל ערפילאי - אולי הם גם חזקים עד כדי כך שהם מסוגלים לחדור מבעד למתכות ששורף אדם אחר".

"אבל, קלסייר", אמרה וין בשקט. "אני לא אינקוויזיטורית".

"אבל את חזקה", הוא אמר. "חזקה מכפי שאת צריכה להיות. הרגת הלילה ערפילאית מיומנת!"

"זה היה מזל", אמרה וין והסמיקה. "פשוט עשיתי לה תרגיל מלוכלך".

"אלומנטיקה היא רק תרגילים, מלוכלכים יותר או פחות, וין. לא, יש בך משהו מיוחד. הבחנתי בזה ביום הראשון שראיתי אותך, כשהצלחת להתנער מניסיונות הדחיפה והמשיכה של רגשותייך".

היא הסמיקה. "זה לא ייתכן, קלסייר. אולי התאמנתי עם ארד יותר ממך... אני לא יודעת, אני פשוט..."

"וין", אמר קלסייר, "את עדיין ממעיטה בערכך. את טובה בזה - זה ברור לכולם. אם זאת הסיבה שאת יכולה לחדור מבעד לעננחושת... טוב, אין לי מושג. אבל את יכולה להתגאות בעצמך, ילדה! אם יש משהו שאני יכול ללמד אותך, זה להיות בעלת ביטחון עצמי".

וין חייכה.

"קדימה", הוא אמר, קם והחזיק את ידו כדי להקים אותה. "סייזד יבכה לי כל הלילה אם לא תניחי לו לסיים לתפור את השריטה שעל הלחי, והאם מת לשמוע על הקרב שלך. כל הכבוד שהשארת את הגופה של שאן במצודת ונטור, דרך אגב - כשבית אלריאל ישמע שהיא נמצאה מתה בתחומי המצודה..."

וין אפשרה לו להקים אותה, אבל הביטה בחשש לעבר הדלת ברצפה. "אני... לא יודעת אם אני רוצה עדיין לרדת, קלסייר. כיצד אוכל להסתכל להם בפנים?"

קלסייר צחק. "הו, אל תדאגי. אם לא היית אומרת כמה דברים טיפשיים מדי פעם, לא היית יכולה להיות חלק מהקבוצה הזאת. בואי".

וין היססה, ואז נתנה לו להוביל אותה למטה אל המטבח החם.

"אלנד, איך אתה מסוגל לקרוא בזמנים כאלו?" שאל ג'סטס.

אלנד הביט מעלה מספרו. "זה מרגיע אותי".

ג'סטס הרים גבה. הלקאלי הצעיר ישב בחוסר סבלנות בכרכרה, כשהוא מתופף באצבעותיו על משענת המושב. וילונות הכרכרה היו סגורים, גם כדי להסתיר את האור מעששית הקריאה של אלנד, וגם כדי למנוע מהערפילים להיכנס פנימה. אלנד לעולם לא היה מודה בכך, אך הערפילים המתערבלים גרמו לו להרגיש שלא בנוח. אצילים לא היו אמורים לפחוד מדברים כאלו, ובכל זאת, הערפילים הכהים והדביקים היו מחזה מצמרר.

"אביך עומד לרתוח כשתחזור", ציין ג'סטס, כשהוא עדיין מתופף על העץ.

אלנד משך בכתפיו, אף שההערה גרמה לו רתיעה מסוימת, ולא בגלל אביו, אלא בגלל מה שקרה הלילה. כמה אלומנטיקנים ניסו כנראה לרגל אחר הפגישה של אלנד וחבריו. איזה מידע הם אספו? האם הם ידעו על הספרים שהוא קורא?

למרבה המזל, אחד מהם החליק ונפל דרך חלון התקרה של אלנד. לאחר מכן היה הרבה בלבול - חיילים ואורחים ברחו בבהלה. המחשבה הראשונה של אלנד הייתה להגן על הספרים - המסוכנים, הספרים שאם המחייבים היו יודעים שהם ברשותו, היו נגרמות לו צרות רבות.

ולכן, בבלבול הרב שנוצר, הוא זרק את כולם לתיק ועקב אחר ג'סטס אל היציאה הצדדית של המצודה. הוא לקח כרכרה וחמק מהארמון בצעד קיצוני, אבל זה היה קל לביצוע. עם כל הכרכרות הנמלטות מהמצודה של ונטור, איש לא הבחין שאלנד עצמו וג'סטס היו באחת הכרכרות.

הכול בוודאי נרגע שם, אמר אלנד לעצמו. אנשים יבינו שבית ונטור לא ניסה לתקוף אותם ושלא הייתה סכנה אמיתית - רק כמה מרגלים שנכשלו במשימתם.

הוא היה אמור לחזור כבר. אבל ההיעדרות הנוחה שלו מהמצודה סיפקה לו תירוץ מושלם לבדוק קבוצה נוספת של מרגלים. והפעם, אלנד עצמו הוא ששלח אותם.

נקישה פתאומית על הדלת גרמה לג'סטס לקפוץ במקום, ואלנד סגר את הספר ופתח את דלת הכרכרה. פלט, אחד המרגלים הראשיים של בית ונטור, עלה אל הכרכרה, הנהן בפניו המשופמים ובאפו הנשרי לעבר אלנד ואחר לג'סטס.

"ובכן?" שאל ג'סטס.

פלט התיישב בגמישות האופיינית לאנשים בתפקידו. "הבניין הוא חנות של נגר, אדוני הלורד. אחד האנשים שלי שמע על המקום - מנהל אותו אדם בשם אדון קלדנט, נגר סקאא מיומן ביותר".

אלנד הזעיף פנים. "מדוע המשרת של ואלט הגיע לכאן?"

"אנחנו חושבים שהחנות היא תרמית, אדוני הלורד", אמר פלט. "אנחנו משגיחים עליה מהרגע שהמשרת הוביל אותנו לשם, כפי שציווית. אבל היינו צריכים להיות זהירים - יש כמה נקודות תצפית על הגג ובקומות העליונות".

אלנד הזעיף פנים. "הייתי אומר שאלו אמצעי זהירות מוזרים ביותר עבור חנות של נגר".

פלט הנהן. "זה לא כל הסיפור, אדוני הלורד. הצלחנו להכניס את אחד האנשים הטובים ביותר שלנו אל הבניין עצמו - אנחנו לא חושבים שזיהו אותו - אבל היה לו קשה לשמוע מה מתרחש בפנים. החלונות היו אטומים ומרופדים כדי לעמעם את הקולות שבפנים".

עוד אמצעי זהירות מוזר, חשב אלנד. "מה אתה חושב שזה אומר?" הוא שאל את פלט.

"החנות חייבת להיות מקום מסתור של העולם התחתון, אדוני הלורד", אמר פלט. "ומקום מצוין. אם לא היינו משגיחים על המקום הזה ויודעים למה לצפות, לא היינו מבחינים בסימנים. הניחוש שלי הוא שהאנשים בפנים - כולל הטריסאי - הם חברים בצוות גנבים של הסקאא. צוות מיומן וממומן".

"צוות גנבים של סקאא?" שאל ג'סטס. "גם הגבירה ואלט?"

"ככל הנראה, אדוני הלורד".

אלנד היסס. "צוות... גנבים של סקאא..." הוא אמר בהלם. מדוע שהם ישלחו את אחד מחבריהם אל הנשפים? אולי כדי לבצע תרמית כלשהי?

"אדוני הלורד," שאל פלט. "אתה רוצה שנפרוץ פנימה? יש לי מספיק אנשים כדי לטפל בכל הצוות".

"לא", אמר אלנד. "עצור את אנשיך, ואסור לך לומר לאיש מה ראית כאן הלילה".

"כן, אדוני הלורד", אמר פלט כשהוא יורד מהכרכרה.

"בשם השליט הגדול!" אמר ג'סטס כשדלת הכרכרה נסגרה. "אין פלא שהיא לא נראתה כמו אצילה רגילה. זה לא מפני שהיא גדלה במטעים - היא פשוט גנבת!"

אלנד הנהן מהורהר. הוא לא ידע מה לחשוב.

"אתה חייב לי התנצלות", אמר ג'סטס. "צדקתי בנוגע אליה, הא?"

"אולי", אמר אלנד. "אבל... במובן מסוים, גם טעית לגביה. היא לא ריגלה אחריי - היא רק ניסתה לשדוד אותי".

"אז?"

"אני... צריך עוד קצת זמן לחשוב על זה", אמר אלנד, הושיט יד והלם בגג הכרכרה כדי שתנוע. הוא התיישב אחורנית בזמן שהכרכרה החלה לחזור לעבר מצודת ונטור.

ואלט לא הייתה מי שהיא אמרה שהיא. אבל הוא כבר הכין את עצמו לחדשות האלה. לא רק דבריו של ג'סטס גרמו לו לחשוד בה; היא עצמה לא הכחישה את האשמותיו של אלנד מוקדם יותר הערב. זה היה ברור, היא שיקרה לו. היא גילמה תפקיד.

הוא היה צריך לזעום. הוא הבין זאת באופן הגיוני, וחלק ממנו כאב על הבגידה. אבל, באופן מוזר, הרגש הראשון שהוא חש היה... הקלה.

"מה?" שאל ג'סטס כשהוא בוחן את אלנד בפנים זעופים.

אלנד הניד בראשו. "גרמת לי לדאוג במשך ימים, ג'סטס. הייתי כל כך חולה שלא יכולתי לתפקד - הכול מפני שחשבתי שוואלט בוגדת".

"אבל היא באמת בוגדת. אלנד, היא כנראה ניסתה לרמות אותך!"

"כן", אמר אלנד, "אבל היא לפחות לא הייתה מרגלת עבור בית אחר. כשאתה מסתכל על כל התככים, הפוליטיקה ותקיעת הסכינים בגב, משהו פשוט כמו שוד נראה כמו משב רוח מרענן".

"אבל..."

"זה רק כסף, ג'סטס".

"כסף הוא דבר חשוב לכמה אנשים, אלנד".

"לא חשוב כמו ואלט. הנערה המסכנה... כל הזמן הזה, היא בוודאי חוששת מהתרמית הזאת שהיא מנסה לבצע!"

ג'סטס ישב לרגע ואז הניד בראשו. "אלנד, רק אתה מסוגל להרגיש טוב מהעובדה שמישהו ניסה לגנוב ממך. אני צריך להזכיר לך שהנערה שיקרה לך מההתחלה? אולי נקשרת אליה, אבל אני בספק אם הרגשות שלה היו אמיתיים".

"אתה כנראה צודק", הודה אלנד. "אבל... אני לא יודע, ג'סטס. אני מרגיש כאילו אני מכיר את הנערה. הרגשות שלה... הם נראים אמיתיים מדי, כנים מכדי להיות מזויפים".

"אני בספק", אמר ג'סטס.

אלנד הניד בראשו. "אין לנו מספיק מידע כדי לשפוט אותה. פלט חושב שהיא גנבת, אבל חייבות להיות סיבות אחרות לכך שקבוצה כזאת תשלח מישהי לנשפים. אולי היא רק מודיעה. אולי היא גנבת - אבל היא לא התכוונה לשדוד אותי. היא בילתה זמן רב עם קבוצות האצילים האחרות - מדוע היא עשתה זאת אם אני הייתי המטרה? למעשה, היא בילתה איתי מעט זמן יחסית, ומעולם לא העניקה לי מתנות".

הוא עצר את דבריו ודמיין את פגישתו עם ואלט כתאונה מקסימה, מאורע שסחרר את חיי שניהם. הוא חייך והניד בראשו. "לא, ג'סטס. יש כאן דבר שאנחנו לא מסוגלים לראות. משהו בנוגע אליה עדיין לא הגיוני".

"יכול... להיות, אל", אמר ג'סטס בפנים קודרים.

אלנד הזדקף במושבו, ומחשבה פתאומית הופיעה במוחו - מחשבה שגרמה למניע שלה להיראות הרבה פחות חשוב. "ג'סטס", הוא אמר. "היא סקאא!"

"אז?"

"אז היא הצליחה לשטות בי - בשנינו. היא גילמה את התפקיד שלה כאצילה כמעט באופן מושלם".

"אולי בתפקיד אצילה לא מנוסה".

"התרועעתי עם סקאא גנבת אמיתית!" אמר אלנד. "חשוב על השאלות שיכולתי לשאול אותה".

"שאלות? אילו שאלות?"

"שאלות איך זה להיות סקאא", אמר אלנד. "זאת לא הנקודה. ג'סטס, היא הצליחה לשטות בנו. אם אנחנו לא מסוגלים להבחין בהבדל בין סקאא ואצילה, זה אומר שהסקאא לא שונים בהרבה מאיתנו. ואם הם לא שונים מאיתנו, איזו זכות יש לנו להתייחס אליהם ככה?"

ג'סטס משך בכתפיו. "אלנד, אני לא חושב שאתה מסתכל על זה מזווית נכונה. אנחנו באמצע מלחמת בתים".

אלנד הנהן בהיסח הדעת. הייתי קשוח איתה הערב. יותר מדי קשוח?

הוא רצה שהיא תאמין, בכל לבה, שהוא לא רוצה קשר איתה. חלק ממנו באמת האמין בכך, מכיוון שדאגותיו שכנעו אותו שאי אפשר לבטוח בה. ולא היה אפשר באותו רגע. בכל מקרה, הוא רצה שהיא תעזוב את העיר. הוא חשב שהדבר הטוב ביותר יהיה לנתק את הקשר עד שמלחמת הבתים תסתיים.

אבל אם היא לא אצילה, אין סיבה שתעזוב.

"אלנד?" שאל ג'סטס. "אתה בכלל שם לב למה שאני אומר?"

אלנד הביט מעלה. "אני חושב שעשיתי דבר רע היום. רציתי להוציא את ואלט מלות'אדל. אבל עכשיו אני חושב שפגעתי בה ללא כל סיבה".

"לכל הרוחות, אלנד!" אמר ג'סטס. "אלומנטיקנים האזינו לשיחה שלנו הלילה. אתה מבין מה היה עלול לקרות? מה אם הם יחליטו להרוג אותנו במקום סתם לרגל אחרינו?"

"אה, כן, אתה צודק", אמר אלנד בהנהון קל. "עדיף בכל מקרה שוואלט תעזוב. כל מי שקרוב אליי יהיה בסכנה במהלך הימים הקרובים".

ג'סטס קפא והתסכול שלו גבר, אבל מיד הוא פרץ בצחוק. "אתה חסר תקווה".

"אני מנסה בכל כוחי", אמר אלנד. "אבל ברצינות, אין מה לדאוג. המרגלים נחשפו, וכנראה הבריחו אותם משם - או אפילו לכדו אותם - בכל המהומה הזאת. אנחנו עכשיו יודעים כמה מהסודות שוואלט הסתירה, ולכן יש לנו יתרון עליה. זה היה לילה יעיל ביותר!"

"זאת דרך חיובית להסתכל על המצב..."

"שוב, אני מנסה בכל כוחי". אבל הוא היה כבר להוט להיכנס לתוך מצודת ונטור. אולי היה זה טיפשי לחמוק משם לפני שהוא שמע על פרטי התקיפה, אבל אלנד לא חשב מה הוא עושה באותם רגעים. מלבד זאת, הייתה לו פגישה עם פלט והמהומה הייתה תירוץ טוב לברוח מהמקום.

הכרכרה נכנסה באטיות בשערי ונטור. "אתה צריך ללכת", אמר אלנד כשהוא יוצא מהכרכרה. "קח את הספרים".

ג'סטס הנהן, לקח את השק, נפרד לשלום מאלנד וסגר את דלת הכרכרה. אלנד המתין. כשהכרכרה יצאה מהשערים, פנה והלך את יתרת הדרך אל המצודה. שומרי השער המופתעים נתנו לו לעבור ללא כל קושי.

השטח היה מואר באור יקרות. השומרים כבר המתינו לו בשערי המצודה, וקבוצה מהם רצה אל הערפילים והקיפה אותו.

"אדוני הלורד, אביך –"

"כן", קטע אותם אלנד ונאנח. "אני מאמין שבאתם לקחת אותי ישירות אליו?"

"כן, אדוני הלורד".

"אז הובל את הדרך, קפטן".

הם נכנסו דרך כניסת הלורדים אל הבניין הצדדי. לורד סטראף ונטור עמד בחדר העבודה ודיבר עם קבוצה של קציני משמר. פניהם החיוורים העידו על כך שהם ספגו ממנו דברי תוכחה וזעם, אולי אפילו איומים על הכאות. הם היו אצילים ולכן ונטור לא היה יכול להרוג אותם, אבל הוא אהב להשתמש בדרכי חינוך אלימות.

לורד ונטור גירש את החיילים בתנועה חדה, ואז פנה לעבר אלנד בעיניים עוינות. אלנד הזעיף פנים, בעודו מביט בחיילים העוזבים. הכול נראה יותר מדי... מתוח.

"ובכן?" שאל לורד ונטור בכעס.

"ובכן מה?"

"היכן היית?"

"הו, עזבתי", אמר אלנד בפשטות.

לורד ונטור נאנח. "בסדר. סכן את עצמך, אם זה רצונך, ילד. במובן מסוים, חבל שהערפילאית לא תפסה אותך - היא הייתה יכולה לחסוך לי כאב ראש רציני".

"ערפילאית?" שאל אלנד בפנים קודרים. "על איזו ערפילאית אתה מדבר?"

"על הערפילאית שנשלחה להתנקש בך", אמר לורד ונטור בכעס.

אלנד מצמץ בפחד. "אז... זאת לא הייתה סתם חוליית מרגלים?"

"הו, לא", אמר ונטור וחייך ברשעות. "חוליית מתנקשים שלמה שנשלחה לכאן על מנת לחסל אותך ואת חבריך".

בשם השליט הגדול! אלנד הרהר כמה טיפש היה שהלך לבד. לא ציפיתי שמלחמת הבתים תיעשה מסוכנת מהר כל כך! לפחות לא עבורי...

"איך אתה יודע שהיא ערפילאית?" שאל אלנד, כשהוא מתעשת במהרה.

"השומרים שלנו הצליחו להרוג אותה", אמר סטראף, "בזמן שברחה מהמקום".

אלנד הזעיף פנים. "ערפילאית מלאה? נהרגה על ידי חיילים רגילים?"

"קשתים", אמר לורד ונטור. "הם כנראה הפתיעו אותה".

"ומה בנוגע לאיש שנפל דרך חלון התקרה?" שאל אלנד.

"מת", אמר לורד ונטור. "מפרקת שבורה".

אלנד הזעיף פנים. האיש היה עדיין חי כשברחנו מהחדר. מה אתה מסתיר, אבא? "הערפילאית. זו מישהי שאני מכיר?"

"נראה לי שכן", אמר לורד ונטור בעודו מתיישב על כיסאו מבלי להרים מבט. "שאן אלריאל".

אלנד קפא בהלם. שאן? הוא חשב המום. הם היו מאורסים, והיא מעולם לא הזכירה את העובדה שהיא אלומנטיקנית. זה כנראה אומר...

היא תכננה את זה מההתחלה. אולי בית אלריאל תכנן להרוג את אלנד ברגע שהנכד לבית אלריאל ייוולד עם שם בית ונטור.

צדקת, ג'סטס. איני יכול לחמוק מפוליטיקה אם רק אתעלם ממנה. הייתי חלק ממנה זמן רב מכפי שחשבתי.

אביו היה כנראה מרוצה מעצמו. בת משפחה רמת דרג מבית אלריאל מתה בשטח ונטור לאחר שניסתה להתנקש באלנד... עם ניצחון כזה לא יהיה אפשר להתקרב אל לורד ונטור בימים הקרובים.

אלנד נאנח. "האם לכדנו את אחד המתנקשים בחיים?"

סטראף הניד בראשו. "אחד נפל אל החצר בזמן שניסה להימלט. הוא הצליח לברוח - הוא כנראה גם היה ערפילאי. מצאנו אנשים אחרים מתים על הגג, אבל אנחנו לא בטוחים שהם קשורים לחוליה". הוא עצר.

"מה?" שאל אלנד, כשהוא קורא את הבלבול בעיניו של אביו.

"כלום", אמר סטראף והניף את ידו בביטול. "כמה מהשומרים טענו שערפילאי שלישי נלחם בשניים האחרים, אבל אני מפקפק בדיווחים האלו - הוא לא היה אחד משלנו".

אלנד הרהר. ערפילאי שלישי, נלחם בשניים האחרים... "אולי מישהו חשף את ההתנקשות וניסה לעצור אותה".

לורד ונטור נחר בבוז. "מדוע שערפילאי של מישהו אחר ינסה להגן עליך?"

"אולי הוא רצה למנוע מבן אדם חף מפשע להירצח".

לורד ונטור הניד בראשו וצחק. "אתה אידיוט, ילד. אתה יודע את זה, נכון?"

אלנד הסמיק ופנה משם. לורד ונטור כנראה לא רצה עוד דבר, ולכן אלנד עזב. הוא לא היה יכול לחזור לחדרו, עם החלון השבור והשומרים, ולכן פנה לעבר אחד מחדרי האורחים וזימן חוליה של מאיידים שתשגיח מחוץ לחדרו ומרפסתו - לכל מקרה.

הוא הציע את מיטתו וחשב על השיחה. אביו כנראה צדק בנוגע לערפילאי השלישי. הדברים פשוט לא התנהלו כך.

אבל... אולי כך הם צריכים להתנהל. אולי הם יכולים להתקיים כך.

אלנד רצה לעשות כל כך הרבה דברים. אבל אביו היה בריא וצעיר עבור לורד בעל שליטה כמו שלו. יעברו עשרות שנים עד שאלנד יירש את התואר, אם בכלל יצליח לשרוד עד אז. הוא רצה ללכת אל ואלט, לדבר איתה, להסביר לה את תסכוליו. היא תבין מה הוא חושב. משום מה, היא תמיד הבינה אותו טוב מהאחרים.

והיא סקאא! הוא לא היה מסוגל לעכל את העובדה. היו לו כל כך הרבה שאלות, כל כך הרבה דברים שרצה לשמוע ממנה.

מאוחר יותר, הוא חשב כשנכנס למיטה. לעת עתה, התמקד בשמירה על הבית. המילים שאמר לוואלט בנוגע לכך לא היו שקר - הוא היה צריך לדאוג לכך שביתו ישרוד את מלחמת הבתים.

לאחר מכן... טוב, אולי הם יוכלו למצוא דרך להתגבר על השקרים והתרמיות.

אף שטריסאים רבים מביעים תרעומת על קלניום, יש בהם גם קנאה. שמעתי את התרמילאים מדברים בתימהון על נפלאות הקתדרלות הקלניות, על חלונות המשכית המדהימים ועל האולמות הענקיים. הם גם מחבבים מאוד את האופנה שלנו - ראיתי בערים טריסאים רבים שהמירו את הפרוות ואת בגדי העורות בחליפות ג'נטלמנים.

פרק 32

במרחק שני רחובות מחנותו של קביים ניצב מבנה בגובה משונה יחסית לבניינים המקיפים אותו. זה מבנה מגורים כלשהו, חשבה וין - מקום שניתן לדחוס אליו משפחות סקאא. אבל היא מעולם לא ביקרה בו.

היא זרקה מטבע וירתה את עצמה לאורך גובהו של הבניין בן שש הקומות. היא נחתה ברכות על הגג, כשהיא גורמת לדמות המוסתרת באפלה לזנק בהפתעה.

"זאת רק אני", לחשה וין, כשהיא חומקת בשקט לאורך הגג הנטוי.

קפצן חייך אליה בלילה. כמבדיל הטוב ביותר בצוות, הוא קיבל לרוב את משמרות התצפית החשובות ביותר. לאחרונה הן היו בשעות הערב המוקדמות. זה היה הזמן שבו מלחמת הבתים הפכה לקרב של ממש.

"הם עדיין נלחמים?" שאלה וין בשקט, בעודה מבעירה בדיל וסוקרת את העיר. עשן קל זהר במרחק והאיר את הערפילים בתאורה מוזרה.

קפצן הנהן והצביע לעבר האור. "מצודת הסטינג. חיילי אלריאל תוקפים הלילה".

וין הנהנה. הרס מצודת הסטינג היה מאורע שציפו לו זה זמן מה. בית הסטינג ספג לפחות שש פשיטות מבתים שונים במהלך השבוע האחרון. בני הברית שלו נסוגו, התמיכה הכלכלית שלו נהרסה, והיה זה רק עניין של זמן עד שהוא ייפול.

באופן מוזר, הבתים לא תקפו במהלך היום. הייתה אווירה מזויפת של חשאיות בנוגע למלחמה, כאילו האצולה מכירה בשלטונו של השליט הגדול ואינה רוצה להכעיס אותו במלחמה לאור יום. הכול התנהל בלילה, תחת מעטה הערפילים.

"לרצות הוא את זה", אמר קפצן.

וין היססה. "אה, קפצן. אתה יכול לנסות לדבר... כרגיל?"

קפצן הנהן לעבר המבנה האפל והגדול במרחק. "השליט הגדול. נראה שהוא לרצות את המלחמה".

וין הנהנה. קלסייר צדק. לא הייתה זעקה מהמיניסטריון או מהארמון בנוגע למלחמת הבתים, וחיילי העיר לא ממהרים לשוב אליה. השליט הגדול ציפה למלחמת הבתים - והוא מתכוון לתת לה להתנהל כסדרה, כמו שמאפשרים לשרפה פראית לשרוף את השדה ולחדש אותו.

אלא שהפעם, כאשר אש אחת תכובה, תתחיל אחרת - ההתקפה של קלסייר על העיר.

אם מארש יוכל לגלות איך לעצור את אינקוויזיטורי הפלדה. אם נוכל לכבוש את הארמון. וכמובן, אם קלסייר ימצא דרך לטפל בשליט הגדול...

וין הנידה בראשה. היא לא רצתה לחשוב רעות על קלסייר, אבל היא פשוט לא ראתה איך כל זה קורה. צבא העיר עדיין לא חזר, אבל הדיווחים אמרו שהוא קרוב, אולי במרחק שבוע או שבועיים מהעיר. כמה מבתי האצולה נפלו, אבל לא נראה שהתקיימה אווירת הכאוס הכללית שקלסייר רצה. האימפריה האחרונה נפגעה, אבל היא לא חשבה שהיא תישבר.

אבל אולי זאת לא הייתה המטרה. הצוות עשה עבודה מדהימה ביצירת מלחמת הבתים; שלושה בתים גדולים נעלמו, והשאר היו חלשים מאוד. יעברו עשרות שנים עד שהאצילות תצליח להתאושש מהמלחמה.

עשינו משהו מופלא, החליטה וין. אפילו אם לא נתקוף את הארמון - או אם ההתקפה תיכשל - הצלחנו להשיג משהו נפלא.

בעזרת המודיעין של מארש על המיניסטריון ותרגום היומן של סייזד, היה לתנועת המרי מידע חדש ויעיל עבור תנועות ההתנגדות בעתיד. זה לא מה שקלסייר רצה; לא היה מדובר בהרס כולל של האימפריה האחרונה. אבל זה היה ניצחון גדול - ניצחון שהסקאא ישתמש בו כמקור תקווה והשראה למשך שנים רבות.

וין, מופתעת מעט, חשה גאווה על שהיא חלק מכל זה. אולי בעתיד היא תוכל לעזור להתחיל מהפכה אמיתית - במקום שבו הסקאא אינם מובסים כל כך.

אם יש בכלל מקום כזה... וין החלה להבין שלא רק לות'אדל ותחנות ההרגעה הפכו את הסקאא לכנועים, אלא הכול - המחייבים, העבודה התמידית בשדות ובמפעלים, הלוך הרוח שנכפה במשך אלף שנות דיכוי. הייתה סיבה לכך שמהפכות הסקאא היו תמיד קטנות. האנשים ידעו - או חשבו שידעו - שאי אפשר להילחם נגד האימפריה האחרונה.

אפילו וין - שראתה את עצמה כגנבת "משוחררת" - האמינה בכך. רק התכנית המטורפת והמופרכת של קלסייר הצליחה לשכנע אותה אחרת. אולי זאת הסיבה שהוא הציב מטרות כה נשגבות עבור חברי הצוות – הוא ידע שרק אתגר רציני יגרום להם להבין, באופן מוזר, שהם יכולים להתנגד.

קפצן הביט בה. הנוכחות שלה עדיין גרמה לו אי נוחות.

"קפצן", אמרה וין, "אתה יודע שאלנד קטע את היחסים בינינו".

קפצן הנהן והזדקף מעט.

"אבל אני עדיין אוהבת אותו", אמרה וין בצער. "אני מצטערת, קפצן. אבל זאת האמת".

הוא הביט מטה מובס.

"זה לא אתה", אמרה וין. "באמת שלא. זה פשוט... טוב, אתה לא יכול לקבוע במי להתאהב. האמן לי, יש כמה אנשים שאני באמת לא הייתי רוצה לאהוב. זה פשוט לא מגיע להם".

קפצן הנהן. "אני מבין".

"אני עדיין יכולה לשמור על המטפחת?"

הוא משך בכתפיו.

"תודה", היא אמרה. "זה חשוב לי מאוד".

הוא הביט מעלה לעבר הערפילים. "להיות אני טיפש. אני... ידעתי זה לא לקרות. אני רואה דברים, וין. אני רואה הרבה דברים".

היא הניחה יד מרגיעה על כתפו. אני רואה דברים... זה היה משפט מתאים עבור מבדיל.

"אתה אלומנטיקן הרבה זמן?" היא שאלה.

קפצן הנהן. "להתעורר אני בגיל חמש. בקושי זוכר".

"ומאז אתה מתאמן עם בדיל?"

"לרוב", הוא אמר. "להיות דבר טוב בשבילי. לתת לי לראות, לתת לי לשמוע, לתת לי להרגיש".

"יש לך טיפים שאתה יכול להעביר לי?" שאלה וין בתקווה.

הוא עצר והרהר, כשהוא יושב על קצה הגג הנטוי, ורגל אחת מתנודדת מעבר לקצה. "שרפת בדיל... לראות לא קשור. לא לראות הוא החשוב".

וין הזעיפה פנים. "למה אתה מתכוון?"

"כשאת שורפת", הוא אמר, "הכול מגיע. הרבה הכול. הסחות פה, שם. אם מהכוח של לרצות, להתעלם משתי ההסחות".

אם את רוצה להיות טובה בשרפת בדיל, היא חשבה, בעודה מתרגמת את דבריו כפי שהבינה אותם, את צריכה ללמוד להתמודד עם הסחות הדעת. המפתח איננו מה שאת רואה - אלא מה שאת יכולה להתעלם ממנו.

"מעניין", אמרה וין.

קפצן הנהן. "כשאת מביטה, לראות בערפילים ולראות בתים ולהרגיש עץ ולשמוע עכברושים רצים למטה. בחרי אחד ובלי הסחות".

"עצה טובה", אמרה וין.

קפצן הנהן כשקול נשמע מאחוריהם. שניהם קפצו והתכופפו, וקלסייר צחקק כשהלך לאורך הגג. "אנחנו באמת צריכים למצוא דרך טובה יותר להודיע לאנשים שאנחנו עולים למעלה. בכל פעם שאני מבקר בקן הריגול, אני חושש שאבהיל מישהו כל כך עד שהוא ייפול מהגג".

וין נעמדה וניקתה אבק מבגדיה. היא לבשה גלימת ערפילאים, חולצה ומכנסיים. עברו ימים מאז לבשה שמלה. היא הופיעה לעתים רחוקות באחוזת רנו. קלסייר היה מודאג ממתנקשים ולכן לא אפשר לה להישאר שם למשך זמן רב.

לפחות קנינו את שתיקתה של קליס, חשבה וין, כשהיא כועסת על המחיר. "הגיע הזמן?" היא שאלה.

קלסייר הנהן. "כמעט. אני רוצה לעצור במקום כלשהו בדרך".

וין הנהנה. לפגישתם השנייה בחר מארש מקום שהוא היה צריך לבחון כביכול עבור המיניסטריון. זאת הייתה הזדמנות מושלמת להיפגש, מכיוון שהיה לו תירוץ להיות בבניין כל הלילה ולהשתמש בכוחות הגלאי כדי לסקור פעילות אלומנטית בסביבה. יהיה איתו מרגיע במשך רוב הזמן, אבל לקראת אמצע הלילה מארש חשב שהוא יצליח למצוא שעה פנויה לבד. זה לא הרבה זמן כדי לחמוק החוצה ולחזור, אבל מספיק זמן לזוג ערפילאים חמקנים לבוא לבקר אצלו.

הם נפרדו לשלום מקפצן ודחפו את עצמם אל הלילה. הם לא זינקו זמן רב מגג לגג בטרם הוריד אותם קלסייר אל הרחוב, נחת והחל ללכת כדי לשמור על כוח ומתכות.

קצת מוזר, חשבה וין, כשנזכרה בלילה הראשון שבו התאמנה באלומנטיקה עם קלסייר. אני בכלל לא חושבת שהרחובות הריקים מפחידים.

האבנים היו חלקלקות מטללי ערפילים, והרחוב הנטוש נעלם כעבור זמן קצר בתוך האדים הסמיכים. הלילה היה אפל, בודד ושקט. אפילו המלחמה לא שינתה את זה. כאשר חבורות החיילים תקפו, הן נכנסו בקבוצות וניסו במהירות להפיל את ההגנות של הבית היריב.

אבל למרות ריקנות העיר בשעת הלילה, וין הרגישה בנוח. הערפילים היו איתה.

"וין", אמר קלסייר בזמן שהלכו. "אני רוצה להודות לך".

היא פנתה אליו, דמות גבוהה וגאה בגלימת ערפילאים מפוארת. "להודות לי? למה?"

"על הדברים שאמרת על מארה. חשבתי על כך הרבה מאז... עליה. אני לא יודע אם היכולת שלך לחדור מבעד לעננחושת מסבירה הכול, אבל... טוב, אם יש לי בחירה, אני מעדיף לחשוב שמארה לא בגדה בי".

וין הנהנה וחייכה.

הוא הניד את ראשו במרירות. "זה נשמע טיפשי, נכון? כאילו... במשך כל השנים האלה, רק המתנתי לסיבה להשלות את עצמי".

"אני לא יודעת", אמרה וין. "אולי פעם הייתי חושבת שאתה טיפש, אבל... טוב, זו מהות האמון, לא? השליה עצמית מכוונת? אתה צריך להשתיק את הקולות שלוחשים לך על בגידה, ולקוות שהחברים שלך לא עומדים לפגוע בך".

קלסייר צחקק. "אני לא חושב שאת מקדמת את הדיון, וין".

היא משכה בכתפיה. "לי זה נשמע הגיוני. חוסר אמון הוא בדיוק אותו דבר - רק מהצד השני. אני יכולה לראות כיצד בן אדם, אם יש לו בחירה בין שתי אפשרויות, יבחר באמון".

"אבל לא את?" שאל קלסייר.

וין משכה שוב בכתפיה. "אני כבר לא יודעת".

קלסייר היסס. "האלנד הזה. יש סיכוי שהוא רק ניסה לגרום לך לעזוב את העיר, נכון? אולי הוא אמר את הדברים האלו לטובתך".

"אולי", אמרה וין. "אבל היה משהו שונה לגביו... משהו באופן שהוא הביט בי. הוא ידע ששיקרתי לו, אבל אני לא חושבת שהוא ידע שאני סקאא. הוא כנראה חשב שאני מרגלת עבור אחד הבתים האחרים. בכל מקרה, הוא נראה לי רציני כשביקש שאעזוב אותו".

"אולי חשבת כך מכיוון שכבר היית משוכנעת שהוא יעזוב אותך".

"אני..." וין היססה והביטה מטה לעבר הרחוב החלקלק והמטונף מאפר. "אני לא יודעת - והכול באשמתך, אתה יודע. פעם ידעתי הכול. עכשיו הכול מבולבל".

"כן, הצלחנו לסבך את כל המחשבות שלנו", אמר קלסייר בחיוך.

"אתה לא נראה מוטרד מזה".

"לא", אמר קלסייר. "בכלל לא. אה, הגענו".

הוא עצר ליד בניין גדול ורחב - כנראה מבנה מגורים אחר של הסקאא. היה חשוך בפנים; סקאא לא יכלו להרשות לעצמם לרכוש שמן מנורות, והם כיבו את המדורה המרכזית של הבניין לאחר שהכינו את ארוחת הערב.

"זה?" שאלה וין בחשש.

קלסייר הנהן והלך לנקוש קלות על הדלת. להפתעתה של וין, היא נפתחה קלות, ופנים כחושים של סקאא הציצו אל הערפילים.

"לורד קלסייר!" אמר האיש בשקט.

"אמרתי לך שאבוא לבקר", אמר קלסייר וחייך. "הלילה נראה לי כמו זמן טוב".

"היכנסו, היכנסו", אמר האיש ופתח את הדלת לרווחה. הוא נכנס פנימה ונזהר לא להכניס את הערפילים שנצמדו לווין ולקלסייר.

וין הייתה בעבר בבתי מגורים של סקאא, אבל הם מעולם לא נראו כה... מדכאים. ריח העשן וצחנת האנשים היו מחניקים, והיא נאלצה לכבות את הבדיל כדי לא להקיא. האור העמום של תנור הפחמים הקטן חשף קהל אנשים דחוסים יחדיו, ישנים על הרצפה. הם ניקו את החדר מאפר, אבל היה כל כך הרבה ממנו - כתמים שחורים עדיין כיסו את בגדיהם, את הקירות ואת פניהם. היו מעט רהיטים ומספר מועט מאוד של שמיכות.

פעם חייתי ככה, חשבה וין באימה. מאורות הצוותים היו דחוסות בדיוק כך - לפעמים יותר. אלו... היו חיי.

אנשים קמו כשראו שהגיע מבקר. קלסייר קיפל את שרווליו, וין הבחינה, והצלקות שעל זרועותיו נראו אפילו באור הרך. הן זהרו בבירור ונמתחו ממפרקי ידיו ומעבר לכתפיו, צלקת על גבי צלקת.

הלחישות התחילו מיד.

"השורד..."

"הוא כאן!"

"קלסייר, לורד הערפילים..."

זה חדש, חשבה וין בגבה מורמת. היא נותרה מאחור בזמן שקלסייר חייך וצעד קדימה כדי לפגוש את הסקאא. האנשים התאספו סביבו בהתרגשות שקטה, כשהם מושיטים ידיים כדי לגעת בזרועותיו ובגלימתו. אחרים פשוט עמדו והביטו בו ביראה.

"באתי כדי להביא תקווה", אמר להם קלסייר בשקט. "בית הסטינג נפל הלילה".

מלמולים של פליאה והשתוממות נשמעו בחדר.

"אני יודע שרבים מכם עבדו בכבשנים ובמפעלי הפלדה של הסטינג", אמר קלסייר. "והאמת היא שאינני יודע מה זה אומר לגביכם. אבל זה ניצחון עבור כולנו. למשך זמן מה, לכל הפחות, אנשיכם לא ימותו בכבשנים או מתחת להצלפות הנוגשים של בית הסטינג".

נשמעו מלמולים בקהל הקטן, וקול אחד דיבר לבסוף בדאגה, בקול רם שאפילו וין הצליחה לשמוע. "בית הסטינג נפל? מי יאכיל אותנו?"

כל כך מפוחדים, חשבה וין. מעולם לא הייתי כזאת... נכון?

"אשלח לכם משלוח מזון נוסף", הבטיח קלסייר. "זה יחזיק אתכם לזמן מה".

"עשית כל כך הרבה עבורנו", אמר אדם נוסף.

"שטויות", אמר קלסייר. "אם אתם רוצים לגמול לי, עמדו קצת יותר זקופים. פחדו קצת פחות. אפשר לנצח אותם".

"אנשים כמוך מסוגלים לעשות זאת, לורד קלסייר", לחשה אישה. "אבל לא אנחנו".

"תופתעי לגלות", אמר קלסייר כשהקהל החל לפנות דרך להורים כדי שיביאו את בניהם קדימה. נראה שכל האנשים בחדר רצו שבניהם יפגשו אישית את קלסייר. וין הביטה במתרחש ברגשות מעורבים. לצוות היו עדיין השגות בכל הנוגע לתהילה הגוברת של קלסייר בקרב הסקאא, אבל הם עמדו במילתם ולא אמרו דבר.

נראה שהוא באמת דואג להם, חשבה וין והביטה בקלסייר מרים ילד קטן. איני חושבת שזאת סתם הצגה. זה פשוט הוא - הוא אוהב אנשים, אוהב את הסקאא. אבל... זה יותר כמו אהבת הורה מאשר אהבה של גבר לחבריו.

האם זה רע? אחרי הכול, הוא היה כמו אביהם של כל הסקאא. הוא היה הלורד האצילי שאמור היה להיות להם. עדיין, וין חשה לא בנוח כשהביטה בפנים המלוכלכים והמוארים קלות של משפחות הסקאא, ובעיניהם המעריצות והסוגדות לאיש.

בסופו של דבר נפרד קלסייר לשלום מהקבוצה, ואמר להם שיש לו פגישה. וין והוא עזבו את החדר הצפוף ויצאו אל האוויר הצח. קלסייר נותר שקט בזמן שהלכו לעבר תחנת ההרגעה החדשה של מארש, אף שצעדיו היו עליזים יותר.

וין הייתה חייבת לומר דבר מה. "אתה מבקר אצלם לעתים קרובות?"

קלסייר הנהן. "לפחות שני בתים בלילה. זה שובר את השיעמום של העבודה שלי".

הרג אצילים ופיזור שמועות שווא, חשבה וין. כן, ביקור בבתי סקאא יכול להיות חידוש מרענן.

מקום הפגישה היה במרחק כמה רחובות מהמקום. קלסייר דחף את הדלת כשהתקרבו ומצמץ בלילה האפל. לבסוף הוא הבחין בחלון מואר קלות. "מארש אמר שישאיר אור דולק אם המחייבים האחרים ילכו".

"חלון או מדרגות?" שאלה וין.

"מדרגות", אמר קלסייר. "הדלת צריכה להיות פתוחה, והבית נמצא בבעלות המיניסטריון. הוא יהיה ריק".

קלסייר צדק בשתי הקביעות. בבניין לא היה ריח טחוב של בית נטוש, אבל הקומות הראשונות היו ריקות לחלוטין. וין והוא עלו במהירות בגרם המדרגות.

"מארש אמר שיוכל לספר לנו על תגובת המיניסטריון למלחמת הבתים", אמר קלסייר כשהגיעו לקומה האחרונה. אור עששית בקע מבעד לדלת בקומה העליונה והוא פתח אותה, כשהוא עדיין מדבר. "נקווה שהצבא לא יחזור במהירות. רוב הנזק כבר נעשה, אבל הייתי רוצה שהמלחמה תימשך לפחות עוד –"

הוא קפא בדלת הכניסה וחסם את דרכה של וין.

היא הבעירה פיוטר ובדיל מיד, התכופפה וחיפשה תוקפים. לא היה דבר. רק דממה.

"לא..." לחש קלסייר.

וין הבחינה בנהר הנוזל האדום שזרם ליד רגלו של קלסייר. נוצרה שלולית קטנה סביבה, שהחלה לזרום עם הצעד הראשון שלו.

הו, בשם השליט הגדול...

קלסייר נכנס ברגליים רועדות אל החדר. וין עקבה אחריו, אבל היא ידעה מה תראה. הגופה שכבה במרכז החדר. עורה הופשט ממנה ואיבריה נקטעו. הראש היה מחוץ לחלוטין. בקושי היה אפשר לזהות שמדובר באדם. הקירות היו מוכתמים באדום.

גופה אחת יכולה להתיז כל כך הרבה דם? זה היה כמו אז, במרתף מאורתו של קאמון - אך הפעם היה פה קורבן בודד.

"אינקוויזיטור", לחשה וין.

קלסייר התעלם מהדם וכרע על ברכיו לצד גופתו של מארש. הוא הרים יד כדי לגעת בבשר חסר העור, אבל נותר שם קפוא, המום.

הוא לא זז.

"קלסייר!" קראה וין.

קלסייר נרעד והביט לאחור. עיניו פגשו בעיניה, והשפיות חזרה. הוא קם על רגליו.

"החלון", אמרה וין ורצה לעבר הקצה השני של החדר. היא עצרה כשראתה דבר מה על השולחן הקטן לצד הקיר. רגל שולחן מעץ, החבויה קלות מתחת לערמת ניירות ריקים. וין חטפה אותה כשקלסייר הגיע לחלון.

הוא פנה חזרה, סקר את החדר בפעם האחרונה, ואז זינק אל הלילה.

להתראות, מארש, חשבה וין בעצב ועקבה אחריו.

"'אני חושב שהאינקוויזיטורים חושדים בי'", קרא דוקסון. הנייר - דף בודד שהתגלה בתוך רגל השולחן - היה נקי ולבן, ללא הדם שהכתים את ברכיו של קלסייר ואת שולי גלימתה של וין.

דוקסון המשיך לקרוא את המכתב בעודו יושב ליד השולחן בחנותו של קביים. "'שאלתי יותר מדי שאלות, ואני יודע שהם שלחו הודעה אחת לפחות אל המחייב המשוחד שכביכול אימן אותי כמתלמד. רציתי לחשוף את הסודות שתנועת המרי חיפשה כל השנים. כיצד המיניסטריון מגייס ערפילאים לאינקוויזיטורים? מדוע הם חזקים יותר מאלומנטיקנים רגילים? ומה, אם בכלל, החולשה שלהם?

"'לרוע המזל, כמעט לא גיליתי דבר אודות האינקוויזיטורים - אף שהפוליטיקה בתוך המיניסטריון עצמו ממשיכה לזעזע אותי. נראה שלמחייבים הרגילים לא אכפת בכלל מהעולם שבחוץ, מלבד היוקרה שהם זוכים לה בשל חוכמתם או בשל יישום הצווים של השליט הגדול.

"'אבל האינקוויזיטורים שונים. הם נאמנים לשליט הגדול הרבה יותר מן המחייבים הרגילים - ואולי זו הסיבה לסכסוך בין שתי הקבוצות.

"'בכל מקרה, אני מרגיש שאני קרוב. יש להם סוד, קלסייר. יש להם חולשה. אני בטוח בכך. המחייבים האחרים לוחשים עליה, אבל איש אינו יודע מהי.

"'אני חושש שחקרתי יותר מדי. האינקוויזיטורים עוקבים אחריי, שואלים עליי. לכן אני כותב את ההודעה הזאת. אולי אני נזהר יתר על המידה.

"'אולי לא'".

דוקסון הרים מבטו. "זה... כל מה שכתוב כאן".

קלסייר עמד בקצה השני של המטבח ונשען על הארון בתנוחה הרגילה שלו. הוא עמד בזרועות שלובות ובראש מורכן מעט. היגון הקודר שלו נעלם והתחלף ברגש אחר - רגש שווין ראתה לעתים יוקד מאחורי עיניו. רגש שהיא ראתה בדרך כלל כשדיבר על בני האצולה.

היא רעדה אף שניסתה להדחיק את רגשותיה. לפתע הבחינה בבגדים שהוא לבש - גלימת ערפילאים אפורה כהה, חולצה שחורה ארוכת שרוולים, מכנסיים בצבע פחם. כשיצא אל הלילה, הבגדים שימשו להסוואה. אבל בחדר המואר, הבגדים השחורים שיוו לו מראה מאיים.

הוא עמד זקוף, ודממה מתוחה שררה בחדר.

"מסרו הודעה לרנו לעזוב את האחוזה", אמר קלסייר ברכות אך בקול ברזל. "הוא יכול להשתמש בסיפור היציאה המתוכנן - של 'נסיגה' חזרה אל אדמות משפחתו בגלל מלחמת הבתים - אבל אני רוצה שהוא לא יהיה שם כבר מחר. שלחו בריון ומבדיל יחד איתו כהגנה, אבל אמרו לו לנטוש את סירות התעלה לאחר יום של מסע ולחזור אלינו".

דוקסון היסס, ואז הביט לעבר וין והאחרים. "בסדר..."

"מארש ידע הכול, דוקס", אמר קלסייר. "הם שברו אותו לפני שהרגו אותו - ככה האינקוויזיטורים עובדים".

הוא נתן למילים להיתלות באוויר. וין חשה צמרמורת. המאורה הייתה בסכנה.

"אם כך עוברים למאורת הגיבוי?" שאל דוקסון. "רק אתה ואני יודעים את מיקומה".

קלסייר הנהן. "אני רוצה שכולם יצאו מהחנות, כולל השוליות, בעוד חמש-עשרה דקות. אפגוש אתכם במאורת הגיבוי בעוד יומיים".

דוקסון הביט לעבר קלסייר והזעיף פנים. "יומיים? קל, מה אתה מתכנן?"

קלסייר צעד לעבר הדלת. הוא פתח אותה ונתן לערפילים לחדור פנימה. הוא הסתובב והביט בחברי הצוות בעיניים קשות כמו יתדות האינקוויזיטורים.

"הם פגעו בי במקום הכואב ביותר. אני מתכוון לגמול להם באותו מטבע".

וואלין דחף את עצמו באפלה, כשהוא מגשש את דרכו בין המערות הצרות ומאלץ את גופו להידחס בין סדקים קטנים שבקושי הצליח לעבור דרכם. הוא המשיך לרדת למטה, כשהוא תר באצבעותיו ומתעלם מהשריטות ומהחתכים הרבים.

אני חייב להמשיך הלאה, חייב להמשיך הלאה... השפיות שעוד נותרה לו אמרה שזה היום האחרון שלו. עברו שישה ימים מאז ההצלחה האחרונה שלו. אם ייכשל בפעם השביעית, דינו מוות.

אני חייב להמשיך הלאה.

הוא לא היה מסוגל לראות דבר. הוא היה כל כך עמוק מתחת לפני האדמה, שאפילו קרני השמש לא הצליחו להגיע לכאן. אבל גם ללא האור הוא הצליח להתקדם. היו רק שני כיוונים: למעלה ולמטה. התנועות הצדה לא היו חשובות, והיה אפשר להתעלם מהן בקלות. הוא לא ילך לאיבוד כל עוד ימשיך לרדת למטה.

כל אותו זמן הוא גישש באצבעותיו, כשהוא מחפש את הגסות שהסגירה את הבדולח החמקמק. הוא לא יכול לחזור הפעם, לא לפני שיצליח לחשוף אותה, לא לפני...

אני חייב להמשיך הלאה.

ידיו שפשפו משהו רך וקר כשהמשיך לנוע. גופה, תקועה ורקובה בין שני סלעים. וואלין המשיך הלאה. גופות לא היו נדירות בתוך המערות הצרות. כמה מהן היו טריות, רובן רק עצמות. לעתים קרובות הוא תהה אם המתים אינם בני המזל מביניהם.

אני חייב להמשיך הלאה.

לא היה באמת "זמן" בתוך המערות. בדרך כלל הוא חזר למעלה כדי לישון - אף שעל פני השטח היו נוגשים עם שוטים, אבל היה להם אוכל. הוא היה מועט, מספיק כדי להשאיר אותו בחיים ותו לא, אבל עדיף מהרעב הנורא שהיה מגיע כאשר נשאר למטה יותר מדי זמן.

אני חייב להמ -

הוא קפא במקומו. הוא שכב על בטנו, לחוץ בתוך סדק בסלע, באמצע ניסיון להיחלץ ממנו. אבל אצבעותיו - שחיפשו תמיד, אפילו כשהיה כמעט מחוסר הכרה - נגעו כל העת בקירות. והן מצאו משהו.

ידו רעדה בציפייה כשחש את ניצני הבדולח. כן, כן, אלו הניצנים. הם גדלו בתבנית מעגלית רחבה על הקיר. הם היו קטנים בקצוות, אבל גדלו בהדרגה לעבר המרכז. בדיוק במרכז התבנית המעגלית, הבדולחים התעקלו כלפי פנימה ונכנסו לתוך כיס חלול בתוך הסלע. כאן היו הבדולחים הגדולים ביותר, וכל אחד מהם היה בעל חוד משונן, כמו השיניים בפתח הלוע של חיית אבן טורפת.

וואלין נשם נשימה עמוקה, התפלל לשליט הגדול, וחבט בידו לתוך הפתח העגול שהיה בגודל אגרופו. אבני הבדולח קרעו את זרועו וחרצו שריטות עמוקות בבשרו. הוא התעלם מהכאב ודחף את ידו קדימה, עד למרפקו, כשהוא מחפש באצבעותיו עד...

שם! אצבעותיו מצאו סלע קטן במרכז הכיס - סלע שנוצר על ידי הטפטופים המסתוריים של הבדולח. גיאודה הת'סינית.

הוא אחז בה בלהיטות ומשך, כשהוא קורע את עור זרועו בזמן שהוציא אותה מהחור שמתוך קירותיו בקעו אבני בדולח משוננות. הוא ערסל את כדור האבן הקטן, בעודו נושם בכבדות מאושר.

עוד שבעה ימים. הוא יזכה לחיות עוד שבעה ימים.

לפני שהרעב והתשישות יכריעו אותו, החל וואלין את הטיפוס המפרך חזרה למעלה. הוא נדחס בין חרכים, טיפס במעלה קירות תלולים. לפעמים נאלץ לנוע ימינה או שמאלה עד שהתקרה נפתחה שוב, אבל היא תמיד נפתחה. היו רק שני כיוונים: למעלה או למטה.

הוא האזין כל הזמן לקולות אחרים. הוא ראה מטפסים נהרגים בעבר, נרצחים על ידי צעירים וחזקים מהם שקיוו לגנוב גיאודה. למרבה המזל, הוא לא פגש איש. זה היה טוב. הוא היה אדם מבוגר - מספיק מבוגר כדי לדעת שאסור היה לו לגנוב אוכל מהמזווה של לורד המטע.

אולי העונש הגיע לו. אולי הוא באמת היה צריך למות בבורות הת'סין.

אבל לא אמות היום, הוא חשב, כשהוא מריח לבסוף את האוויר הנקי והמתוק. היה חושך מעליו, אבל לא היה לו אכפת. הערפילים כבר לא הטרידו אותו - אפילו ההלקאות כבר לא הפריעו לו. הוא היה עייף מדי.

וואלין החל לטפס מחוץ לסדק - אחד מתוך עשרות בעמק הקטן והנמוך הידוע בשם בורות הת'סין. לפתע קפא.

אדם עמד מעליו בלילה. הוא היה לבוש בגלימה גדולה שנראתה כאילו נקרעה לגזרים. הזר הביט בוואלין, שקט ועוצמתי בבגדיו השחורים. הוא הושיט את ידו אליו.

וואלין התכווץ. אבל האיש אחז בידו של וואלין והוציא אותו מחוץ לסדק.

"לך!" אמר האיש בשקט, עטוף בערפילים המתערבלים. "רוב השומרים מתים. אסוף כמה אסירים שתוכל וברח מהמקום. יש לך גיאודה?"

וואלין התכווץ שוב והצמיד את ידו לחזהו.

"יפה", אמר הזר. "שבור אותה. בפנים תמצא חתיכת מתכת - היא יקרה מאוד. מכור אותה לסוכן מתנועת המרי בכל עיר שתגיע אליה. תוכל לקבל עבורה מספיק כסף כדי לחיות כמה שנים. לך מהר! איני יודע כמה זמן יעבור עד שתושמע האזעקה".

וואלין נסוג לאחור, מבולבל. "מי... מי אתה?"

"אני מה ש'אתה תהיה בקרוב", אמר הזר כשהוא צועד לאורך הסדק. רצועות גלימתו השחורה התנפנפו סביבו והתערבבו עם הערפילים כשפנה לעבר וואלין. "אני שורד".

קלסייר התכופף ובחן את הצלקת השחורה שעל הסלע. הוא האזין כשהאסיר ברח מהמקום.

"וכך אני חוזר", לחש קלסייר. הצלקות שלו בערו, והזיכרונות שבו אליו. זיכרונות של חודשים שבהם היה לחוץ בין הסלעים, שזרועותיו נקרעו בין שיני הבדולח בחיפוש היומי אחר גיאודה... רק אחת, כדי שיוכל להמשיך לחיות.

האם הוא יוכל לחזור אל המעמקים הצרים והדוממים? האם הוא יוכל לחזור שוב אל האפלה? קלסייר הרים את זרועותיו והביט בצלקות שהיו עדיין לבנות ובולטות על זרועותיו.

כן. עבור חלומותיה, הוא מסוגל.

הוא צעד אל הסדק ואילץ את עצמו לרדת לתוכו. הוא שרף בדיל ומיד שמע את קולות הסדיקה מתחתיו.

בדיל האיר את התהום שמתחתיו. הסדק התרחב אמנם, אך הוא התפצל לכמה חריצים מתעקלים - חלקם מערות, חלקם סדקים וחלקם מנהרות. הוא ראה את חור בדולח האטיום הראשון - או מה שנותר ממנו. הבדולחים הארוכים והכסופים היו שבורים.

שימוש באלומנטיקה ליד בדולחים של אטיום גרם להם להתנפץ. לכן נאלץ השליט הגדול להשתמש בעבדים ולא באלומנטיקנים כדי לאסוף את האטיום עבורו.

עכשיו למבחן האמיתי, חשב קלסייר כשהוא נדחס עוד יותר אל הסדק. הוא שרף ברזל וראה מיד כמה קווים כחולים המצביעים למטה, לעבר חורי האטיום. בחורים עצמם אמנם לא הייתה כנראה גיאודת אטיום, אבל אבני הבדולח משכו את הקווים הכחולים. הן הכילו שאריות של אטיום.

קלסייר התמקד באחד הקווים הכחולים ומשך קלות. אוזניו המועצמות בבדיל שמעו משהו נסדק מתחתיו.

קלסייר חייך.

לפני קרוב לשלוש שנים, כשעמד מעל הגופות המגואלות בדם של הנוגשים שהכו את מארה למוות, הוא הבחין לראשונה שהוא יכול להשתמש בברזל כדי לחוש בכיסי הבדולח. הוא לא הבין דבר כמעט על כוחותיו האלומנטיים, אבל כבר אז החלה להירקם תכנית במוחו. תכנית לנקמה.

התכנית התפתחה מאז והכילה הרבה יותר מכפי שתכנן בתחילה. אבל אחד החלקים המרכזיים בה עדיין היה מודחק במוחו. הוא יכול למצוא את כיסי הבדולח. הוא יכול לנפץ אותם בעזרת אלומנטיקה.

והם מקור הייצור הבלעדי לאטיום בכל האימפריה האחרונה.

ניסיתם לחסל אותי, בורות הת'סין, הוא חשב בעודו יורד אל הסדק. הגיע הזמן להשיב לכם כגמולכם.

אנחנו קרובים עכשיו. באופן מוזר, כשאנחנו כה גבוה בהרים, נראה שאנחנו חופשיים מהנוכחות הנוראית של תהומות. עבר כל כך הרבה זמן, שכמעט שכחתי את התחושה.

מתחתינו עכשיו האגם שפדיק מצא - אני יכול לראות אותו ממדף האבן. הוא נראה מוזר מכאן, בגלל הניצוץ הכמעט מתכתי שלו. אני מצטער שלא נתתי לו לקחת מעט מן המים.

אולי ההתעניינות שלו היא שהרגיזה את יצור הערפילים שעוקב אחרינו. אולי... זאת הסיבה שהוא החליט לתקוף אותו, לדקור אותו בסכין הבלתי נראה.

ההתקפה הרגיעה אותי, באופן מוזר. לפחות אני יודע שאם מישהו אחר ראה אותה, אני אינני משוגע.

פרק 33

"אז... זה נגמר?" שאלה וין. "אני מתכוונת לתכנית".

האם משך בכתפיו. "אם האינקוויזיטורים שברו את מארש, הם כנראה יודעים הכול. או לפחות יודעים מספיק. הם יודעים שאנחנו מתכוונים לתקוף את הארמון, ושאנחנו מתכוונים להשתמש במלחמת הבתים ככיסוי. אין סיכוי שנצליח להוציא עכשיו את השליט הגדול מהעיר, ואין סיכוי שהוא ישלח את משמר הארמון אל העיר. המצב לא נראה טוב, וין".

וין ישבה בשקט, כשהיא מעכלת את המידע. האם ישב ברגליים משוכלות על הרצפה המלוכלכת, נשען כנגד הלבנים בקיר הנגדי. מאורת הגיבוי הייתה מרתף טחוב בעל שלושה חדרים בלבד, ובאוויר עמד ריח אדמה ואפר. השוליות של קביים נטלו לעצמם חדר אחד, ודוקסון שלח את כל המשרתים האחרים לפני שהגיע אל בית המבטחים.

בריזה עמד ליד הקיר הנגדי. מדי פעם הוא ירה מבטים לא נעימים לעבר הרצפה המלוכלכת והשרפרפים המאובקים, והחליט להישאר עומד. וין לא הבינה מדוע - הוא לא יוכל להשאיר את החליפות שלו נקיות בעודו חי בתוך חור באדמה.

בריזה לא היה היחיד שרטן על הגלות מרצון; וין שמעה כמה מהשוליות מתלוננים שהיו מעדיפים להילקח על ידי המיניסטריון. אבל במהלך היומיים שלהם במרתף, כולם השתדלו להישאר כמה שיותר בבית המבטחים. הם הבינו את הסכנה: מארש אולי מסר לאינקוויזיטורים את התיאורים והשמות המזויפים של כל אחד מחברי הצוות.

בריזה הניד בראשו. "אולי, רבותיי, הגיע הזמן לארוז וללכת. באמת ניסינו, ובהתחשב בעובדה שהתכנית המקורית שלנו - לאגד צבא - הסתיימה בצורה כה מחרידה, אני חושב שעשינו עבודה נהדרת".

דוקסון נאנח. "טוב, אנחנו לא יכולים לחיות על החסכונות שלנו - במיוחד אם קל ימשיך למסור אותם לסקאא". הוא ישב ליד השולחן, הריהוט היחיד בחדר, שעליו היו מסודרים בערמות כל המסמכים החשובים שלו. הוא אסף ביעילות את כל הניירות שהיו עלולים לסכן את חברי הצוות או להסגיר פרטים על תכניתם.

בריזה הנהן. "אני, לדוגמה, רוצה שינוי. הכול היה באמת נחמד ומרגש, וכל אותם רגשות שממלאים את הלב בדיצה, רינה וחדווה, אבל העבודה עם קלסייר יכולה להתיש בן אדם".

וין הזעיפה פנים. "אתה לא נשאר עם הצוות?"

"תלוי מה תהיה הפעולה הבאה", אמר בריזה. "אנחנו לא כמו הצוותים שאת מכירה - אנחנו עובדים כי אנחנו רוצים, לא מכיוון שהוא מכריח אותנו. משתלם לנו לברור את ההצעות. המענקים שאנחנו מקבלים גדולים, אבל הסיכונים בהתאם".

האם חייך והניח את זרועותיו מאחורי ראשו, כשהוא מתעלם לחלוטין מהלכלוך סביבו. "זה גורם לך לתהות כיצד החלטנו להשתתף בפעולה הנוכחית, לא? הרבה סיכונים, מעט מאוד מענקים".

"האמת היא שאין בכלל מענקים", ציין בריזה. "לעולם לא נקבל עכשיו את האטיום. הנאומים של קלסייר בנוגע לעזרה לזולת ולהצלת הסקאא היו בסדר גמור, אבל אני תמיד קיוויתי שנוכל לקחת את הטמיון".

"אמת", אמר דוקסון והרים את עיניו מהדפים. "אבל אינכם חושבים שזה היה כדאי? העבודה שעשינו - מה שהצלחנו להשיג?"

בריזה והאם שתקו, ואז הנהנו.

"וזאת הסיבה שנשארנו", אמר דוקסון. "קל אמר זאת בעצמו - הוא בחר אותנו מכיוון שידע שננסה לעשות משהו שונה כדי להשיג מטרה נעלה. אתם אנשים טובים - אפילו אתה, בריזה. תפסיק להסתכל עליי ככה".

וין חייכה למשמע הוויכוחים המוכרים. הייתה תחושה של אבל על מארש, אבל האנשים הללו ידעו כיצד להמשיך את חייהם למרות האובדן שחוו. במובן הזה, הם באמת היו כמו סקאא.

"מלחמת בתים", אמר האם וחייך לעצמו. "יש לכם ניחוש כמה אצילים נהרגו?"

"לפחות כמה מאות", אמר דוקסון מבלי להרים את מבטו. "כולם נהרגו בידיים אצילות וחמדניות".

"אני חייב להודות שהיו לי ספקות בנוגע לכישלון המזהיר הזה", אמר בריזה. "אבל עצירת המסחר, שלא לדבר על ההפיכה במוסדות השלטון... ובכן, אתה צודק, דוקסון. זה באמת היה חשוב".

"אכן!" אמר האם, כשהוא מחקה את קולו המתנשא של בריזה.

אני אתגעגע אליהם, חשבה וין בצער. אולי קלסייר ייקח אותי לפעולה הבאה שלו.

המדרגות רעדו ווין נעה מיד אל הצללים. הדלת הרעועה נפתחה ודמות מוכרת לבושה בשחורים נכנסה פנימה. הוא נשא את גלימת הערפילאים על זרועו, ופניו נראו מותשים.

"קלסייר!" אמרה וין וצעדה לקראתו.

"שלום לכולם", הוא אמר בקול עייף.

אני מכירה את העייפות הזאת, חשבה וין. גרירת פיוטר. היכן הוא היה?

"איחרת, קל", אמר דוקסון מבלי להרים את מבטו מהדפים.

"חלילה לי לא לעמוד בציפיות שלכם", אמר קלסייר, זרק את גלימת הערפילאים על הרצפה, התמתח והתיישב על הרצפה. "היכן קביים וקפצן?"

"קביים ישן בחדר האחורי", אמר דוקסון. "קפצן הלך עם רנו. חשבנו שתרצה שהמבדיל הטוב ביותר שלנו יתלווה אליו".

"רעיון טוב", אמר קלסייר, נאנח עמוקות ועצם את עיניו כשנשען על הקיר.

"אישי היקר", אמר בריזה, "אתה נראה נורא".

"זה לא נורא כמו שזה נראה - לא חזרתי בכל המהירות, אפילו עצרתי כדי לישון כמה שעות".

"כן, אבל היכן היית?" שאל האם. "אנחנו יושבים כאן ודואגים שאתה עומד לעשות משהו... טיפשי".

"למעשה", ציין בריזה, "ידענו שאתה עומד לעשות משהו טיפשי. רק תהינו כמה טיפשי יהיה הדבר שאתה עומד לעשות. אז, מה קרה? התנקשת בלורד הפרלנים? טבחת עשרות אצילים? גנבת את הגלימה מגבו של השליט הגדול?"

"השמדתי את בורות הת'סין", אמר קלסייר בשקט.

דממה המומה עטפה את החדר.

"אתם יודעים", אמר בריזה לבסוף, "היינו צריכים כבר לדעת לא להמעיט בערכו".

"השמדת אותם?" שאל האם. "איך אפשר להשמיד את בורות הת'סין? מדובר בכמה סדקים בתוך הקרקע!"

"ובכן, לא השמדתי את הבורות עצמם", הסביר קלסייר. "רק ניפצתי את אבני הבדולח שיוצרות את גיאודות האטיום".

"את כולן?" שאל דוקסון בהלם.

"את כל אלו שהצלחתי למצוא", אמר קלסייר. "ומדובר בכמה מאות כיסים. למעשה, היה הרבה יותר קל למצוא אותן בעזרת אלומנטיקה".

"אבני בדולח?" שאלה וין בבלבול.

"בדולח אטיום, וין", אמר דוקסון. "אבני הבדולח יוצרות את הגיאודות – איש אינו יודע בדיוק כיצד - אבל יש בתוכן חרוזי אטיום".

קלסייר הנהן. "אבני הבדולח הן הסיבה שהשליט הגדול לא יכול לשלוח אלומנטיקנים כדי למשוך את גיאודות האטיום. השימוש באלומנטיקה גורם להן להתנפץ - ורק כעבור מאות שנים הן צומחות שוב".

"מאות שנים שבהן לא ייצרו אטיום", הוסיף דוקסון.

"ולכן אתה..." וין השתתקה.

"חיסלתי את ייצור האטיום באימפריה האחרונה למשך שלוש מאות השנים הבאות".

אלנד. בית ונטור. הם אחראים על הבורות. כיצד השליט הגדול יגיב כשיגלה את זה?

"מטורף שכמותך", אמר בריזה בשקט, כשעיניו פעורות. "אטיום הוא אבן היסוד של הכלכלה - השליטה בו היא אחת הדרכים שבהן השליט הגדול שומר על שליטתו באצולה. אולי לא נוכל להגיע אל מצבור האטיום שלו, אבל השגת למעשה את אותה תוצאה. מטורף מבורך שכמותך... גאון מבורך שכמותך!"

קלסייר חייך במרירות. "אני מעריך את שתי המחמאות. האם האינקוויזיטורים כבר פשטו על החנות של קביים?"

"המשגיחים שלנו עדיין לא ראו אותם", אמר דוקסון.

"יפה", אמר קלסייר. "אולי הם לא הצליחו לשבור את מארש. אולי הם לא הבינו שתחנות ההרגעה שלהם בסכנה. עכשיו, אם לא אכפת לכם, אני הולך לישון. מחר צפוי לנו יום ארוך של תכנונים".

הקבוצה נעצרה והביטה בו.

"תכנונים?" שאל דוקס לבסוף. "קל... חשבנו שאולי צריך לסיים את הפעולה. גרמנו למלחמת בתים, ואתה בדיוק חיסלת את הכלכלה. עכשיו כשהמחסה והתכנית התגלו... אתה בוודאי לא מצפה שנעשה משהו, נכון?"

קלסייר חייך, קם בכבדות על רגליו והלך אל החדר האחורי. "נדבר מחר".

"מה אתה חושב שהוא מתכנן, סייזד?" שאלה וין בעודה יושבת על שרפרף ליד הקמין של המרתף, בזמן שהטריסאי הכין את ארוחת הצהריים. קלסייר ישן כל הלילה ועדיין לא קם.

"באמת אין לי מושג, גבירתי", השיב סייזד, בעודו לוגם מהנזיד. "אף שברגע זה - כשהעיר במצב כה בעייתי - נראה לי שזאת הזדמנות מושלמת להתקיף את האימפריה האחרונה".

וין ישבה וחשבה. "עדיין יש לנו סיכוי לכבוש את הארמון - זה מה שקל תמיד רצה לעשות. אבל אם השליט הגדול יודע על התכנית, האחרים חושבים שזה בלתי אפשרי. מעבר לכך, לא נראה שיש לנו הרבה חיילים בעיר. האם ובריזה לא סיימו את הגיוס".

סייזד משך בכתפיו.

"אולי קלסייר מתכנן לעשות משהו לשליט הגדול", הרהרה וין.

"אולי".

"סייזד?" אמרה וין באטיות. "אתה אוסף אגדות, נכון?"

"כשומר אני אוסף דברים רבים", אמר סייזד. "סיפורים, אגדות, דתות. כשהייתי צעיר, שומר אחר העביר לי את כל הידע שלו כדי שאוכל לאגור אותו ואחר להרחיב אותו".

"האם אי פעם שמעת משהו בנוגע לאגדה על 'המתכת האחת-עשרה' הזאת, שקלסייר כל הזמן מדבר עליה?"

סייזד היסס. "לא, גבירתי. האגדה הזאת הייתה חדשה לי כששמעתי אותה מאדון קלסייר".

"אבל הוא נשבע לי שהיא אמיתית", אמרה וין. "ואני... מאמינה לו, משום מה".

"סביר להניח שלא שמעתי את כל האגדות", אמר סייזד. "השומרים כנראה אינם יודעים הכול. אחרת, מדוע הוטל עלינו להמשיך לחפש?"

וין הנהנה ועדיין נראתה מהוססת.

סייזד המשיך לבחוש במרק. הוא נראה כל כך... מכובד, אפילו כשביצע מלאכה פשוטה כזאת. הוא עמד בבגדי המשרת שלו ולא נראה רוטן על הפעולה הפשוטה שנדרשה ממנו. הוא החליף בשמחה את המשרתים שפוטרו.

צעדים מהירים נשמעו על המדרגות ווין קפצה מהשרפרף וצעדה לקראתם.

"גבירתי?" שאל סייזד.

"מישהו במדרגות", אמרה וין ונעה לעבר הדלת.

אחד מהשוליות - וין חשבה ששמו טייס - התפרץ אל החדר הראשי. עכשיו כשלסטיבורנס עזב, טייס מונה לצופה הראשי של הצוות.

"אנשים מתאספים בכיכר", אמר טייס והחווה לעבר המדרגות.

"מה קרה?" אמר דוקסון כשהוא נכנס מהחדר האחר.

"יש הרבה אנשים בכיכר המזרקה, אדון דוקסון", אמר הנער. "אומרים שהמחייבים מתכננים עוד הוצאות להורג".

כתגמול על הבורות, חשבה וין. זה לא לקח הרבה זמן.

הבעתו של דוקסון קדרה. "לך והער את קל".

"אני מתכוון להביט בהם", אמר קלסייר בעודו צועד בחדר, לבוש בבגדים ובגלימה פשוטים של סקאא.

בטנה של וין התהפכה. שוב?

"כל אחד יכול לעשות מה שהוא רוצה", אמר קלסייר. הוא נראה הרבה יותר טוב לאחר המנוחה הממושכת - התשישות שלו נעלמה והוחלפה בכוח האופייני שווין למדה לצפות ממנו.

"ההוצאות להורג הן כנראה התגובה למה שעשיתי בבורות", המשיך קלסייר. "אני מתכוון לראות את האנשים האלו המתים - מכיוון שבאופן עקיף, אני גרמתי לכך".

"זאת לא אשמתך, קל", אמר דוקסון.

"הכול באשמתנו", אמר קלסייר בבוטות. "אין זה אומר שעשינו משהו רע - אבל אילולא פעלנו, האנשים האלו לא היו צריכים למות. אני חושב שהמעט שאוכל לעשות למענם הוא לראות אותם מתים".

הוא פתח את הדלת ועלה במדרגות. שאר חברי הצוות עקבו אחריו באטיות - אף שקביים, סייזד והשוליות נותרו מאחור בבית המבטחים.

וין עלתה במדרגות הטחובות והצטרפה לאחרים ברחוב המטונף במרכז משכנות הסקאא. אפר נפל משמים וריחף בפתיתים עצלים. קלסייר הלך ברחוב, והשאר - בריזה, האם, דוקסון ווין - מיהרו כדי להשיג אותו.

בית המבטחים לא היה רחוק מכיכר המזרקה. קלסייר עצר במרחק כמה רחובות מיעדם. סקאא מזוגגי עיניים המשיכו ללכת מסביבם ולדחוף הלאה את חברי הצוות. פעמונים צלצלו במרחק.

"קל?" שאל דוקסון.

קלסייר הטה ראשו. "וין, את שומעת את זה?"

היא עצמה עיניים והבעירה בדיל. התמקדי, היא חשבה. בדיוק כמו שקפצן אמר. הדחיקי את הרגליים ההולכות, את הקולות המלחששים. התגברי על הדלתות הנטרקות ועל האנשים הנושמים. האזיני...

"סוסים", היא אמרה כשהיא מכבה את הבדיל ופוקחת עיניים. "וכרכרות".

"עגלות", אמר קלסייר ופנה לצד הרחוב. "עגלות האסירים. הן מגיעות מכאן".

הוא הביט מעלה לעבר הבניינים מסביב, אחז במרזב והחל לעלות במעלה הקיר. בריזה פלבל בעיניו ודחף את דוקסון, כשהוא מהנהן לעבר חזית הבניין, אבל וין והאם שרפו פיוטר ועקבו אחר קלסייר בקלות אל הגג.

"שם", אמר קל והצביע לעבר רחוב קרוב אליהם. וין ראתה שורת עגלות אסירים מתגלגלת לעבר הכיכר.

דוקסון ובריזה נכנסו אל הגג הנטוי מבעד לחלון. קלסייר נותר על מקומו, עומד סמוך לקצה הגג, והביט לעבר עגלות האסירים.

"קל", אמר האם בחשש. "על מה אתה חושב?"

"אנחנו נמצאים במרחק לא רב מהכיכר", הוא אמר באטיות. "והאינקוויזיטורים לא נוסעים בעגלות יחד עם האסירים - הם יגיעו מהארמון, כמו בפעם הקודמת. לא יותר ממאה חיילים שומרים על האנשים האלו".

"מאה אנשים זה לא מעט, קל", אמר האם.

לא נראה שקלסייר שמע אותו. הוא התקדם צעד אחד נוסף לעבר קצה הגג. "אני יכול לעצור את זה... אני יכול להציל אותם".

וין התקרבה לצדו. "קל, יכול להיות שאין הרבה שומרים עם האסירים, אבל כיכר המזרקה רחוקה רק כמה רחובות מכאן. יש שם המון חיילים, שלא לדבר על אינקוויזיטורים!"

האם, למרבה ההפתעה, לא תמך בה. הוא פנה והביט לעבר דוקסון ובריזה. דוקס לא הגיב ומשך בכתפיו.

"כולכם משוגעים?" שאלה וין בכעס.

"חכו רגע", אמר בריזה וכיווץ את עיניו. "אני לא מבדיל, אבל האם נראה לכם שכמה מהאסירים לבושים יפה מדי?"

קלסייר קפא ואז קילל. הוא זינק מהגג ללא אזהרה ונחת ברחוב שמתחתיו.

"קל!" אמרה וין. "מה –" היא נעצרה והביטה באור השמש האדום לעבר התהלוכה האטית של העגלות. בעיניה המועצמות בבדיל, היא חשבה שזיהתה מישהו בחלקה הקדמי של אחת העגלות.

קפצן.

"קלסייר, מה קורה כאן!" תבעה וין לדעת כשהיא רצה אחריו ברחוב.

הוא האט מעט. "ראיתי את רנו וקפצן בעגלה הראשונה. המיניסטריון תפס כנראה את השיירה של רנו - האנשים בעגלות האחרות הם המשרתים, צוות האחוזה והשומרים ששכרנו לשמור על האחוזה".

השיירה... חשבה וין. המיניסטריון כנראה הבין שרנו היה אציל מזויף. מארש נשבר בכל זאת.

מאחוריהם הופיע האם מתוך הבניין ויצא אל הרחוב. בריזה ודוקסון הגיעו לאחר זמן מה.

"אנחנו חייבים לפעול במהירות!" אמר קלסייר והחיש את צעדיו.

"קל!" אמרה וין ואחזה בזרועו. "קלסייר, אתה לא יכול להציל אותם. יש עליהם יותר מדי שמירה, וזה אור יום ואנחנו באמצע העיר. אתה סתם תהרוג את עצמך!"

הוא עצר באמצע הרחוב ופנה אל וין. הוא הביט מאוכזב לתוך עיניה. "את לא מבינה על מה כל העניין, נכון, וין? מעולם לא הבנת. נתתי לך לעצור אותי פעם, על הגבעה ליד שדה הקרב. אבל לא הפעם. הפעם אני יכול לעשות משהו".

"אבל..."

הוא התנער מאחיזתה. "יש לך עוד כמה דברים ללמוד על חברות, וין. אני מקווה שבאחד הימים תלמדי אותם".

הוא עזב אותה ורץ לכיוון העגלות. האם חלף על פני וין, כשהוא פונה לכיוון אחר ומפלס לעצמו דרך בין הסקאא המתקדמים אל הכיכר.

וין עמדה המומה במשך כמה רגעים תחת האפר הנופל, עד שדוקסון הגיע אליה.

"זה טירוף", היא מלמלה. "אנחנו לא יכולים לעשות את זה, דוקס. אנחנו לא בלתי מנוצחים".

דוקסון נחר בבוז. "אנחנו גם לא חסרי אונים".

בריזה התנשף מאחוריהם והצביע לעבר רחוב צדדי. "נלך לשם. אנחנו צריכים להגיע אל המקום שממנו נוכל לראות את החיילים".

וין נתנה להם לגרור אותה, כשהיא מרגישה לפתע בושה מעורבת בדאגה.

קלסייר...

קלסייר זרק את שני הבקבוקונים הריקים ועיכל את תכולתם. הבקבוקונים זהרו באוויר לצדו, נפלו והתנפצו כנגד האבנים. הוא חלף על פני הסמטה האחרונה והתפרץ אל השדרה הריקה.

עגלות האסירים נעו לעברו, כשהן נכנסות אל כיכר קטנה שנוצרה מהצטלבות שני רחובות. כל קרון מלבני היה סגור בסורגים; בכל אחד מהם היו אנשים מוכרים לו. משרתים, חיילים, מנקים - כמה היו מורדים, רבים מהם סתם אנשים. לאיש מהם לא הגיע למות.

יותר מדי סקאא כבר מתו, הוא חשב והבעיר את מתכותיו. מאות. אלפים. מאות אלפים.

לא היום. לא עוד.

הוא הפיל מטבע וקפץ, כשהוא דוחף את עצמו באוויר בקשת רחבה. החיילים הביטו מעלה והצביעו לעברו. קלסייר נחת היישר במרכזם.

היה רגע שקט שבו החיילים פנו בהפתעה. קלסייר התכופף ביניהם, בעוד פתיתי אפר נופלים משמים.

ואז הוא דחף.

הוא הבעיר פלדה בצעקה, נעמד ודחף החוצה. פרץ הכוח האלומנטי זרק את החיילים בגלל שריון החזה שלהם, והעיף עשרות אנשים לאוויר, כשהוא זורק אותם כנגד חבריהם וכנגד קירות.

אנשים צרחו. קלסייר הסתובב, דחף כנגד קבוצה של חיילים והעיף אותם לעבר עגלת אסירים. הוא מחץ אותם לעברה, כשהוא מבעיר פלדה ואוחז בדלת המתכת בידיו.

האסירים נרתעו לאחור בהפתעה. קלסייר קרע את הדלת בפרץ פיוטר והשליך אותה לעבר קבוצת חיילים שהתקרבה אליו.

"לכו!" הוא אמר לאסירים, כשהוא קופץ מטה ונוחת בקלות ברחוב. הוא הסתובב.

ונעמד פנים אל פנים מול דמות גבוהה בגלימות חומות. קלסייר נעצר ונסוג, כשהדמות הגבוהה הושיטה יד למעלה, הורידה את הברדס וחשפה זוג עיניים מנוקבות ביתדות.

האינקוויזיטור חייך וקלסייר שמע צעדים מתקרבים מהסמטאות. עשרות. מאות.

"לכל הרוחות!" קילל בריזה כשהחיילים זרמו לתוך הכיכר.

דוקסון משך את בריזה לתוך סמטה. וין עקבה אחריהם, כשהיא מתכופפת בצללים ומאזינה לחיילים הצועקים בצומת.

"מה קרה?" היא שאלה.

"אינקוויזיטור!" אמר בריזה והצביע לעבר הדמות העטויה בגלימות שעמדה מול קלסייר.

"'מה?" אמר דוקסון והזדקף.

זאת מלכודת, הבינה וין באימה. חיילים החלו לפרוץ לתוך הכיכר, כשהם מופיעים מרחובות צדדיים. קלסייר, צא מהר משם!

קלסייר דחף שומר שנפל וזרק את עצמו אחורנית בזינוק מעל אחת מעגלות האסירים. הוא נחת בכריעה והביט בחוליות החיילים החדשות. רבים מהם נשאו מוטות ולא עטו שריון. מאיידים.

האינקוויזיטור דחף את עצמו באוויר המלא באפר ונחת בחבטה מול קלסייר. היצור חייך.

זה אותו אחד. האינקוויזיטור מלפני כן.

"היכן הנערה?" אמר היצור בשקט.

קלסייר התעלם מהשאלה. "למה רק אחד מכם?" הוא שאל.

חיוכו של היצור התרחב. "ניצחתי בהגרלה".

קלסייר הבעיר פיוטר ורץ הצדה בזמן שהאינקוויזיטור שלף שני גרזיני בזלת. הכיכר התמלאה בחיילים. הוא שמע אנשים זועקים בתוך עגלות האסירים.

"קלסייר! לורד קלסייר! בבקשה!"

קלסייר סינן קללה כשהאינקוויזיטור זינק לעברו. הוא השתמש בכוחו ומשך כנגד אחת מהעגלות שעדיין היו מלאות באסירים, וזרק את עצמו לאוויר מעל קבוצת חיילים. הוא נחת ורץ אל העגלה כדי לשחרר את האסירים מתוכה. אבל כשהגיע לשם, העגלה רעדה. קלסייר הביט מעלה וראה מפלצת בעלת עיני פלדה מחייכת לעברו מראש העגלה.

קלסייר דחף את עצמו אחורנית, כשהוא מרגיש את הרוח שגרמה הנפת הגרזן במקום שראשו היה בו לפני רגע. הוא נחת ברכות, אבל נאלץ לזנק שוב הצדה כשקבוצת חיילים תקפה אותו. כשנחת שוב, הוא השתמש בכוחו – משך את אחת העגלות כדי לעגן את עצמו - ומשך כנגד דלת הברזל שהוא קרע לפני כן. הדלת השבורה נזרקה לאוויר והתרסקה על קבוצת חיילים.

האינקוויזיטור תקף מאחור, אבל קלסייר זינק הרחק משם. הדלת עדיין התגלגלה על האבנים לפניו, וכאשר הוא חלף מעליה, קלסייר דחף ושלח את עצמו לאוויר.

וין צדקה, חשב קלסייר בכעס. מתחתיו, האינקוויזיטור הביט בו ועקב אחריו באותן עיניים לא טבעיות. לא הייתי צריך לעשות את זה. מתחתיו אספה קבוצת חיילים את הסקאא שהוא שחרר.

הייתי צריך לברוח - לנסות לאבד את האינקוויזיטור בקהל. עשיתי את זה בעבר.

אבל... הוא לא היה מסוגל. לא הפעם. הוא הפסיד יותר מדי פעמים בעבר. אפילו אם זה יעלה לו במחיר הכול, הוא חייב לשחרר את האסירים האלו.

ואז, כשהחל ליפול, הוא ראה קבוצת אנשים מסתערת לעבר הכיכר. הם נשאו כלי נשק אבל לא לבשו מדים. דמות מוכרת הובילה אותם.

האם! אז לשם הלכת.

"מה קרה?" שאלה וין בחשש, כשהיא מנסה להביט לעבר הכיכר. דמותו של קלסייר חזרה אל המאבק, כשגלימתו השחורה מתנפנפת מאחוריו.

"זאת אחת מחוליות החיילים שלנו!" אמר דוקסון. "האם כנראה הביא אותם".

"כמה יש?"

"שמרנו אותם בקבוצות של מאתיים".

"אז הם במיעוט".

דוקסון הנהן.

וין נעמדה. "אני יוצאת לשם".

"לא", אמר דוקסון בקשיחות, אחז בגלימתה ומשך אותה לאחור. "אני לא רוצה לחזור על מה שקרה לך בפעם הקודמת כשהתמודדת נגד אחת המפלצות האלו".

"אבל..."

"קל יהיה בסדר", אמר דוקסון. "הוא ישתהה מספיק זמן כדי שהאם יוכל לשחרר את האסירים ואז יברח משם. הביטי".

וין נסוגה לאחור.

לצדה, בריזה מלמל לעצמו. "כן, אתם פוחדים. בואו נתמקד בזה. נרגיע הכול מלבד זה. נשאיר אתכם מבועתים. אתם רואים אינקוויזיטור וערפילאי נלחמים - לא כדאי לכם להתערב בזה..."

וין הביטה חזרה לעבר הכיכר וראתה את אחד החיילים שומט את המטה ונמלט. יש דרכים אחרות להילחם, היא הבינה וכרעה על ברכיה ליד בריזה. "איך אני יכולה לעזור?"

קלסייר התכופף שוב כנגד ההתקפה של האינקוויזיטור, כשהחוליה של האם פרצה לעבר חיילי האימפריה והחלה לקצור את דרכה לעבר עגלות האסירים. ההתקפה הסיטה את תשומת הלב של החיילים הרגילים, שנראו שמחים לעזוב את קלסייר והאינקוויזיטור לקרב הפרטי שלהם.

לצדו, קלסייר היה יכול לראות שהסקאא החלו למלא את הרחובות מסביב לחצר הקטנה, שכן הלחימה משכה את תשומת לבם של האנשים שהמתינו בכיכר המזרקה. קלסייר ראה חוליות חיילים אחרות המנסות לפלס דרך לעבר הקרב, אבל אלפי הסקאא שמילאו את הרחובות האטו את התקדמותם.

האינקוויזיטור הניף את ידו וקלסייר חמק. היה ברור שהיצור התחיל להתעצבן ממנו. לצדו, קבוצה קטנה מאנשיו של האם הגיעה לעגלות האסירים, שברה את המנעולים ושחררה את האסירים. שאר אנשיו של האם עצרו את החיילים בזמן שהאסירים נמלטו.

קלסייר חייך והביט באינקוויזיטור המתוסכל. היצור נהם בשקט.

"ואלט!" צרח קול.

קלסייר פנה בהלם. אציל לבוש בקפידה פילס דרך בין החיילים לעבר מרכז הלחימה. הוא נשא מקל קרב והיה מוגן בשני שומרי ראש, אבל איש לא רצה לפגוע בו, שכן היה ברור כי הוא מגיע משושלת אצולה.

"ואלט!" צעק אלנד ונטור. הוא פנה לעבר אחד החיילים. "מי אמר לכם לפשוט על שיירת בית רנו? מי אישר זאת?"

נהדר, חשב קלסייר בעודו מביט כל העת באינקוויזיטור. היצור הביט בקלסייר בשנאה יוקדת.

תמשיך לשנוא אותי, חשב קלסייר. אני רק צריך להחזיק אותך כאן עד שהאם ישחרר את כל האסירים. לאחר מכן נתחיל במרדף.

האינקוויזיטור הניף יד וערף את ראשו של אחד המשרתים הנמלטים.

"לא!" צעק קלסייר כשהגופה נפלה לרגליו של האינקוויזיטור. היצור אחז בקורבן נוסף והניף את גרזינו.

"בסדר!" אמר קלסייר וצעד קדימה, כשהוא מוציא שני בקבוקונים מחגורתו. "בסדר. אתה רוצה להילחם בי? קדימה!"

היצור חייך, הדף ממנו את האישה הלכודה וצעד לעבר קלסייר.

קלסייר הוציא את שני הפקקים, לגם משני הבקבוקונים בבת אחת, וזרק אותם הצדה. מתכות בערו בחזהו ויקדו לצד השנאה. אחיו מת. אישתו מתה. משפחתו, חבריו והגיבורים. כולם מתים.

אתה רוצה שאבקש נקמה? הוא חשב. בסדר גמור, זה מה שתקבל!

קלסייר עצר כמה מטרים מול האינקוויזיטור. אגרופיו התכווצו והוא הבעיר פלדה בדחיפה אדירה. אנשים מסביבו נזרקו אחורנית בגלל המתכות שהם עטו על עצמם, ונפגעו מגלי ההדף העוצמתיים שבקעו ממנו. בכיכר - המלאה בחיילי האימפריה, באסירים ובמורדים - נפער כיס קטן מסביב לקלסייר ולאינקוויזיטור.

"בוא נשחק", אמר קלסייר.

מעולם לא רציתי שיפחדו ממני.

אני מתחרט רק על דבר אחד, וזה הפחד שגרמתי. פחד הוא כלי של עריצים. לרוע המזל, כשגורל העולם עומד על בלימה, אתה נאלץ להשתמש בכל הכלים העומדים לרשותך.

פרק 34

אנשים מתים וגוססים התמוטטו על הקרקע. סקאא מילאו את הרחובות. אסירים זעקו וקראו בשמו. חום השמש המעלה עשן שרף את הרחובות.

ואפר נפל משמים.

קלסייר רץ קדימה, הבעיר פיוטר והצליף בפגיונותיו. הוא שרף אטיום, וכך עשה גם האינקוויזיטור - והיה להם כנראה מספיק אטיום לקרב ממושך.

קלסייר הניף את זרועותיו פעמיים באוויר החם, תקף את האינקוויזיטור כשידיו נעות בערפול מהיר. היצור חמק בין מערבולת צללי האטיום המטורפת, ואז הניף את גרזינו שלו.

קלסייר זינק, כשהפיוטר מעניק לקפיצתו גובה על-אנושי, וחלף מעל כלי הנשק. הוא השתמש בכוחותיו ודחף כנגד קבוצת חיילים לוחמים מאחוריו, כשהוא זורק את עצמו קדימה. הוא יישר את שתי רגליו אל פניו של האינקוויזיטור ובעט בו וזרק אותו אחורנית.

האינקוויזיטור מעד. כשקלסייר נחת, הוא משך חייל וזרק את עצמו אחורנית. החייל נזרק לאוויר בעקבות משיכת הברזל, והחל לעוף לעבר קלסייר. שני האנשים טסו באוויר.

קלסייר הבעיר ברזל ומשך כנגד קבוצת חיילים לימינו, בעודו מושך את החייל הבודד. כתוצאה מכך הוא הפך לציר, קלסייר טס הצדה והחייל - עדיין קשור לגופו של קלסייר - נורה בקשת רחבה כמו כדור על שרשרת.

החייל חסר המזל התרסק לתוך האינקוויזיטור וריסק את שניהם לתוך סורגי עגלת האסירים הריקה.

החייל התמוטט מחוסר הכרה על הקרקע. האינקוויזיטור פגע בכלוב הברזל ונפל על ידיו וברכיו. זרזיף דם זלג על פניו של היצור ונטף על פני קעקועי עיניו, אבל הוא הביט מעלה וחייך. הוא לא נראה מסוחרר כשקם על רגליו.

קלסייר נחת וסינן קללה.

האינקוויזיטור, בפרץ מהירות אדיר, אחז בשני סורגים של תא האסירים המרובע, וקרע את הכלוב כולו מתוך העגלה.

לכל הרוחות!

היצור הסתובב וזרק את כלוב הברזל הענק לעבר קלסייר, שעמד מטרים ספורים ממנו. לא היה זמן לחמוק. בניין עמד מאחוריו; אם ידחף את עצמו אחורנית, הוא יימחץ כנגדו.

הכלוב טס לעברו, והוא זינק, כשהוא משתמש בדחיפת פלדה כדי להוביל את גופו דרך הדלת הפתוחה של הכלוב המסתובב. הוא הסתחרר בתוך התא, דחף את עצמו החוצה בכל הכיוונים והחזיק את עצמו במרכז כלוב המתכת כאשר הוא התרסק אל הקיר, ואז נפל ממנו.

הכלוב התגלגל והחל להיגרר על הקרקע. קלסייר נתן לעצמו ליפול ונחת על הגג ההפוך, כשהכלוב האט את מהירותו ונעצר. מבין הסורגים הוא ראה את האינקוויזיטור מביט בו מבעד לים החיילים הנלחמים, כשגופו מוקף בעננים רצים ומתעוותים של צללי אטיום. האינקוויזיטור הנהן לעבר קלסייר במחוות כבוד קלה.

קלסייר דחף בצעקה והבעיר פיוטר כדי לא להתרסק. הכלוב התפוצץ, גג המתכת נזרק לאוויר, והסורגים נקרעו ונורו החוצה. קלסייר משך את הסורגים מאחוריו ודחף את אלו שלפניו, כשהוא שולח פרץ מתכת לעבר האינקוויזיטור.

היצור הרים יד וחילק במיומנות את החצים לשני צדיו. אבל קלסייר עקב אחר הסורגים בגופו שלו - כשהוא יורה את עצמו לעבר האינקוויזיטור בדחיפת פלדה. האינקוויזיטור משך את עצמו הצדה, והשתמש בחייל מסכן כעוגן. האיש זעק כשנשלף מתוך הדו-קרב - אבל נחנק ברגע שהאינקוויזיטור זינק ודחף את עצמו כנגד החייל ומחץ אותו אל הקרקע.

האינקוויזיטור ירה עצמו לאוויר. קלסייר האט בדחיפה כנגד קבוצת חיילים, בעודו עוקב אחר תנועות האינקוויזיטור. מאחוריו, גג הכלוב התרסק על הקרקע והפיץ רסיסי אבן מסביבו. קלסייר דחף אותו וזרק את עצמו מעלה לעבר האינקוויזיטור.

פתיתי אפר חלפו על פניו. מולו, האינקוויזיטור פנה ודחף כנגד משהו מתחתיו. היצור שינה כיוון מיד וטס ישירות לעבר קלסייר.

התרסקות חזיתית. רעיון רע עבור הבחור ללא היתדות בראש. קלסייר משך במהירות כנגד חייל ונורה למטה כשהאינקוויזיטור חלף באלכסון מעליו.

קלסייר הבעיר פיוטר והתרסק אל החייל שמשך לעברו. שניהם הסתובבו באוויר. למרבה המזל, זה לא היה אחד מחייליו של האם.

"מצטער, ידידי", אמר קלסייר בנועם, כשהוא דוחף את עצמו הצדה.

החייל נורה הרחק ממנו והתרסק אל אחד הבניינים, בעוד קלסייר משתמש בו כדי לנסוק מעל שדה הקרב. מתחתיו, החוליה הראשית של האם הצליחה להגיע אל עגלת האסירים האחרונה. לרוע המזל, קבוצות חיילי אימפריה נוספות פילסו דרך בין קהל הסקאא פעור הפה. אחת מהן הייתה חוליית קשתים גדולה, חמושה בחצים בעלי ראש בזלת.

קלסייר קילל ונתן לעצמו ליפול. הקשתים התמקמו והתכוננו לירות ישירות לעבר הקהל. הם יהרגו כמה מהחיילים שלהם, אבל רוב ההתקפה יפגע באסירים הנמלטים.

קלסייר נחת על אבני הרחוב. הוא הושיט יד לצדו ומשך כנגד כמה סורגים מהכלוב שהשמיד. הם טסו לכיוונו.

הקשתים מתחו את הקשתות, אבל הוא הצליח לראות את צללי האטיום שלהם.

קלסייר הרפה מן הסורגים ודחף את עצמו הצדה מעט, כשהוא ממקם את הסורגים בין הקשתים והאסירים הנמלטים.

הקשתים ירו.

קלסייר אחז בסורגים, הבעיר פלדה וברזל ודחף כנגד קצה כל סורג וכנגד חוד היריב. הסורגים עפו באוויר וחגו כמו טחנות רוח מטורפות. רוב החצים המעופפים רוסקו על ידי פיסות המתכת המסתחררות.

הסורגים נפלו אל הקרקע בין החצים השבורים. הקשתים נעמדו בהלם כשקלסייר זינק שוב הצדה ומשך קלות את הסורגים, כשהוא מסובב אותם באוויר לפניו. הוא דחף ושלח את הסורגים לעבר הקשתים. הוא פנה הרחק משם כשהאנשים צרחו ומתו, ועיניו חיפשו את אויבו האמיתי.

היכן היצור הזה מסתתר?

הוא הביט אל תמונת הכאוס שלפניו. אנשים נלחמו, רצו, ברחו ומתו - כל אחד מהם נשא צל אטיום נבואי בעיניו של קלסייר. הצללים הכפילו את מספר האנשים שנעו בשדה הקרב, והמספרים רק בלבלו אותו.

יותר ויותר חיילים הגיעו. רבים מאנשיו של האם מתו, השאר נסוגו לאחור - למרבה המזל, הם היו יכולים לזרוק את השריון ולהיטמע בקהל הסקאא. קלסייר היה מודאג יותר בנוגע לעגלת האסירים האחרונה - העגלה של רנו וקפצן. בגלל המסלול שבו התקדמה הקבוצה של האם, היא נאלצה לעבור על פני עגלות האסירים מהאחרונה אל הראשונה. הניסיון להגיע תחילה אל רנו היה דורש מהם לעבור על פני חמש עגלות אחרות, ולהותיר את אנשיהן לכודים.

היה ברור שהאם לא התכוון לעזוב עד שקפצן ורנו ישוחררו. ובמקום שבו האם נלחם, המורדים החזיקו מעמד. הייתה סיבה לכך שזרועתנים נקראו בריונים: לא הייתה עדנה בלחימה שלהם, לא היו משיכות ברזל או דחיפות פלדה חכמות. האם פשוט תקף בכוח ובמהירות, כשהוא זורק את חיילי האויב הצדה ומחסל אותם בזה אחר זה, ומוביל את החוליה שלו, שמנתה חמישים איש, לעבר עגלת האסירים האחרונה. כשהגיעו אליה נע האם הצדה כדי להילחם בקבוצת חיילי אויב, בעוד אחד מאנשיו שובר את מנעול העגלה.

קלסייר חייך בגאווה, ועיניו הוסיפו לתור אחר האינקוויזיטור. אנשיו היו מעטים, אבל חיילי הצבא נרתעו מהנחישות שהפגינו מורדי הסקאא. אנשיו של קלסייר נלחמו בתשוקה - וזה היה היתרון שלהם, למרות הקשיים הרבים.

זה מה שקורה כשאתה מצליח לשכנע אותם לבסוף להילחם. זה מה שמסתתר בהם. פשוט קשה כל כך לשחרר את זה...

רנו יצא מהעגלה ופנה הצדה, כשהוא מביט במשרתיו משתחררים מהכלוב. לפתע יצאה מתוך הקרב דמות לבושה היטב ואחזה בחליפתו של רנו.

"היכן ואלט?" שאל אלנד ונטור. קולו הנואש נשמע היטב באוזניו המועצמות של קלסייר. "באיזה כלוב היא הייתה?"

ילד, אתה באמת מתחיל לעצבן אותי, חשב קלסייר, בעודו מפנה לעצמו דרך בין החיילים כשהוא רץ אל העגלה.

האינקוויזיטור הופיע בזינוק מאחורי קבוצת חיילים. הוא נחת על גג הכלוב והרעיד את המבנה כולו. גרזן בזלת היה תפוס בכל אחת מידיו דמויות הטפרים. היצור הביט בעיניו של קלסייר וחייך, זינק מגג הכלוב ונעץ את הגרזן בגבו של רנו.

הקנדרה נרעד, ועיניו נפערו לרווחה. האינקוויזיטור פנה לעבר אלנד. קלסייר לא היה בטוח שהאינקוויזיטור זיהה את הנער. אולי הוא חשב שאלנד בן משפחה של רנו. אולי לא היה לו אכפת כלל.

קלסייר היסס רק לרגע.

האינקוויזיטור הרים את גרזינו כדי לתקוף.

היא אוהבת אותו.

קלסייר הבעיר פלדה בתוכו, ליבה אותה ונתן לה לשרוף עד שחזהו בער כמו הרי האפר עצמם. הוא פוצץ את החיילים מאחוריו - זרק עשרות אחורנית - וירה את עצמו לעבר האינקוויזיטור. הוא התרסק אל היצור בדיוק כשהלה החל להניף את גרזינו.

הגרזן נשמט והתרסק על האבנים במרחק מטרים ספורים ממנו. קלסייר אחז בצווארו של האינקוויזיטור בעוד שניהם נופלים אל הקרקע, והחל למחוץ אותו בשריריו המועצמים בפיוטר. האינקוויזיטור הרים יד ואחז בכפות ידיו של קלסייר, כשהוא מנסה להרחיקן זו מזו.

מארש צדק, חשב קלסייר מבעד לכל המהומה המתרחשת מסביב. הוא חושש לחייו. אפשר להרוג אותו.

האינקוויזיטור התנשם בכבדות, ודסקיות המתכת הבוקעות מעיניו היו במרחק סנטימטרים ספורים מפניו של קלסייר. לצדו, קלסייר ראה את אלנד ונטור כושל אחורנית.

"הנערה בסדר!" אמר קלסייר מבעד לשיניים חשוקות. "היא לא הייתה בדוברות של רנו. לך!"

אלנד עצר בהיסוס. לבסוף הופיע אחד משומרי ראשו. הנער נתן לעצמו להיגרר משם.

אני לא מאמין שהצלתי אציל, חשב קלסייר בעודו מנסה להמשיך לחנוק את האינקוויזיטור. כדאי שתעריכי את זה, ילדה.

לאט לאט, במאמץ שרירים רב, אילץ האינקוויזיטור את ידיו של קלסייר להיפתח. היצור החל לחייך שוב.

הם כל כך חזקים!

האינקוויזיטור דחף את קלסייר אחורנית, ואז משך כנגד חייל ודחף את עצמו בתנועה חדה לאורך אבני הדרך. האינקוויזיטור פגע בגופה, נזרק לאחור וקם על רגליו. צווארו היה אדום מאחיזתו של קלסייר, וחלקי בשר נקרעו ממנו על ידי שריטות ציפורניים, אבל הוא עדיין חייך.

קלסייר דחף כנגד חייל, כשהוא זורק את עצמו על רגליו. לצדו הוא ראה את רנו נשען כנגד עגלה. קלסייר הביט בעיניו של הקנדרה והנהן קלות.

רנו נפל אל הקרקע באנחה, הגרזן עדיין נעוץ בגבו.

"קלסייר!" צעק האם מעל שאון הקהל.

"לך!" אמר לו קלסייר. "רנו מת".

האם הביט בגופתו של רנו והנהן. הוא פנה אל אנשיו וצעק פקודות.

"השורד", אמר קול צרוד.

קלסייר הסתובב. האינקוויזיטור צעד קדימה בגמישות שהעניקה לו שרפת פיוטר, כשהוא מוקף במערבולת צללי אטיום.

"השורד מהת'סין", אמר היצור. "הבטחת לי קרב. האם עליי להרוג סקאא נוספים?"

קלסייר הבעיר את מתכותיו. "לא אמרתי שסיימנו". הוא חייך. הוא היה מודאג, הוא סבל מכאבים, אבל הוא היה גם נרגש. במשך כל ימי חייו, תמיד חלק ממנו רצה לקום ולהילחם.

הוא תמיד רצה לדעת אם הוא מסוגל לחסל אינקוויזיטור.

וין נעמדה וניסתה לראות מעבר להמון.

"מה?" שאל דוקסון.

"חשבתי שראיתי את אלנד!"

"כאן? זה נשמע קצת מגוחך, לא?"

וין הסמיקה. כנראה. "בכל מקרה, אני הולכת לחפש מקום שממנו אפשר לראות טוב יותר". היא אחזה באחד הבניינים בסמטה.

"היזהרי", אמר דוקס. "אם האינקוויזיטור הזה יראה אותך..."

וין הנהנה וטיפסה במהירות על הלבנים. ברגע שהגיעה לגובה מספיק, היא חיפשה דמויות מוכרות בצומת. דוקסון צדק: אלנד לא היה שם. אחת מהעגלות - זאת שהאינקוויזיטור קרע ממנה את הכלוב - הייתה מוטלת על צדה. סוסים רקעו על הקרקע, מבוהלים מהלחימה ומלחץ הסקאא מסביבם.

"מה את רואה?" קרא דוקס.

"רנו שוכב על הקרקע!" אמרה וין, מצמצה ושרפה בדיל. "נראה שנעוץ גרזן בגבו".

"אולי זאת איננה פציעה קטלנית עבורו", אמר דוקסון באופן סתום. "אני לא יודע הרבה על קנדרה".

קנדרה?

"מה בנוגע לאסירים?" קרא דוקס.

"כולם שוחררו", אמרה וין. "הכלובים ריקים. דוקס, יש כאן הרבה סקאא!" נראה שכל האוכלוסייה מכיכר המזרקה התאספה בצומת הקטן. הייתה לה נקודת תצפית טובה והיא יכלה לראות אלפי סקאא חוסמים את הרחובות מכל הכיוונים.

"האם השתחרר!" אמרה וין. "אני לא רואה אותו בשום מקום - חי או מת! גם קפצן איננו".

"וקל?" שאל דוקסון בחשש.

וין היססה. "הוא עדיין נלחם באינקוויזיטור".

קלסייר הבעיר פיוטר והכה את האינקוויזיטור, כשהוא נזהר לא לפגוע במתכות החדות שבקעו משתי עיניו. היצור מעד, וקלסייר קבר את אגרופו בבטנו. האינקוויזיטור נהם וסטר על פניו של קלסייר, והפיל אותו במהלומה אחת.

קלסייר נענע בראשו. מה צריך לעשות כדי להרוג את הדבר הזה? הוא חשב, דחף את עצמו לעמידה והתרחק.

האינקוויזיטור צעד קדימה. כמה מהחיילים ניסו לחפש בקהל אחר האם ואנשיו, אבל רבים מהם פשוט עמדו במקום. קרב בין שני אלומנטיקנים עוצמתיים היה דבר שדיברו עליו בלחש, אך איש מעולם לא חזה בו במו עיניו. חיילים ואיכרים עמדו המומים והביטו בקרב בפיות פעורים.

הוא חזק ממני, הבין קלסייר כשהוא מביט בחשש באינקוויזיטור. אבל כוח איננו הכול.

קלסייר חיפש מקורות מתכת קטנים ומשך אותם הרחק מבעליהם - קסדות מתכת, חרבות פלדה, שקיקי מטבעות, פגיונות. הוא זרק אותם לעבר האינקוויזיטור - כשהוא משתמש היטב בדחיפות פלדה ובמשיכות ברזל - והמשיך להבעיר את האטיום כך שהאינקוויזיטור יראה מערבולת צללי אטיום מסביב לכל חפץ שאחז.

האינקוויזיטור קילל בשקט כשחסם את חתיכות המתכת הרבות. אבל קלסייר השתמש בדחיפות של האינקוויזיטור כנגדו, משך כל חפץ חזרה והעביר אותו מסביב ליצור. האינקוויזיטור השתמש בפרץ דחיפה, דחף את כל החפצים מסביבו בבת אחת, וקלסייר שחרר אותם. אבל ברגע שהאינקוויזיטור הפסיק לדחוף, קלסייר משך את כלי הנשק בחזרה.

חיילי האימפריה יצרו טבעת, כשהם מביטים בו בחשש. קלסייר השתמש בהם, דחף כנגד שריונות החזה שלהם, וזרק את עצמו קדימה ואחורה באוויר. התזוזות המהירות העניקו לו יכולת ניידות גבוהה שבלבלה את האינקוויזיטור, ועזרה לו לדחוף חתיכות מתכת שונות לאן שרצה.

"שימי עין על אבזם החגורה שלי", ביקש דוקסון ונרעד מעט כשנצמד אל הלבנים ליד וין. "אם אפול, תמשכי אותי כדי להאט את הנפילה, בסדר?"

וין הנהנה, אבל היא לא שמה לב לדבריו של דוקס. היא הביטה בקלסייר. "הוא מדהים!"

קלסייר נורה אחורה וקדימה באוויר, כשרגליו לא נוגעות בקרקע. חתיכות מתכת הסתחררו סביבו בתגובה לדחיפותיו ולמשיכותיו. הוא שלט בהן במיומנות כה רבה, שהיה אפשר לחשוב שמדובר ביצורים חיים. האינקוויזיטור סילק אותן בזעם, אבל היה ברור שהוא אינו מסוגל לעקוב אחר כולן.

לא הערכתי כיאות את קלסייר, חשבה וין. הנחתי שהוא מיומן הרבה פחות מהערפילנים מכיוון שהוא ניסה להתמחות בכל כך הרבה סוגי אלומנטיקה. אבל זה לא נכון. זאת המיומנות שלו - דחיפה ומשיכה בשליטה מקצוענית.

וברזל ופלדה הן המתכות שבהן הוא אימן אותי אישית. אולי הוא הבין כל העת במה מדובר.

קלסייר הסתובב וטס בתוך סערת המתכות. בכל פעם שאחת החתיכות נפלה אל הקרקע, הוא משך אותה בחזרה אליו. החפצים תמיד טסו בקווים ישרים, אבל הוא המשיך לנוע כשהוא דוחף את עצמו מסביב, נשאר כל העת באוויר ויורה אותם מדי פעם אל האינקוויזיטור.

היצור הסתובב בבלבול. הוא ניסה לדחוף את עצמו למעלה, אבל קלסייר ירה כמה מתכות כבדות מעל ראשו של היצור, והוא נאלץ לדחוף אותן כדי לקטוע את נפילתו.

מוט ברזל פגע בפניו של האינקוויזיטור.

היצור מעד, ודם הכתים את קעקועיו בצד פניו. קסדת פלדה פגעה במותנו וזרקה אותו אחורנית.

קלסייר החל לירות את פיסות המתכת במהירות, כשהוא חש בזעם ובכעס שלו גוברים. "האם אתה הרגת את מארש?" הוא צעק מבלי לחכות לתשובה. "האם היית שם כשהואשמתי לפני שנים?"

האינקוויזיטור הרים יד כדי להגן על עצמו, ודחף את נחיל המתכות החדש שהסתער לעברו. הוא נסוג לאחור באטיות, כשהוא מצמיד את גבו לעגלת עץ הפוכה.

קלסייר שמע את היצור נוהם, וכוח דחיפה חזק שטף את הקהל, הפיל חיילים וגרם למתכות של קלסייר לעוף ממנו.

קלסייר שחרר אותן. הוא רץ קדימה והסתער לעבר האינקוויזיטור ההמום. בדרך הוא הרים את אחת מאבני הרחוב שהשתחררה ממקומה.

היצור פנה לעברו, וקלסייר צרח והניף את האבן. כוחו הגופני הועצם מכוח הזעם יותר מאשר מפיוטר.

הוא פגע ישירות בעיניו של האינקוויזיטור. ראשו של היצור נורה לאחור ונחבט כנגד קרקעית העגלה. קלסייר הכה בו שוב, צעק ומחץ שוב ושוב את האבן לתוך פניו של היצור.

האינקוויזיטור שאג בכאב, הושיט את ידיו דמויות הטפרים לעבר קלסייר, ונראה כעומד לזנק קדימה. לפתע הוא נרעד ונעצר, ראשו כנגד משטח העץ של העגלה. חודי היתדות שבקעו מתוך עורפו ננעצו בעץ בעקבות התקפתו של קלסייר.

קלסייר חייך כשהיצור צרח בזעם וניסה לשחרר את ראשו מתוך העץ. קלסייר פנה הצדה וחיפש חפץ שראה על הקרקע כמה רגעים קודם לכן. הוא בעט בגופה והרים את גרזן הבזלת מהקרקע. הלהב הגס נצץ באור השמש האדומה.

"אני שמח ששכנעת אותי להילחם", הוא אמר בשקט. הוא הניף את הגרזן בשתי ידיו וכיוון את המהלומה לעבר צווארו של האינקוויזיטור.

גופו של האינקוויזיטור התמוטט אל הקרקע. הראש נותר נעוץ במקומו, כשהוא מביט בעיניו המקועקעות והלא אנושיות, והיתדות תקועות בתוך העץ.

קלסייר פנה לעבר הקהל, כשהוא מרגיש לפתע מותש לחלוטין. גופו כאב מעשרות חבורות ושריטות. הוא פנה לעבר חוליית חיילים, כשזרועותיו המצולקות נראות בבירור.

"השורד מהת'סין!" לחש אחד מהם.

"הוא הרג אינקוויזיטור..." אמר אחר.

ואז החלו הלחישות. הסקאא ברחובות הסמוכים החלו לצעוק את שמו. החיילים הביטו סביב והבינו באימה שהם היו מוקפים. האיכרים החלו לדחוף קדימה, וקלסייר היה יכול לחוש בכעס ובתקווה.

אולי זה לא צריך להתרחש כמו שחשבתי, חשב קלסייר בניצחון. אולי אני לא צריך -

ואז זה פגע בו. כמו ענן שכיסה את השמש, כמו סערה פתאומית בלילה שקט, כמו זוג אצבעות המכבות נר. יד עוצמתית הכניעה את הרגשות המבעבעים של הסקאא. האנשים התכווצו וזעקותיהם נקטעו באיבן. האש שקלסייר הבעיר בתוכם הייתה צעירה מדי.

הייתי כל כך קרוב... הוא חשב.

מולו עלתה כרכרה בודדת שחורה על הגבעה והחלה לרדת לעבר כיכר המזרקה.

השליט הגדול הגיע.

וין כמעט איבדה את אחיזתה כשגל הדיכאון שטף אותה. היא הבעירה נחושת, אבל - כמו תמיד - הצליחה בכל זאת להרגיש את ידו המכניעה של השליט הגדול.

"השליט הגדול!" אמר דוקסון, אף שווין לא הצליחה להבין אם זו הייתה קללה או הערה פשוטה. סקאא שהתאספו לחזות בקרב הצליחו לפנות דרך לכרכרה השחורה. היא התקרבה במסדרון האנשים לעבר הכיכר המלאה בגופות.

חיילים נסוגו לאחור וקלסייר התרחק מהעגלה ההפוכה ונעמד מול הכרכרה המתקרבת.

"מה הוא עושה?" שאלה וין ופנתה לעבר דוקסון, שהציב את עצמו על אדן חלון קטן. "למה הוא לא בורח? זה לא אינקוויזיטור - זה לא משהו שהוא יכול להילחם בו!"

"זהו זה, וין", אמר דוקסון ביראה. "זה הדבר שהוא חיכה לו. הזדמנות להתמודד נגד השליט הגדול - הזדמנות להוכיח את האגדות שלו".

וין פנתה חזרה אל הכיכר. הכרכרה נעצרה.

"אבל..." היא אמרה בשקט. "המתכת האחת-עשרה. הוא הביא אותה?"

"כנראה".

קלסייר תמיד אמר שהשליט הגדול הוא המשימה שלו, חשבה וין. הוא אמר לנו לטפל בבני האצולה, בחיילי העיר ובמיניסטריון. אבל זה... קלסייר תמיד תכנן לעשות זאת בעצמו.

השליט הגדול יצא מהכרכרה, ווין נשענה קדימה ושרפה בדיל. הוא נראה כמו...

בן אדם.

הוא היה לבוש בחליפה בשחור-לבן שנראתה כמו חליפת אצולה, אבל הרבה יותר מוגזמת. המעיל הגיע עד רגליו, והשתרך מאחוריו בזמן שהלך. המקטורן שלו לא היה צבעוני, אלא שחור לחלוטין, אף שהיה מודגש בגימור לבן. כפי שווין שמעה, טבעות נצצו על אצבעותיו, סמל לעוצמתו.

אני הרבה יותר חזק מכם, הכריזו הטבעות, עד שלא אכפת לי אפילו לענוד מתכת.

השליט הגדול היה אדם נאה בעל שיער שחור ועור חיוור. הוא היה גבוה, רזה ובעל ביטחון עצמי רב. ועדיין הוא נראה צעיר - צעיר מכפי שווין חשבה שיהיה, צעיר מקלסייר. הוא צעד לאורך הכיכר ונע מסביב לגופות. החיילים התרחקו לאחור וגירשו את הסקאא.

לפתע פרצה קבוצה קטנה של דמויות דרך חומת החיילים. הן לבשו את שריון המורדים, שהיה מורכב מחתיכות שונות שהם ליקטו, ומנהיגן נראה קצת מוכר. הוא היה אחד מהבריונים של האם.

"עבור אשתי!" אמר הבריון, הרים חנית והסתער קדימה.

"עבור הלורד קלסייר!" צעקו הארבעה האחרים.

הו לא... חשבה וין.

אבל השליט הגדול התעלם מהאנשים. המורד המוביל שאג בזעם ונעץ את החנית בתוך חזהו של השליט הגדול.

השליט הגדול המשיך ללכת וחלף על פני החייל, כשהחנית נעוצה בצד אחד שלו ובוקעת מצדו האחר.

המורד קפא במקומו, לקח חנית מאחד מחבריו ונעץ אותה בגבו של השליט הגדול. שוב, השליט הגדול התעלם מהאנשים - כאילו הם וכלי הנשק שלהם אינם ראויים אפילו לבוז מצדו.

מנהיג המורדים נסוג לאחור, ואז הסתובב כשחבריו החלו לצרוח תחת גרזינו של אינקוויזיטור. הוא הצטרף אליהם כעבור כמה רגעים, והאינקוויזיטור עמד מעל הגופות והמשיך לטבוח ללא רחם.

השליט הגדול המשיך ללכת, כששתי חניתות בוקעות מגופו, ונראה שהוא לא הבחין בהן כלל. קלסייר עמד והמתין לו. הוא נראה מרופט בבגדי הסקאא הקרועים שלו. אפר שחור נפל קלות סביב שני האנשים, והפתיתים התערבלו ברוח הקלה. הכיכר השתתקה - אפילו האינקוויזיטור הפסיק במלאכת הדמים. וין גחנה קדימה ונצמדה ללבנים הגסות.

עשה משהו, קלסייר! השתמש במתכת!

השליט הגדול הביט לעבר האינקוויזיטור שקלסייר הרג. "קשה מאוד להחליף אותם". וין שמעה היטב באוזניה המועצמות בבדיל את קולו המוטעם.

אפילו ממרחק היא ראתה את קלסייר מחייך.

"הרגתי אותך פעם", אמר השליט הגדול כשהוא פונה חזרה אל קלסייר.

"ניסית", השיב קלסייר בקול חזק וברור שהתנשא בכל רחבי הכיכר. "אבל לא תוכל להרוג אותי, אדוני העריץ. אני מייצג דבר שאתה לעולם לא תוכל להרוג, לא משנה כמה תנסה. אני התקווה".

השליט הגדול נחר בבוז. הוא הרים יד וסטר בגב ידו על פניו של קלסייר במהלומה כה חזקה, עד שווין שמעה את העצמות נשברות אפילו בקצה הכיכר.

קלסייר הסתובב במקום ונפל אל הקרקע. דם ניתז מפניו.

"לא!" צרחה וין.

השליט הגדול שלף את אחת החניתות מגופו ונעץ אותה ישירות בחזהו של קלסייר. "התחילו מיד בהוצאות להורג", הוא אמר, פנה לעבר הכרכרה, שלף את החנית השנייה וזרק אותה הצדה.

מהומה פרצה. החיילים פנו ותקפו את הקהל בהנהגתו של האינקוויזיטור. אינקוויזיטורים אחרים הופיעו מהכיכר ממעל, כשהם רוכבים על סוסים שחורים. גרזיניהם הקודרים נצצו באור אחר הצהריים.

וין התעלמה מהם. "קלסייר!" היא צרחה. גופתו הייתה מוטלת במקום נפילתו, החנית נעוצה בחזהו, ושלולית דם ארגמני נקוותה מתחתיו.

לא. לא. לא! היא זינקה מהבניין, דחפה כמה אנשים וזרקה את עצמה מעל לטבח. היא נחתה במרכז הכיכר הריקה - השליט הגדול הלך, האינקוויזיטורים היו עסוקים בהרג סקאא. היא רצה לעבר קלסייר.

לא נותר כמעט זכר לצד השמאלי של פניו. אבל הצד הימני... עדיין היה אפשר לראות חיוך על פניו. עין מתה בודדה הביטה לעבר שמים השחורים-אדומים. פתיתי אפר היו דבוקים על פניו.

"קלסייר, לא..." אמרה וין, ודמעות זלגו על פניה. היא נגעה בצווארו וחיפשה דופק. היא לא מצאה.

"אמרת שאי אפשר להרוג אותך!" היא זעקה. "מה עם התכניות שלך? מה עם המתכת האחת-עשרה? מה איתי?"

הוא לא נע. וין לא הצליחה לראות מבעד לדמעות. זה בלתי אפשרי. הוא תמיד אמר שלא היינו בלתי מנוצחים... אבל הוא התכוון אליי. לא אליו. לא קלסייר. הוא היה בלתי מנוצח.

הוא היה חייב להיות.

מישהו אחז בה והיא התכווצה, צועקת.

"הגיע הזמן ללכת, ילדה", אמר האם. הוא עצר והביט בקלסייר, כשהוא מוודא שאכן מנהיג הצוות מת.

ואחר כך הוא גרר אותה משם. וין המשיכה להיאבק ברפיון, אבל קיפאון החל לאחוז בה. בתוך מוחה היא שמעה פתאום את קולו של ריין.

את רואה. אמרתי לך שהוא יעזוב אותך. הזהרתי אותך.

הבטחתי לך...

סוף החלק הרביעי

חלק חמישי

המאמינים בעולם נשכח

אני יודע מה יקרה אם אעשה את הבחירה הלא נכונה. אני חייב להיות חזק; אסור לי לקחת את הכוח לעצמי.

שכן ראיתי מה יקרה אם אעשה זאת.

פרק 35

כדי לעבוד איתי, קלסייר תמיד אמר, אני מבקש שתבטיחו לי דבר אחד בלבד – שתבטחו בי.

וין הייתה תלויה בערפילים, קפואה במקומה. הם זרמו סביבה כמו מים שקטים - מעליה, מלפניה ומתחתיה. ערפילים הקיפו את כל כולה.

בטחי בי, וין, הוא אמר. בטחת בי כדי לקפוץ מהחומה ותפסתי אותך. תצטרכי לבטוח בי גם הפעם.

אתפוס אותך.

אתפוס אותך...

היא חשה שהיא בשום מקום. בתוך הערפילים וגם חלק מהם. כמה היא קינאה בהם. הם לא חשבו. לא דאגו.

לא כאבו.

בטחתי בך, קלסייר, היא חשבה. באמת בטחתי בך - אבל נתת לי ליפול. הבטחת שבצוות שלך אין בגידות. אז מה עם זה? מה עם הבגידה שלך?

היא הייתה תלויה, והבדיל שלה היה כבוי כדי שתוכל לראות היטב את הערפילים. הם היו מעט לחים וקרירים על עורה. כמו דמעות של אדם מת.

מה זה משנה בכלל? היא חשבה והביטה מעלה. מדוע זה משנה? מה אמרת לי, קלסייר? שמעולם לא הבנתי את העניין? שאני עדיין צריכה ללמוד על חברות? מה בנוגע אליך? אתה אפילו לא נלחמת בו.

הוא שוב עמד שם, בתוך מוחה. השליט הגדול הפיל אותו במכה מלאת בוז. השורד מת כמו כל אדם אחר.

האם זאת הסיבה שהיססת להבטיח לי שלא תעזוב אותי?

היא רצתה פשוט... לעזוב. לרחף משם. להפוך לערפילים. פעם היא רצתה רק חופש - ואף הניחה שמצאה אותו. היא טעתה. זה לא חופש, האבל הזה, החור הפעור בתוכה.

זה היה בדיוק כמו בעבר, כאשר ריין עזב אותה. מה ההבדל? לפחות ריין היה כן איתה. הוא תמיד הבטיח שיעזוב. קלסייר רימה אותה ואמר לה לבטוח ולאהוב, אבל ריין היה האמיתי מבין השניים.

"אני לא יכולה עוד", היא לחשה לערפילים. "אתם לא יכולים פשוט לקחת אותי?"

הערפילים לא השיבו. הם הוסיפו להסתחרר סביבה באדישות כשהם משתנים כל העת - אבל במובן כלשהו, נשארים אותו הדבר.

"גבירתי?" קרא קול מהסס מתחתיה. "גבירתי, האם זאת את שם למעלה?"

וין נאנחה, שרפה בדיל וכיבתה את הפלדה, כשהיא נותנת לעצמה לנחות. גלימת הערפילאים התנפנפה בזמן שירדה בערפילים. היא נחתה בשקט על הגג של בית המבטחים. סייזד עמד במרחק לא רב ממנה, ליד סולם פלדה שבו השתמשו הצופים כדי לעלות לגג הבניין.

"כן, סז?" היא שאלה בעייפות, בעודה מושכת את שלושת המטבעות שבהם השתמשה כדי לעגן את עצמה. אחד מהם היה עקום ומעוות - המטבע שנדחס בין וין וקלסייר בקרב הדחיפות שנערך לפני חודשים רבים כל כך.

"אני מצטער, גבירתי", אמר סייזד. "פשוט תהיתי להיכן נעלמת".

היא משכה בכתפיה.

"מוזר מאוד השקט של הלילה, לדעתי", אמר סייזד.

"לילה של אבל". מאות סקאא נטבחו בעקבות מותו של קלסייר, ומאות נרמסו כשניסו להימלט.

"מעניין אם למותו יש משמעות", היא אמרה בשקט. "נראה לי שהצלנו פחות מכפי שנהרגו בסוף".

"הם נהרגו על ידי אנשים רעים, גבירתי".

"האם בדרך כלל שואל אם יש בכלל 'רע'".

"אדון האמונד אוהב לשאול שאלות", אמר סייזד, "אבל אפילו הוא לא מתעלם מהתשובות. יש אנשים רעים... בדיוק כפי שיש אנשים טובים".

וין הנידה בראשה. "טעיתי בנוגע לקלסייר. הוא לא היה אדם טוב - הוא פשוט היה שקרן. הוא מעולם לא התכוון להרוג את השליט הגדול".

"אולי", אמר סייזד. "או שאולי לא הייתה לו הזדמנות להשלים את התכנית. אולי אנחנו פשוט לא מבינים את התכנית".

"אתה נשמע כאילו אתה עדיין מאמין בו". וין פנתה והלכה אל קצה הגג הנטוי, והביטה לעבר העיר השקטה והאפלה.

"אני מאמין, גבירתי", אמר סייזד.

"איך? איך אתה מסוגל להאמין?"

סייזד הניד בראשו ונעמד לצדה. "אמונה איננה דבר לזמנים טובים וימים יפים, לדעתי. מה שווה האמונה אם נפסיק להאמין לאחר כישלון?"

וין הזעיפה פנים.

"כל אחד יכול להאמין במישהו, או במשהו, שתמיד מצליח, גבירתי. אבל כישלון... אה, זה דבר שקשה להאמין בו באמת ובתמים. צריך שהאמונה תהיה חזקה, לדעתי".

וין הנידה בראשה. "לא מגיע לקלסייר שנאמין בו".

"את לא מתכוונת לזה, גבירתי", אמר סייזד ברוגע. "את כועסת בגלל מה שקרה. כואב לך".

"הו, אני ממש מתכוונת לזה", אמרה וין וחשה את הדמעה זולגת על לחייה. "לא מגיע לנו שנאמין לו. הוא מעולם לא האמין בנו".

"הסקאא חושבים אחרת - האגדות שלהם על חייו צוברות תאוצה. אצטרך לחזור לכאן בקרוב ולאסוף אותן".

וין הזעיפה פנים. "אתה אוסף סיפורים על קלסייר?"

"כמובן", אמר סייזד. "אני אוסף את כל הדתות".

וין נחרה בבוז. "אנחנו לא מדברים פה על דת, סייזד. זה קלסייר".

"איני מסכים איתך. אין לי ספק כי הוא דמות דתית עבור הסקאא".

"אבל אנחנו הכרנו אותו", אמרה וין. "הוא לא היה נביא או אל. הוא היה פשוט אדם".

"רובם כאלה, לדעתי", אמר סייזד בשקט.

וין רק הנידה בראשה. הם עמדו שם לרגע והביטו בלילה. "מה בנוגע לאחרים?" היא שאלה לבסוף.

"הם משוחחים על מה נעשה עכשיו", אמר סייזד. "אני מאמין שהוחלט לעזוב את לות'אדל בנפרד ולחפש מקלט בערים אחרות".

"ו... אתה?"

"אני חייב לחזור צפונה, אל מולדתי, אל השומרים - כדי שאוכל לחלוק את כל הידע שצברתי. אני חייב לספר לאחיי ולאחיותיי על היומן - במיוחד על המילים הנוגעות לאבותינו הקדומים, על האדם שנקרא ראשק. לדעתי נוכל ללמוד הרבה דברים מהסיפור הזה".

הוא עצר את דבריו והביט בה. "זה מסע שאצטרך לעשות לבדי, גבירתי. המקומות שבהם מתקבצים השומרים חייבים להישמר סודיים, אפילו עבורך".

כמובן, חשבה וין. מובן שגם הוא יעזוב.

"אני אחזור", הוא הבטיח.

בוודאי. בדיוק כמו כל האחרים.

הצוות גרם לה להרגיש נחוצה לזמן מה, אבל היא תמיד ידעה שזה יסתיים. הגיע הזמן לחזור לרחובות. הזמן להיות לבד.

"גבירתי..." אמר סייזד באטיות. "את שומעת את זה?"

היא משכה בכתפיה. אבל... היה שם משהו. קולות. וין הזעיפה פנים וצעדה אל קצה הבניין. הקולות גברו והתבהרו אפילו ללא בדיל. היא הביטה מעבר לקצה הגג.

קבוצה של סקאא, אולי עשרה במספר, עמדה ברחוב שמתחת. צוות גנבים? תהתה וין כשסייזד הצטרף אליה. מספר האנשים גדל כשסקאא נוספים עזבו את בתי המגורים שלהם.

"בואו", אמר הסקאא שעמד בראש הקבוצה. "אל תפחדו מהערפילים! האם השורד קרא לעצמו לורד הערפילים? האם הוא אמר שאין לנו ממה לפחוד מהם? הם יגנו עלינו, ישמרו לנו. אפילו יעניקו לנו עוצמה!"

כאשר יותר ויותר סקאא עזבו את בתיהם וראו כי אין לכך השלכות, הקבוצה הלכה וגדלה.

"לך וקרא לאחרים", אמרה וין.

"רעיון טוב", אמר סייזד ורץ אל הסולם.

"חבריכם, ילדיכם, אבותיכם, אמותיכם, נשותיכם ואהובותיכם", אמר הסקאא, הדליק עששית והרים אותה מעלה. "הם שוכבים מתים ברחוב במרחק של פחות מחצי שעת הליכה מכאן. השליט הגדול אפילו לא טרח לנקות אחרי הטבח!"

הקהל החל למלמל בהסכמה.

"גם כאשר יתבצע הניקוי", אמר האיש, "האם ידיו של השליט הגדול יחפרו את הקברים? לא! אנחנו נעשה זאת. לורד קלסייר אמר שזה יקרה".

"לורד קלסייר!" הסכימו כמה אנשים. הקבוצה הלכה וגדלה, והצטרפו אליה גם נשים ונערים.

הרעשים על הסולם הכריזו על הגעתו של האם. לאחר זמן קצר הצטרף אליו סייזד, ואז הגיעו גם בריזה, דוקסון, קפצן ואפילו קביים.

"לורד קלסייר!" הכריז האיש. אחרים הדליקו לפידים והאירו את הערפילים. "לורד קלסייר נלחם עבורנו היום! הוא הרג את אחד האינקוויזיטורים בני האלמוות!"

הקהל נהם בהסכמה.

"אבל אז הוא מת!" צעק מישהו.

דממה.

"ומה עשינו כדי לעזור לו?" שאל המנהיג. "רבים מאיתנו היו שם - אלפים מאיתנו. האם עזרנו לו? לא! המתנו והבטנו במתרחש, אפילו כשהוא נלחם עבורנו. עמדנו שם וראינו אותו נופל. ראינו אותו מת!

"או שאולי לא? מה השורד אמר לנו - שהשליט הגדול לא מסוגל באמת להרוג אותו? קלסייר הוא לורד הערפילים! האם הוא אינו נמצא איתנו אפילו עכשיו?"

וין פנתה אל האחרים. האם הביט במתרחש, אבל בריזה רק משך בכתפיו. "זה כנראה איזה משוגע. מטורף דתי".

"אני אומר לכם, חברים!" צרח האיש. הקבוצה הוסיפה לגדול, ועוד ועוד לפידים נדלקו. "אני אומר לכם את האמת! לורד קלסייר הופיע לפניי הלילה! הוא אמר שהוא תמיד יהיה איתנו. האם נוכל לאכזב אותו שוב?"

"לא!" נשמעה התגובה.

בריזה הניד בראשו. "לא חשבתי שהם מסוגלים לזה. חבל מאוד שזאת קבוצה קטנה –"

"מה זה?" שאל דוקס.

וין פנתה בהבעת תימהון. כיס של אור הופיע במרחק. כמו... לפידים מוארים בתוך הערפילים. אור נוסף הופיע במזרח, ליד משכנות הסקאא. אור שלישי הופיע. ורביעי. לאחר כמה רגעים נראה כאילו העיר כולה זהרה.

"גאון מטורף שכמותך..." לחש דוקסון.

"מה?" שאל קביים בפנים זעופים.

"בכלל לא הבנו אותו", אמר דוקס. "האטיום, הצבא, האצולה... זאת בכלל לא הייתה הפעולה שקלסייר תכנן. זאת הייתה התכנית האמיתית שלו! הצוות שלנו מעולם לא היה יכול להפיל את האימפריה האחרונה - היינו קטנים מדי. אבל האוכלוסייה של העיר..."

"אתה אומר לי שהוא עשה את זה בכוונה?" שאל בריזה.

"הוא תמיד שאל אותי את אותה שאלה", אמר סייזד מאחור. "הוא תמיד שאל אותי מה העניק לדתות את עוצמתן. בכל פעם עניתי לו את אותה תשובה..." סייזד הביט בהם, כשהוא מטה את ראשו. "אמרתי לו שזה היה מכיוון שמשהו הלהיב את המאמינים. משהו... או מישהו".

"אבל למה לא להגיד לנו?" שאל בריזה.

"מכיוון שהוא ידע", אמר דוקס בשקט. "הוא ידע שלעולם לא נסכים לזה. הוא ידע שהוא יצטרך למות".

בריזה הניד בראשו. "אני לא קונה את זה. אז למה בכלל לטרוח ולגייס אותנו לתכנית שלו? הוא היה יכול לעשות את כל זה לבדו".

למה בכלל לטרוח... "דוקס", אמרה וין והסתובבה אליו. "היכן המחסן שקלסייר שכר, המקום שבו הוא ערך את הפגישות שלו כמודיע?"

דוקסון חשב. "האמת היא שלא רחוק מכאן. במרחק שני רחובות. הוא אמר שהוא רצה שיהיה ליד מאורת הגיבוי..."

"הראה לי אותו!" אמרה וין כשהיא קופצת מעל קצה הבניין. הסקאא המתאספים המשיכו לצעוק, וכל צעקה הייתה חזקה מקודמתה. הרחוב כולו בער באור, ולפידים מרצדים הפכו את הערפילים לאדים בוהקים.

דוקסון הוביל אותה, ושאר חברי הצוות עקבו מאחור. המחסן היה מבנה גדול ועלוב באזור התעשייתי של משכנות הסקאא. וין ניגשה אליו, הבעירה פיוטר ושברה את המנעול.

הדלת נפתחה באטיות. דוקסון הרים את העששית, והאור חשף ערמות מנצנצות של מתכת. כלי נשק. חרבות, גרזינים, מוטות וקסדות נצצו באור - אוצר יקר ערך.

חברי הצוות הביטו בחדר בתמיהה.

"'זאת הסיבה", אמרה וין. "הוא היה צריך את התרמית של רנו כדי לרכוש כלי נשק בכמות אדירה. הוא ידע שתנועת המרי תצטרך את כלי הנשק האלו אם ברצונה לכבוש את העיר".

"אם כך, למה לאסוף צבא?" אמר האם. "האם גם זו הייתה תרמית?"

"כנראה", אמרה וין.

"טעות", אמר קול שהדהד במחסן הענק. "יש הרבה מעבר למה שאתם חושבים".

חברי הצוות קפצו ווין הבעירה את המתכות... עד שזיהתה את הקול. "רנו?"

דוקסון הרים את העששית למעלה. "חשוף את עצמך, יצור".

דמות נעה מהקצה האחורי של המחסן, אך היא נותרה בצללים. אבל כאשר דיברה, הקול היה מוכר. "הוא היה זקוק לצבא על מנת לספק לו את גרעין האנשים המאומנים של המהפכה. חלק זה של התכנית... נפגע מעט עקב הנסיבות. אבל זה לא היה החלק היחיד שלשמו הוא היה זקוק לכם. בתי האצולה היו צריכים ליפול על מנת ליצור ריק במבנה הפוליטי. חיילי הצבא היו צריכים לעזוב את העיר כדי שלא יטבחו בסקאא".

"הוא תכנן הכול מהתחלה", אמר האם בפליאה. "קלסייר ידע שהסקאא לא יתמרדו. דיכאו אותם במשך שנים רבות, ואימנו אותם לחשוב שהשליט הגדול הוא הבעלים של הגוף והנשמה שלהם. הוא הבין שהם לעולם לא יתמרדו... אלא אם כן הוא יעניק להם אל חדש".

"כן", אמר רנו וצעד קדימה. האור נצץ על פניו, ווין התנשמה בפליאה.

"קלסייר!" היא צרחה.

האם אחז בכתפה. "היזהרי, ילדה. זה לא הוא".

היצור הביט בה. פניו היו של קלסייר, אבל העיניים... שונות. הוא לא חייך את החיוך המוכר שלו. הוא נראה חלול. מת.

"אני מתנצל", הוא אמר. "זה היה החלק שלי בתכנית והסיבה שקלסייר שכר אותי מלכתחילה. הייתי צריך לקחת את עצמותיו ברגע שימות, ואז להופיע בפני המאמינים שלו ולהעניק להם אמונה וכוח".

"מה אתה?" שאלה וין באימה.

רנו-קלסייר הביט בה, ואז רעדו פניו ונעשו שקופים. היא הייתה יכולה לראות את העצמות מבעד לעור הצמיגי. הוא הזכיר לה...

"אתה ערפא".

"קנדרה", אמר היצור, בעוד עורו מאבד את שקיפותו. "אני ערפא ש... התפתח, ניתן לומר".

וין פנתה ממנו בגועל, כשהיא נזכרת ביצורים שראתה בערפילים. טורפי גופות, אמר לה קלסייר... יצורים שעיכלו את גופות המתים וגנבו את השלדים והצורות שלהם. האגדות אמיתיות יותר ממה שחשבתי.

"גם את היית חלק מהתכנית", אמר הקנדרה. "למעשה, כולכם. אתם שואלים מדוע הוא היה צריך צוות? הוא היה זקוק לאנשים בעלי מוסר, אנשים שאכפת להם מאנשים יותר מכסף. הוא העמיד אתכם בפני צבאות וקהל, ונתן לכם להתאמן בהנהגה. הוא השתמש בכם... אבל הוא גם אימן אתכם".

היצור הביט בדוקסון, בבריזה, ואחר בהאם. "בירוקרט, פוליטיקאי, גנרל. האומה החדשה שתיוולד זקוקה לאנשים בעלי כישרונות כמותכם". הקנדרה הנהן לעבר דף נייר שהיה מונח על שולחן קרוב. "זאת רשימת ההוראות שלכם. לי יש דברים אחרים לעשות".

הוא פנה לעזוב, נעצר על יד וין, ופנה לעברה בפנים הדומים להחריד לאלו של קלסייר. אבל היצור עצמו לא היה כמו רנו או קלסייר. הוא נראה קפוא ואדיש.

הקנדרה נשא שקיק קטן. "הוא ביקש ממני להעביר לך את זה". הוא שמט את השקיק לתוך ידה והמשיך הלאה. חברי הצוות פינו לו מרחב מעבר בזמן שעזב את המחסן.

בריזה התקדם ראשון לעבר השולחן, אבל האם ודוקסון השיגו אותו. וין הביטה לעבר השקיק. היא... פחדה לגלות מה היה בתוכו. היא מיהרה קדימה והצטרפה אל חברי הצוות האחרים.

הדף היה מפה של העיר, שהועתקה כנראה מההעתק שמארש שלח. בראש הדף נכתב המסר הבא.

חבריי, עבודה רבה נכונה לכם, ואתם חייבים לבצע אותה במהירות. אתם חייבים לארגן ולהפיץ את כלי הנשק הנמצאים במחסן הזה, ואתם חייבים לעשות זאת גם בשני מקומות דומים הנמצאים בתוך משכנות העוני. יש סוסים בחדר הצדדי כדי להקל את המסע.

ברגע שתפזרו את כלי הנשק, אתם חייבים להשתלט על שערי העיר ולהכניע את חיילי העיר שעוד נותרו. בריזה, הצוות שלך יעשה את זה - כבשו תחילה את מתקן הצבא כדי שתוכלו להשתלט ללא כל פגע על השערים.

יש ארבעה בתים גדולים שעדיין מחזיקים בנוכחות צבאית חזקה בעיר. סימנתי אותם על המפה. האם, הצוות שלך יטפל בהם. אנחנו לא רוצים כוח חמוש בעיר מלבד הכוח שלנו.

דוקסון, הישאר מאחור בזמן ההתקפה הראשונה. יותר ויותר סקאא יבואו אל המחסנים ברגע שהשמועה תתפשט. הצבאות של בריזה והאם יכללו חיילים שאימנו כבר, וגם כמה תוספות - כך אני מקווה – מהסקאא המתאספים ברחובות. תצטרכו לדאוג שהסקאא הרגילים יקבלו את כלי הנשק, כדי שקביים יוכל להוביל את ההתקפה על הארמון עצמו.

תחנות ההרגעה צריכות להיות מחוסלות כעת - רנו העביר את ההוראות לקבוצות התנקשות לפני שהוא בא לקרוא לכם לכאן. אם יש לכם זמן, שלחו כמה מהבריונים של האם כדי לבדוק את התחנות האלו. בריזה, צריך לפזר את המרגיעים שלך בין הקבוצות כדי לעודד אותם למעשי גבורה.

אני חושב שזה הכול. זאת הייתה פעולה נחמדה, לא? כשתזכרו אותי, אנא זכרו דבר אחד. זכרו לחייך. עכשיו, קדימה לעבודה.

מי ייתן ותשלטו בחוכמה.

המפה חילקה את העיר, והאזורים היו מסומנים בשמות חברי הצוות השונים. וין הבחינה שהיא וסייזד לא היו רשומים שם.

"אחזור אל הקבוצה שהשארנו ליד הבית", אמר קביים בקולו הרוטן. "אביא אותם לכאן כדי לקחת כלי נשק". הוא החל לצלוע משם.

"קביים?" אמר האם ופנה אליו. "מבלי להעליב, אבל... למה הוא כלל אותך כאחד ממנהיגי הצבא? מה אתה יודע על מלחמה?"

קביים נחר ואז הרים את המכנס וחשף צלקת ארוכה שהשתרעה לאורך השוק ועד ירכו - ככל הנראה מקור צליעתו. "מנין אתה חושב קיבלתי את זה?" הוא אמר והחל לעזוב את המקום.

האם פנה חזרה בפליאה. "אני לא מאמין שזה קורה".

בריזה הניד בראשו. "ואני חשבתי שאני יודע דבר או שניים על שימוש באנשים. זה... זה מדהים. הכלכלה על סף קריסה, ובתי האצולה שישרדו יצאו בקרוב למלחמה מחוץ לגבולות העיר. קל הראה לנו כיצד להרוג אינקוויזיטורים - אנחנו רק צריכים להכניע את האחרים ולערוף את ראשיהם. בנוגע לשליט הגדול..."

העיניים פנו לעבר וין. היא הביטה מטה לעבר השקיק שבידה ופתחה אותו. שקיק קטן עוד יותר, שהכיל כנראה חרוזי אטיום, נפל לידה. אחריו צנח מטיל מתכת עטוף בנייר. המתכת האחת-עשרה.

וין פתחה את הנייר.

וין, היה כתוב שם. המשימה המקורית שלך הייתה להתנקש הלילה בראשי האצולה שנותרו בעיר. אבל, טוב, שכנעת אותי שאולי מגיע להם לחיות.

מעולם לא הצלחתי להבין כיצד המתכת הארורה הזאת עובדת. בטוח לשרוף אותה - היא לא תהרוג אותך - אבל לא נראה שהיא עושה משהו יעיל. אם את קוראת את זה, אז לא הצלחתי להבין איך להשתמש בה כשהתמודדתי נגד השליט הגדול. איני חושב שזה משנה. אנשים צריכים להאמין במשהו, וזאת הייתה הדרך היחידה להעניק להם אמונה.

האחרים יצטרכו אותך. את הערפילאית שלהם כעת - תצטרכי להגן עליהם בחודשים הקרובים. האצולה תשלח מתנקשים נגד השליטים של הממלכה החדשה.

להתראות. אספר למארה עלייך. היא תמיד רצתה בת.

"מה כתוב שם, וין?" שאל האם.

"כתוב... שהוא לא ידע כיצד להשתמש במתכת האחת-עשרה. הוא מצטער - הוא לא היה בטוח כיצד לנצח את השליט הגדול".

"יש לנו עיר שלמה של אנשים שמוכנים להילחם בו", אמר דוקס. "אני בספק אם הוא מסוגל להרוג את כולנו - אם לא נהרוג אותו, פשוט נקשור אותו ונזרוק אותו אל המרתף".

האחרים הנהנו.

"בסדר!" אמר דוקסון. "בריזה והאם, אתם צריכים להגיע אל המחסנים האחרים ולהתחיל לחלק את כלי הנשק. קפצן, לך והבא את השוליות - נצטרך אותם להעברת הודעות. קדימה!"

כולם התפזרו. כעבור זמן קצר פרצו הסקאא שהם ראו מוקדם יותר אל המחסן, כשהם מחזיקים את הלפידים מעל ראשיהם ומביטים בתדהמה במספר כלי הנשק הרב. דוקסון פעל ביעילות, פקד על כמה מהאנשים לשמש כמחלקים, ושלח אחרים לאסוף את חבריהם ומשפחותיהם. אנשים החלו להצטייד בכלי נשק. כולם היו עסוקים מלבד וין.

היא הביטה בסייזד, שחייך לעברה. "לפעמים אנחנו פשוט צריכים להמתין מעט, גבירתי", הוא אמר. "ואז אנחנו מגלים בדיוק מדוע המשכנו להאמין. יש אמרה שאדון קלסייר אהב".

"תמיד יש סוד נוסף", לחשה וין. "אבל סז, לכולם יש מה לעשות מלבדי. הייתי צריכה להתנקש בראשי האצולה, אבל קל לא רצה שאעשה זאת".

"צריך לשתק אותם", אמר סייזד, "אבל לאו דווקא לרצוח. אולי התפקיד שלך היה פשוט להראות את זה לקלסייר?"

וין הנידה בראשה. "לא. אני צריכה לעשות יותר מזה, סז". היא אחזה בתסכול בשקיק הריק. משהו רשרש בתוכו.

היא השפילה מבט, פתחה את השקיק ומצאה בו פיסת נייר שלא ראתה לפני כן. היא הוציאה אותה ופתחה אותה בעדינות. זה היה הציור שקלסייר הראה לה - התמונה של הפרח. מארה תמיד שמרה אותה, חלמה על עתיד שבו השמש איננה אדומה, הצמחים ירוקים...

וין הרימה את מבטה.

בירוקרט, פוליטיקאי, חייל... יש משהו אחר שכל ממלכה צריכה.

מתנקש טוב.

היא פנתה, הוציאה בקבוקון מתכות ושתתה את תכולתו, כשהיא משתמשת בנוזל כדי לבלוע שני חרוזי אטיום. היא ניגשה אל ערמת כלי הנשק ולקחה כמה חצים. היו להם ראשי אבן. היא החלה לשבור את הראשים, כשהיא מותירה סנטימטר של עץ עליהם, וזרקה את פיסות העץ הנותרות על הרצפה.

"גבירתי?" שאל סייזד בדאגה.

וין חלפה על פניו וחיפשה דבר מה בתחמושת. היא מצאה את מבוקשה בחליפת שריון דמוית חולצה, מורכבת מטבעות גדולות ומשולבות של מתכת. היא הוציאה כמה מהן בעזרת פגיון ואצבעות מחוזקות בפיוטר.

"גבירתי, מה את עושה?"

וין ניגשה אל תיבה שעמדה ליד השולחן, שבה היא ראתה מבחר גדול של אבקות מתכת. היא מילאה את השקיק באבק פיוטר.

"אני מודאגת בנוגע לשליט הגדול", היא אמרה, לקחה שופין מהקופסה והחלה להסיר שבבים מהמתכת האחת-עשרה. היא עצרה - בעודה מביטה במתכת הכסופה והלא מוכרת - ואז בלעה את השבבים בלגימה מהבקבוקון. היא הניחה עוד כמה שבבים באחד מהבקבוקונים האחרים.

"המהפכה תוכל בוודאי להתמודד איתו", אמר סייזד. "הוא איננו חזק כל כך ללא המשרתים שלו, לדעתי".

"אתה טועה", אמרה וין, קמה והלכה לעבר הדלת. "הוא חזק, סז. קלסייר לא היה מסוגל להרגיש אותו, לא כמוני. הוא לא ידע".

"מה את עושה?" שאל סייזד מאחוריה.

וין עצרה על מפתן הדלת ופנתה אליו. הערפילים התערבלו סביבה. "בתוך הארמון עצמו יש חדר המוגן על ידי חיילים ואינקוויזיטורים. קלסייר ניסה להיכנס אליו פעמיים". היא פנתה לעבר הערפילים הקודרים. "הלילה, אני מתכוונת לגלות מה יש בו".

החלטתי שאני שמח על שנאתו של ראשק. טוב לי לזכור שיש אנשים שמתעבים אותי. התפקיד שלי איננו לחפש אהדה או אהבה; התפקיד שלי הוא לדאוג לכך שהאנושות תמשיך להתקיים.

פרק 36

וין הלכה בשקט לעבר קרדיק שאו. שמים מאחוריה בערו, והערפילים שיקפו ועמעמו את אורות אלפי הלפידים. הם נראו כמו כיפה זוהרת מעל העיר.

האור היה צהוב; זה היה צריך להיות הצבע של השמש, קלסייר תמיד אמר.

ארבעה שומרים עצבניים המתינו בשער הארמון שהיא וקלסייר תקפו בעבר. הם הביטו בה מתקרבת. וין הלכה לאט, בשקט, על האבנים הרטובות מערפילים, כשגלימת הערפילאים שלה מרשרשת.

אחד השומרים הנמיך את החנית לעברה, ווין נעצרה ישירות מולו.

"אני מכירה אתכם", היא אמרה בשקט. "אתם סבלתם בבתי החרושת, במכרות, בכבשנים. אתם יודעים שיום אחד הם יהרגו גם אתכם ויותירו את המשפחות שלכם למות מרעב. לכן הלכתם לשרת את השליט הגדול - אשמים אבל נחושים - והצטרפתם אל השומרים שלו".

ארבעת האנשים הביטו זה בזה בבלבול.

"האור שמאחוריי מגיע ממרד הסקאא הגדול", היא אמרה. "כל העיר קמה כדי להפיל את השליט הגדול. אינני מאשימה אתכם על הבחירה שלכם, אבל הגיע הזמן לשינוי. המורדים האלו יוכלו להיעזר באימונים ובידע שלכם. לכו אליהם - הם מתאספים בכיכר השורד".

"כיכר... השורד?" שאל חייל.

"המקום שבו השורד מהת'סין נהרג מוקדם יותר היום".

ארבעת האנשים החליפו מבטים מוטרדים.

וין שלהבה את הרגשות שלהם קלות. "אינכם צריכים לחיות עוד עם האשמה".

לבסוף צעד אחד האנשים קדימה, קרע את הסמל מהמדים שלו וצעד בנחישות לעבר הלילה. שלושת האחרים היססו ופנו אחריו - כשהם מותירים את וין מול הכניסה הפתוחה אל הארמון.

וין הלכה במסדרון והגיעה אל חדר השמירה שהייתה בו בעבר. היא צעדה פנימה - כשהיא חולפת על פני קבוצה של שומרים מפטפטים מבלי לפגוע באיש מהם - ונכנסה אל המסדרון שמעבר לו. מאחוריה, השומרים התנערו מההפתעה וקראו בקול רם. הם רצו אל המסדרון, אבל וין קפצה ודחפה כנגד מעמדי העששיות, וזרקה את עצמה אל המסדרון.

קולות האנשים התרחקו. הם לא היו מסוגלים להשיג אותה אפילו בריצה. היא הגיעה אל קצה המסדרון ואז נחתה ברכות על הקרקע, כשהגלימה עוטפת אותה. היא המשיכה ללכת בקצב אטי אך נחוש. לא הייתה סיבה לרוץ. הם בכל מקרה ימתינו לה.

היא חלפה על פני קשת גדולה ונכנסה אל החדר המרכזי בעל הגג הקמור. ציורי כסף עיטרו את הקירות, מחתות בערו בפינותיו, והרצפה הייתה שיש שחור.

שני אינקוויזיטורים חסמו את דרכה.

וין חצתה את החדר בשקט, מתקרבת אל הבניין בתוך בניין, שהיה יעדה.

"אנחנו מחפשים כל הזמן הזה", אמר אינקוויזיטור בקול חורק. "ואת באה אלינו. בפעם השנייה".

וין נעצרה כחמישה מטרים מול הזוג. הם התנשאו מעליה, כל אחד גבוה ממנה במטר, כשהם מחייכים ובטוחים בעצמם.

וין שרפה אטיום, הכניסה את ידיה מתחת לגלימתה וזרקה עשרות ראשי חץ לאוויר. היא הבעירה פלדה ודחפה אותם כנגד טבעות המתכת שהיו קשורות ברפיון לכפיסי העץ השבורים. הקליעים נורו קדימה וטסו לאורך החדר. האינקוויזיטור המוביל צחקק, הרים יד ודחף בבוז את החצים.

הדחיפה שלו קרעה את הטבעות מהחצים, וזרקה את חתיכות המתכת אחורנית. אבל ראשי החץ המשיכו קדימה - כשהם לא נדחפים עוד מאחור, אלא נישאים על ידי התנופה הקטלנית.

האינקוויזיטור פער את פיו בהפתעה כשעשרים חצים לערך ננעצו בו. כמה מהם חדרו את בשרו ובקעו מהצד השני, כשהם מתרסקים אל קיר האבן שמאחוריו. אחרים ננעצו ברגליו של חברו.

האינקוויזיטור המוביל הזדעזע ורעד, בעודו מתמוטט אל הרצפה. האחר נהם, נותר עומד על רגליו, אבל צלע מעט על הרגל הפגועה. וין שעטה קדימה והבעירה פיוטר. האינקוויזיטור הנותר נע לחסום אותה, אבל היא הושיטה יד לתוך גלימתה וזרקה חופן גדול של אבקת פיוטר.

האינקוויזיטור נעצר בבלבול. ב"עיניו" הוא היה מסוגל לראות רק אלפי קווים כחולים - שכל אחד מהם הוביל אל גרגיר מתכת. בגלל הכמות האדירה של מקורות המתכת במקום אחד, הקווים כמעט עיוורו אותו.

האינקוויזיטור הסתובב בכעס כאשר וין חלפה על פניו. הוא דחף כנגד האבק כדי להסיט אותו משם, אבל כשעשה זאת, וין שלפה פגיון זכוכית וזרקה אותו לעברו. בבלבול הקווים הכחולים וצללי האטיום, הוא החטיא את הפגיון המתקרב, והוא ננעץ ישירות בירכו. הוא נפל וקילל בקולו הסדוק.

טוב מאוד שזה עבד, חשבה וין, כשהיא מזנקת מעל דמותו הנאנקת של האינקוויזיטור הראשון. לא הייתי בטוחה בנוגע לעיניים שלהם.

היא זרקה את משקלה כנגד הדלת, הבעירה פיוטר וזרקה חופן אבק כדי למנוע מהאינקוויזיטור הנותר להתמקד במתכות שעל גופה. היא לא התכוונה להילחם בשניים - לאחר שראתה כמה קשה היה לקלסייר להילחם נגד אחד מהם. המטרה של הפריצה לא הייתה להרוג, אלא לאסוף מידע ולהימלט.

וין פרצה אל הבניין בתוך הבניין, כשהיא כמעט מועדת על שטיח מאיזו פרווה אקזוטית. היא הזעיפה פנים, סקרה את החדר במהירות, כשהיא תרה אחר הדברים שהשליט הגדול הסתיר בו.

זה חייב להיות כאן, היא חשבה בייאוש. הרמז כיצד ניתן להביס אותו - הדרך שבה אפשר לנצח בקרב הזה. היא סמכה על כך שהפציעות של האינקוויזיטורים יעכבו אותם מספיק זמן, כדי שהיא תוכל למצוא את הסוד של השליט הגדול ולהימלט.

לחדר הייתה יציאה אחת בלבד - הכניסה שממנה הגיעה - וקמין בער במרכזו. הקירות היו מעוטרים בקישוטים מוזרים; פרוות רבות היו תלויות, צבועות בתבניות משונות. היו כמה ציורים ישנים בצבעים דהויים ובבדים מוצהבים.

וין חיפשה במהירות, בדחיפות, אחר כל דבר שיכול להיות נשק כנגד השליט הגדול. לרוע המזל, היא לא ראתה משהו מועיל. החדר היה מוזר אבל לא יוצא דופן. למעשה, הייתה בו חמימות ביתית, כמו חדר עבודה או סלון אישי. הוא הכיל חפצים וקישוטים מוזרים - כמו קרניים של חיה משונה וזוג נעליים בעלות סוליות עבות ושטוחות. זה היה חדר של אדם שאהב לצבור חפצים, מקום שבו שומרים זיכרונות.

היא זינקה כשמשהו נע ליד מרכז החדר. כיסא מסתובב ניצב ליד הקמין, והוא הסתובב באטיות וחשף אדם זקן ומקומט שישב בו. הוא היה קירח עם כתמי כבד על עורו, ונראה בשנות השבעים לחייו. הוא לבש בגדים שחורים ועשירים והזעיף פנים בכעס לעבר וין.

זהו זה, חשבה וין. נכשלתי - אין כאן דבר. הגיע הזמן לברוח.

בדיוק כשהיא החלה לפנות, ידיים גסות אחזו בה מאחור. היא קיללה ונאבקה, בעודה מביטה מטה ומבחינה ברגלו המדממת של האינקוויזיטור. אפילו בעזרת הפיוטר הוא לא היה מסוגל ללכת. היא ניסתה לחמוק ממנו, אבל האינקוויזיטור החזיק בה היטב.

"מה זה?" שאל האדם הזקן בכעס וקם ממקומו.

"אני מצטער, השליט הגדול", אמר האינקוויזיטור בהכנעה.

השליט הגדול! אבל... ראיתי אותו. הוא היה אדם צעיר.

"הרוג אותה", אמר הזקן והניף את ידו.

"אדוני הלורד", אמר האינקוויזיטור. "הילדה הזאת... מעניינת מאוד. האם אוכל לשמור אותה לזמן מה?"

"מה כל כך מעניין בה?" אמר השליט הגדול ונאנח כשהתיישב שוב.

"אנחנו רוצים לבצע פנייה רשמית, השליט הגדול", אמר האינקוויזיטור. "לפגישה עם קנטון האדיקות".

"שוב הסיפור זה?" אמר השליט הגדול בעייפות.

"בבקשה, אדוני השליט", אמר האינקוויזיטור. וין הוסיפה להיאבק ולהבעיר פיוטר. האינקוויזיטור הצמיד את זרועותיה לצדדים, והבעיטות האחוריות שלה לא השפיעו עליו כלל. הוא כל כך חזק! היא חשבה בכעס.

ואז היא נזכרה. המתכת האחת-עשרה. הכוח שלה שוכן בתוכה ויוצר מאגר לא מוכר. היא הרימה מבט ונעצה אותו בזקן. כדאי שזה יעבוד. היא שרפה את המתכת האחת-עשרה.

דבר לא אירע.

וין נאבקה בזעם, כשלבה מתכווץ בקרבה. ואז היא ראתה אותו, אדם אחר שעמד לצד השליט הגדול. מנין הוא הגיע? היא לא ראתה כשנכנס.

היה לו זקן מלא והוא לבש בגדי צמר עבים וגלימה עבה. הבגדים לא היו יקרים, אבל נעשו במלאכת מחשבת. הוא קם באטיות ונראה... מרוצה. הוא חייך בשמחה.

וין הטתה את ראשה. היה משהו מוכר באדם הזה. הפנים שלו דמו לאדם שהרג את קלסייר. אבל האיש הזה היה מבוגר יותר ו... חי.

וין פנתה הצדה. אדם לא מוכר נוסף עמד לצדה, אציל צעיר. הוא היה סוחר לפי מראה חליפתו - ועשיר מאוד.

מה קורה כאן?

המתכת-האחת עשרה כבתה. שני האנשים נעלמו כרוחות רפאים.

"בסדר גמור", אמר השליט הגדול הזקן ונאנח. "אני מסכים לבקשתך. ניפגש בעוד כמה שעות - טבדיאן כבר ביקש התאספות כדי לדון בעניינים המתרחשים מחוץ לארמון".

"אה", אמר האינקוויזיטור השני. "כן... טוב מאוד שהוא יהיה שם. טוב מאוד".

וין המשיכה להיאבק בזמן שהאינקוויזיטור דחף אותה לקרקע, הרים את ידו ואחז בדבר מה שהיא לא יכלה לראות. הוא הניף יד וכאב אדיר התפוצץ בראשה.

למרות הפיוטר, היא איבדה את הכרתה.

אלנד מצא את אביו בכניסה הצפונית של מצודת ונטור, הקטנה והמאיימת פחות, אף שהיה ניתן לכנות אותה כך רק בהשוואה לאולם הראשי המפואר.

"מה קורה?" שאל אלנד, כשהוא לובש את מעילו ושערו סתור מהשינה. לורד ונטור עמד עם מפקדי המשמר ומנהלי התעלות. חיילים ומשרתים היו פזורים במסדרון החום והלבן, ממהרים אנה ואנה באווירה של חשש כבד.

לורד ונטור התעלם משאלתו של אלנד, וקרא לשליח כדי שירכב אל רציפי הנמל המזרחיים.

"אבא, מה קורה?" חזר אלנד על דבריו.

"מרד סקאא", הפטיר לורד ונטור.

מה? חשב אלנד כשלורד ונטור קרא לקבוצת חיילים נוספת. זה בלתי אפשרי. מרד סקאא בלות'אדל עצמה... אי אפשר להעלות זאת על הדעת. אין להם יכולת מחשבתית למהלך נועז שכזה, הם פשוט...

ואלט היא סקאא, הוא חשב. אתה צריך להפסיק לחשוב עליהם כמו האצילים האחרים, אלנד. אתה צריך לפקוח את העיניים.

צבא העיר עזב את המקום, יצא לטבוח בקבוצת מורדים אחרת. הסקאא נאלצו לראות את ההוצאות להורג לפני כמה שבועות, שלא לדבר על השחיטה של היום. לחצו אותם עד לנקודת שבירה.

טמדרה ניבא את זה, הבין אלנד. וכך לפחות עשרה פילוסופים בתורת הממשלה. הם אמרו שהאימפריה האחרונה לא תוכל להתקיים לנצח. גם אם אל עומד בראשה, יום אחד יקומו האנשים... וזה התרחש עכשיו. אני חי במהלך ההפיכה!

ואני... בצד הלא נכון.

"מדוע מנהלי התעלות נמצאים כאן?" שאל אלנד.

"אנחנו עוזבים את העיר", אמר לורד ונטור בקצרה.

"עוזבים את המצודה?" שאל אלנד. "היכן הכבוד בזה?"

לורד ונטור נחר. "זה לא קשור לאומץ, ילד. זה קשור להישרדות. הסקאא תוקפים את השערים הראשיים, טובחים את מה שנותר מצבא העיר. אין לי כוונה להמתין עד שהם יבואו לערוף את ראשי".

"אבל..."

לורד ונטור הניד בראשו. "אנחנו עוזבים בכל מקרה. משהו... התרחש בבורות לפני כמה ימים. השליט הגדול לא ישמח כשיגלה זאת". הוא צעד אחורנית ונופף יד לעבר מפקד מנהלי התעלות.

מרד סקאא, חשב אלנד, כשהוא עדיין משותק במקצת. על מה הזהיר אותנו טמדרה בכתביו? שכאשר יגיע סוף-סוף המרד האמיתי, הסקאא יטבחו את כל האנשים מסביב ללא הבחנה... וחייהם של האצילים יהיו כקליפת השום.

הוא ניבא שהמרד ידעך במהרה, אבל יותיר אחריו ערמות של גופות. אלפי אנשים מתים. עשרות אלפים.

"מה קורה איתך, ילד?" שאל לורד ונטור. "לך וארגן את הדברים שלך".

"אני לא הולך", הפתיע את עצמו אלנד בדבריו.

לורד ונטור הזעיף פנים. "מה?"

אלנד הרים את מבטו. "אני לא הולך, אבא".

"הו, אתה הולך", אמר לורד ונטור ונתן באלנד את אחד המבטים הרציניים שלו.

אלנד הביט לתוך העיניים האלו - העיניים שכעסו לא מכיוון שהיה אכפת להן מביטחונו של אלנד, אלא מכיוון שאלנד החליט להמרות את פיו. ובאופן מוזר, אלנד לא חש רתיעה כלשהי. מישהו חייב לעצור את זה. המרד יכול להועיל, אבל רק אם הסקאא לא יתעקשו לחסל את בני בריתם. וזה התפקיד של האצילים - להיות בני בריתם נגד השליט הגדול. הוא האויב שלנו גם.

"אבא, אני רציני", אמר אלנד. "אני רוצה להישאר".

"לכל הרוחות, ילד! האם אתה חייב תמיד ללעוג לי?"

"זה לא קשור לנשפים או לארוחות צהריים, אבא. זה קשור למשהו חשוב בהרבה".

לורד ונטור הרהר. "אתה לא מתכוון להעיר איזו הערה מתוחכמת? לא מתכוון להתנהג כמו ליצן?"

אלנד הניד בראשו.

לורד ונטור חייך לפתע. "אם כך, הישאר, ילד. זה רעיון טוב. מישהו צריך לשמור על הנוכחות שלנו כאן בזמן שאלך לאגד את כוחותינו. כן... זה רעיון טוב מאוד".

אלנד היסס והזעיף קלות למראה החיוך בעיניו של אביו. האטיום - אבא רוצה שאפול במקומו. ו... אפילו אם השליט הגדול לא יהרוג אותי, אבא מניח שאמות בידי המרד. בכל מקרה, הוא יצליח להיפטר ממני.

אני באמת לא כל כך טוב בזה, נכון?

לורד ונטור צחק לעצמו ופנה ממנו.

"לפחות השאר לי כמה חיילים", אמר אלנד.

"אתה יכול לקבל את רובם", אמר לורד ונטור. "יהיה קשה מאוד להוציא אפילו סירה אחת עם כל הבלגן הזה. בהצלחה, ילד. מסור דרישת שלום לשליט הגדול בהיעדרי". הוא צחק שוב ונע לעבר סוסו החסון, שהיה מוכן לרכיבה מחוץ למצודה.

אלנד עמד במסדרון, ולפתע נעשה מרכז תשומת הלב. שומרים ומשרתים מתוחים הבינו שזנחו אותם ופנו אל אלנד בעיניים נואשות.

אני... האחראי, חשב אלנד בהלם. מה עכשיו? בחוץ הוא ראה את הערפילים בוערים באור הלהבות. כמה מהשומרים צעקו שחבורת סקאא גדולה צועדת לעבר השערים.

אלנד ניגש אל הדלת הפתוחה והביט אל הכאוס המתחולל לפניו. המסדרון השתתק מאחוריו. האנשים ההמומים הבינו עד כמה המצב מסוכן.

אלנד עמד למשך זמן מה ואחר כך הסתובב. "המפקד!" הוא אמר. "אסוף את כוחותיך ואת המשרתים שנותרו - אל תשאיר איש מאחור - וצעדו אל מצודת לקאל".

"מצודת... לקאל, אדוני הלורד?"

"קל יותר להגן עליה", אמר אלנד. "ומלבד זאת, לשנינו אין מספיק חיילים. בנפרד, יהרגו את כולנו, אבל אם נעמוד יחדיו, יש לנו סיכוי לשרוד את הלילה. נציע את אנשינו לבית לקאל בתמורה להגנה".

"אבל... אדוני הלורד", אמר החייל. "משפחת לקאל היא האויבת שלנו".

אלנד הנהן. "כן, אבל מישהו מאיתנו צריך להתפשר ראשון. עכשיו, לך לדרכך!"

האיש הצדיע ורץ לבצע את פקודותיו.

"הו, והמפקד?" אמר אלנד.

החייל נעצר.

"בחר את חמשת החיילים הטובים ביותר שלך שישמשו לי כמשמר כבוד. אני משאיר אותך בראש הכוח - לחמישה האלו ולי יש משימה אחרת".

"אדוני הלורד?" שאל המפקד בבלבול. "על איזו משימה מדובר?"

אלנד פנה חזרה אל הערפילים. "אנחנו עומדים להסגיר את עצמנו".

וין התעוררה במקום רטוב. היא השתעלה, נאנחה והרגישה כאב חד בעורפה. היא פקחה את עיניה הדואבות - כשהיא ממצמצת מים שנשפכו עליה - ושרפה מיד פיוטר ובדיל כדי להתעורר לגמרי.

זוג ידיים גסות הרימו אותה לאוויר. היא השתעלה כשהאינקוויזיטור תחב משהו לתוך פיה.

"בלעי", הוא פקד עליה וסובב את זרועה.

וין זעקה וניסתה ללא הצלחה להתגבר על הכאב. בסופו של דבר היא נכנעה ובלעה את חתיכת המתכת.

"עכשיו שרפי אותה", פקד האינקוויזיטור וסובב את זרועה עוד יותר.

וין התנגדה לו בעודה חשה את מאגר המתכת הלא מוכר בתוכה. אולי האינקוויזיטור מנסה לגרום לה לבלוע מתכת רעה שתגרום לה להרגיש רע - או גרוע מכך, להרוג אותה.

אבל יש דרכים פשוטות בהרבה להרוג אסיר, היא חשבה בכאב. זרועה כאבה כל כך, עד שהרגישה שהיא עומדת להיקרע ממקומה. לבסוף היא נכנעה ושרפה את המתכת.

בן רגע נעלמו כל מאגרי המתכות האחרים שלה.

"יפה", אמר האינקוויזיטור וזרק אותה אל הקרקע. האבנים היו רטובות מדלי המים שנשפך עליה ועליהן. האינקוויזיטור פנה ועזב את התא, וטרק את הדלת מאחוריו. הוא נעלם מבעד לדלת אחרת בקצה השני.

וין זחלה על ברכיה ועיסתה את זרועה, כשהיא מנסה להבין מה קרה. המתכות שלי! היא חיפשה ביסודיות את המאגרים ולא מצאה אותם. היא לא הרגישה את המתכות, אפילו לא את זו שבלעה זה עתה.

מה זה היה? המתכת השתים-עשרה? אולי האלומנטיקה אינה מוגבלת כל כך כפי שקלסייר והאחרים אמרו לה.

היא נשמה כמה נשימות עמוקות. היה שם משהו... שדחף אותה. נוכחותו של השליט הגדול. היא יכלה להרגיש אותה, אף שהיא לא הייתה חזקה כמו קודם לכן, כאשר הוא הרג את קלסייר. אבל היא לא יכלה לשרוף נחושת - ולא הייתה לה דרך להסתתר מנחת זרועו האיומה והכול-יכולה כמעט של השליט הגדול. היא חשה את הדיכאון מכווץ אותה ופוקד עליה לשכב אחורנית, להיכנע...

לא! היא חשבה. אני חייבת לצאת מכאן. אני חייבת להישאר חזקה!

היא אילצה את עצמה לקום, לעמוד ולבחון את סביבתה. כלאה נראה ככלוב יותר מאשר כתא. היו לו סורגים לאורך שלושה מארבעת קירותיו, והוא לא הכיל ריהוט - אפילו לא מקום לישון בו. היו עוד שני תאי כלובים בחדר, והיא הייתה בכלוב המרכזי.

היא הופשטה ונותרה בבגדיה התחתונים. המהלך נועד לוודא שהיא לא נושאת על עצמה מתכות. היא הביטה סביב. החדר היה ארוך וצר ובעל קירות אבן קרים. שרפרף הוצב בפינה אחת, אבל מלבדו היה החדר ריק.

אילו הייתי יכולה למצוא קצת מתכת...

היא החלה לחפש, ומיד ניסתה לשרוף ברזל, כשהיא מצפה לראות את הקווים הכחולים - אבל, כמובן, לא היה לה ברזל. היא נדה בראשה על המהלך הטיפשי, אבל היה זה סימן שהמחיש לה כמה היא הסתמכה על כוחות האלומנטיקה שלה. היא הרגישה... עיוורת. היא לא הייתה מסוגלת לשרוף בדיל כדי לשמוע קולות. היא לא הייתה יכולה לשרוף פיוטר כדי להתחזק כנגד ראשה וזרועה הכואבים. היא לא הייתה מסוגלת לשרוף ארד כדי לחפש אלומנטיקנים בסביבה.

כלום. היא לא הרגישה כלום.

חיית מספיק טוב בעבר ללא אלומנטיקה, היא אמרה לעצמה בעיקשות. את יכולה להסתדר בלעדיה גם עכשיו.

למרות כל זאת, היא חיפשה ברצפת התא מסמר או סיכה. היא לא מצאה דבר, ולכן הפנתה את תשומת לבה אל הסורגים. היא לא הצליחה למצוא דרך להסיר מהם שבבי מתכת.

יש כאן כל כך הרבה מתכת, היא חשבה בתסכול. ואני לא מסוגלת להשתמש בה!

היא התיישבה על הרצפה, כשהיא מכווצת כנגד קיר האבן, ורעדה בשקט בבגדיה הרטובים. בחוץ עדיין היה חשוך. חלון החדר אפשר לערפילים לחדור פנימה. מה קרה לתנועת המרי? מה קרה לחבריה? היא חשבה שהערפילים בחוץ בהירים מהרגיל. אורות לפידים בלילה? חושיה, ללא בדיל, היו חלשים מכדי לדעת.

מה חשבתי לעצמי? היא חשבה בייאוש. האם באמת האמנתי שאוכל להצליח היכן שקלסייר נכשל? הוא ידע שהמתכת האחת-עשרה חסרת תועלת.

האמת שהיא עשתה משהו - אבל היא לא הרגה את השליט הגדול. היא ישבה וחשבה, בניסיון להבין מה קרה. הייתה תחושת מוכרת באופן מוזר בדברים שהמתכת האחת-עשרה הראתה לה. לא האופן שבו החזיונות הופיעו, אלא תחושתה של וין כאשר היא שרפה את המתכת.

זהב. כששרפתי את המתכת האחת-עשרה הרגשתי כמו בזמן שקלסייר אמר לי לשרוף זהב.

יכול להיות שהמתכת האחת-עשרה לא הייתה בכלל "אחת-עשרה"? זהב ואטיום תמיד נראו זוג מוזר לווין. כל המתכות האחרות הגיעו בזוגות - מתכת בסיסית והסגסוגת שלה, כל אחת עשתה פעולה הפוכה לאחרת. ברזל משך, פלדה דחפה. אבץ משך, ארד דחף. זה היה הגיוני. רק לא בזהב ואטיום.

האם המתכת האחת-עשרה היא למעשה סגסוגת של אטיום או זהב? כלומר... זהב ואטיום אינם זוג. הם עושים דברים שונים. דומים, אבל שונים. הם כמו...

כמו המתכות האחרות, שהיו מחולקות לקבוצות בסיסיות. מתכות גופניות: ברזל, פלדה, בדיל ופיוטר. מתכות רוחניות: ארד, נחושת, אבץ ופליז. וגם... היו המתכות שהשפיעו על הזמן: זהב והסגסוגת שלו, האטיום והסגסוגת שלו.

זאת אומרת שיש מתכת נוספת. מתכת שעדיין לא התגלתה - כנראה מכיוון שאטיום וזהב הם מתכות יקרות מכדי לבצע ניסויים על סגסוגות.

אבל מה עוזר לה הידע הזה? "המתכת האחת-עשרה" שלה הייתה כנראה רק בת הזוג של זהב - המתכת שקלסייר אמר לה שהיא חסרת התועלת מכולן. זהב הראה לווין את עצמה - או לפחות גרסה אחרת של עצמה שהיא הייתה מסוגלת לגעת בה. אבל זה היה פשוט חיזיון של מה שהיה יכול לקרות אילו העבר שלה היה שונה.

המתכת האחת-עשרה הייתה דומה: במקום להראות לווין את העבר שלה, היא הראתה חזיונות דומים של אנשים אחרים. וזה אמר לה... כלום. מה זה משנה מה השליט הגדול היה יכול להיות? מי שהוא כעת, העריץ ששלט באימפריה האחרונה, הוא האדם שהיא צריכה לנצח.

דמות הופיעה על מפתן הדלת - אינקוויזיטור בגלימה שחורה, הברדס שמוט על פניו. היא לא ראתה את תווי פניו, אבל היתדות בקעו מתוך הצללים.

"הגיע הזמן", הוא אמר. אינקוויזיטור נוסף המתין לידו, כשהיצור הגדול הוציא מפתחות ופתח את דלתה של וין.

וין התכווצה. הדלת נפתחה והיא קמה על רגליה ורצה קדימה.

האם תמיד הייתי כל כך אטית ללא פיוטר? היא חשבה באימה. בזמן שחלפה על פניו, תפס האינקוויזיטור את זרועה בתנועות אדישות, ללא כל מאמץ - והיא ראתה מדוע. ידיו נעו במהירות על-טבעית וגרמו לתנועותיה שלה להיראות מגושמות.

האינקוויזיטור הרים אותה, סובב אותה והצמיד אותה אליו. הוא חייך את חיוכו המרושע. פניו היו מכוסים צלקות. צלקות שנראו כמו...

פציעות של ראשי חץ, היא חשבה בהלם. אבל... הוא כבר התרפא? איך זה אפשרי?

היא נאבקה, אבל גופה החלש וחסר הפיוטר לא היווה תחרות לכוחו של האינקוויזיטור. היצור נשא אותה לעבר הדלת, והאינקוויזיטור השני נסוג לאחור, בעודו מביט בה ביתדות הבוקעות מתוך ברדסו. האינקוויזיטור שנשא אותה חייך, אבל פיו של האינקוויזיטור השני היה רק פס דק.

וין ירקה על האינקוויזיטור השני בזמן שחלפה על פניו, והרוק שלה פגע ישירות באחת היתדות. הלוכד שלה לקח אותה מהחדר דרך מסדרון צר. היא זעקה לעזרה, אבל ידעה שצרחותיה - באמצע קרדיק שאו - חסרות תועלת. לפחות היא הצליחה להרגיז את האינקוויזיטור שסובב את זרועה.

"שקט", הוא אמר כשהיא נאנקה בכאב.

וין השתתקה והחליטה להתמקד בניסיון לזהות את מיקומה. הם היו כנראה באחת הקומות התחתונות של הארמון. המסדרונות היו ארוכים מכדי שהם יהיו באחד המגדלים או הצריחים. העיטורים היו מפוארים, אבל החדרים היו נעולים... ללא שימוש. השטיחים היו נקיים, הריהוט מושלם ללא רבב. הייתה לה תחושה שציורי הקיר כמעט לא נראו, אפילו על ידי האנשים שעברו בחדרים האלו.

בסופו של דבר נכנסו האינקוויזיטורים אל גרם מדרגות והחלו לטפס. אנחנו באחד הצריחים, היא חשבה.

וין יכלה להרגיש את השליט הגדול מתקרב אליה בכל מדרגה. נוכחותו בלבד הייתה מסוגלת לדכא את רגשותיה, לשלול את כוח הרצון שלה, ולהעצים את רגשות הדיכאון והבדידות בתוכה. היא רפתה באחיזתו של האינקוויזיטור וחדלה להיאבק בו. היא נאלצה להשקיע את כל האנרגיה שלה בהתנגדות ללחץ של השליט הגדול על נשמתה.

כעבור זמן קצר בגרם מדרגות סגור דמוי מנהרה, לקחו אותה האינקוויזיטורים אל חדר עגול וגדול. ולמרות כוח ההרגעה של השליט הגדול, ולמרות הביקורים שלה במצודות האצילים, וין נעצרה כדי להביט סביבה. הם היו בחדר בעל פאר והוד שהיא לא ראתה מימיה.

החדר היה מעוצב כמו גליל גדול. הקיר - היה בו רק אחד, בנוי בצורה מעגלית - היה עשוי כולו מזכוכית. החדר זהר באור רפאים מן הלהבות שמאחורי הקיר. הזכוכית הייתה צבועה, אף שהיא לא הראתה תמונה כלשהי. לעומת זאת היא נוצרה מלוח זכוכית בודד, והצבעים שבה התערבלו יחדיו כמו רצועות ארוכות ודקות. כמו...

כמו ערפילים, היא חשבה בפליאה. זרמים צבעוניים של ערפילים השטים במעגל סביב החדר.

השליט הגדול ישב על כס גבוה במרכז החדר. הוא כבר לא היה השליט הגדול הזקן - זאת הייתה הגרסה הצעירה, האיש הנאה שהרג את קלסייר.

האם הוא מתחזה? לא, אני יכולה להרגיש אותו - בדיוק כפי שיכולתי להרגיש את הקודם. הם אדם אחד. האם הוא מסוגל לשנות את צורתו? להופיע צעיר כשהוא רוצה להציג פנים נאים?

קבוצה קטנה של מחייבים מקועקעים לבושי גלימות אפורות עמדו ושוחחו בקצה החדר. שבעה אינקוויזיטורים עמדו בהמתנה, כמו שורת צללים עם עיני ברזל. זאת אומרת שהיו בסך הכול תשעה אינקוויזיטורים, כולל השניים שליוו את וין. הלוכד מצולק הפנים העביר אותה לאחד האחרים, שהחזיק אותה באחיזה חזקה ודומה.

"בואו נתחיל", אמר השליט הגדול.

מחייב רגיל צעד קדימה והשתחווה. ברעד פנימי, היא זיהתה אותו.

לורד הפרלנים טבידיאן, היא חשבה כשהביטה באדם הרזה והמקריח. אבי...

"אדוני השליט", אמר טבידיאן, "סלח לי, אבל איני מסוגל להבין. כבר שוחחנו בעבר על העניין הזה!"

"האינקוויזיטורים טוענים שיש להם דבר מה להוסיף", אמר השליט הגדול בקול עייף.

טבידיאן הביט בווין והזעיף פניו בבלבול. הוא לא יודע מי אני, היא חשבה. הוא מעולם לא ידע שהוא אב.

"אדוני הלורד", אמר טבידיאן. "הבט מחוץ לחלונך! האין דברים חשובים יותר עבורנו? העיר כולה מורדת בנו! הסקאא מאירים לפידים בלילה ומעיזים לצאת החוצה בערפילים. הם קוראים דברי כפירה, מתפרעים ותוקפים את מצודות האצולה!"

"תן להם", אמר השליט הגדול בקול אדיש. הוא נראה כל כך... מותש. הוא ישב בנוקשות על הכס, אבל הייתה תשישות בקולו ובאופן שבו התנהל.

"אבל אדוני השליט!" אמר טבידיאן. "הבתים הגדולים נופלים!"

השליט הגדול החווה בביטול. "טוב לטהר קצת את בתי האצולה מדי מאה שנה. זה יוצר חוסר יציבות ומונע מהם להרגיש בטוחים מדי. בדרך כלל אני נותן להם להרוג זה את זה במלחמות הטיפשיות שלהם, אבל גם המהומות האלו משיגות את המטרה".

"ומה... אם הסקאא יגיעו אל הארמון?"

"אז אטפל בהם", אמר השליט הגדול ברכות. "הפסק לשאול אותי בנושא מרגע זה".

"כן, אדוני השליט", אמר טבידיאן, השתחווה ונסוג לאחור.

"כעת", אמר השליט הגדול ופנה לעבר האינקוויזיטורים. "איזו עדות אתם רוצים להציג לפניי?"

האינקוויזיטור המצולק צעד קדימה. "השליט הגדול, אנחנו רוצים להגיש בקשה רשמית שהנהגת המיניסטריון שלך תילקח מ... האנשים האלו ותוענק לאינקוויזיטורים".

"כבר שוחחנו על כך", אמר השליט הגדול. "אני זקוק לך ולאחיך כדי שתבצעו משימות חשובות יותר. אתם יקרים מכדי לבזבז אתכם על עבודות פקידות פשוטות".

"אבל", אמר האינקוויזיטור, "אתה מאפשר לאנשים פשוטים לשלוט במיניסטריון, ובכך אתה נותן להם להחדיר שחיתות ופשע אל לב לבו של הארמון הקדוש!"

"טענות ריקות!" ירק טבידיאן. "אתה טוען כך פעמים רבות, קאר, אבל מעולם לא הוכחת זאת".

קאר פנה באטיות, כשחיוכו המפחיד מואר בניצוץ הבוקע מהחלון הגדול. החיוך הזה היה משתק כמעט כמו ההרגעה של השליט הגדול.

"הוכחה?" שאל קאר. "אמור לי, לורד הפרלנים. האם אתה מזהה את הנערה הזאת?"

"בהא, מובן שלא!" אמר טבידיאן והחווה בביטול לעברה. "מה הקשר בין סקאא לבין השליטה במיניסטריון?"

"הכול", אמר קאר ופנה לעבר וין. "הו, כן... הכול. ילדה, אמרי לשליט הגדול מיהו אביך".

וין התפתלה, אבל האלומנטיקה של השליט הגדול הייתה כה מדכאת, וידיו של האינקוויזיטור כה חזקות. "איני יודעת", היא הצליחה לומר מבין שיניים הדוקות.

השליט הגדול התנועע מעט, פנה לעברה וגחן קדימה.

"את לא יכולה לשקר לשליט הגדול, ילדה", אמר קאר בקול צרוד ושקט. "הוא חי במשך מאות שנים, והוא למד להשתמש באלומנטיקה בדרכים שבני תמותה אינם מסוגלים אפילו לחלום עליהן. הוא יכול לראות דברים על האופן שבו הלב שלך פועם, והוא מסוגל לקרוא את רגשותייך בעינייך. הוא יכול לחוש את הרגע שבו את משקרת. הוא יודע... הו כן. הוא יודע".

"מעולם לא הכרתי את אבי", אמרה וין בעקשנות. אם האינקוויזיטור רוצה לדעת משהו, נראה שלהסתיר אותו הוא רעיון טוב. "אני רק סקאא מהרחובות".

"ערפילאית סקאא מהרחובות?" שאל קאר. "בחיי, זה מעניין. נכון, טבידיאן?"

לורד הפרלנים קפא במקומו בזעף גובר. השליט הגדול קם באטיות וירד במדרגות המובילות אל הכס לעבר וין.

"כן, אדוני השליט", אמר קאר. "חשת מוקדם יותר באלומנטיקה שלה. אתה יודע שהיא ערפילאית מלאה - ועוצמתית ביותר. ובכל זאת, היא טוענת שהיא גדלה ברחובות. איזה בית אצילים היה זונח ילדה כזאת? כדי להיות בעלת עוצמה כה רבה, היא חייבת להגיע משושלת טהורה. לפחות... אחד מההורים שלה כנראה הגיע משושלת טהורה".

"למה אתה חותר?" שאל טבידיאן בכעס בעודו מחוויר.

השליט הגדול התעלם משניהם. הוא צעד על הצבעים המתערבלים של הרצפה השקופה, והתכופף מול וין.

כל כך קרוב, היא חשבה. ההרגעה שלו הייתה חזקה כל כך, עד שהיא אפילו לא הייתה מסוגלת לחוש אימה - היא נפלה לתוך צער עמוק, אדיר ו'נורא.

השליט הגדול הושיט את ידיו העדינות ואחז בלחייה, כשהוא מטה את פניה כדי להביט בעיניה. "מיהו אביך, ילדה?" הוא שאל בשקט.

"אני..." הייאוש אפף אותה. יגון, כאב, רצון למות.

השליט הגדול החזיק בפניה כה קרובים לפניו והביט לתוך עיניה. באותו רגע היא ידעה את האמת. היא יכלה לראות חלק ממנו; היא יכלה לחוש את כוחו. את הכוח... האלוהי שלו.

הוא לא היה מודאג בנוגע למרד הסקאא. ומדוע שידאג? אם הוא היה רוצה, הוא היה טובח בכל אחד מתושבי העיר. וין ידעה שזאת האמת. זה ייקח זמן, אבל הוא יכול להרוג לנצח, ללא לאות. הוא לא צריך לפחוד ממרד.

הוא מעולם לא היה צריך לפחוד. קלסייר עשה טעות נוראה ביותר.

"אביך, ילדה", קרא השליט הגדול. דרישתו הייתה כמכה פיזית על נשמתה.

וין דיברה אף שניסתה להתנגד. "אחי... אמר לי שאבי הוא האיש שעומד שם. לורד הפרלנים". דמעות זלגו על לחייה, אך כשהשליט הגדול פנה ממנה, היא לא זכרה מדוע בכתה.

"זהו שקר, אדוני השליט!" אמר טבידיאן ונסוג לאחור. "מה היא כבר יודעת? זו סתם נערה טיפשה".

"אמור לי את האמת, טבידיאן", אמר השליט הגדול, כשהוא הולך באטיות לעבר המחייב. "האם אי פעם שכבת עם אישה מקרב הסקאא?"

המחייב נעצר במקומו. "פעלתי לפי החוק! בכל פעם דאגתי להרוג אותן".

"אתה... משקר", אמר השליט הגדול, קצת בהפתעה. "אתה לא בטוח בעצמך".

טבידיאן רעד לפניו. "אני... אני חושב שחיסלתי את כולן, אדוני השליט. הייתה... הייתה אחת שלא הקפדתי עליה. לא ידעתי בהתחלה שהיא סקאא. החייל ששלחתי להרוג אותה ריחם עליה ושחרר אותה לחופשי. אבל בסופו של דבר מצאתי אותה".

"אמור לי", אמר השליט הגדול. "האם האישה הזאת ילדה לך ילדים?"

שתיקה שררה בחדר.

"כן, אדוני השליט", אמר לורד הפרלנים.

השליט הגדול עצם את עיניו ונאנח. הוא פנה חזרה אל הכס. "הוא שלכם", הוא אמר לאינקוויזיטורים.

בן רגע שעטו שישה אינקוויזיטורים לאורך החדר, בשאגות שמחה, ושלפו פגיונות בזלת מגלימותיהם. טבידיאן הרים את זרועותיו וזעק בזמן שהאינקוויזיטורים הסתערו עליו, כשהוא נדהם מהאכזריות שהפגינו. דם זרם כשנעצו את הפגיונות שוב ושוב באדם הגוסס. המחייבים האחרים התרחקו מהם, בעודם מביטים באימה במראה שלפניהם.

קאר נותר מאחור וחייך כשהביט בטבח, כמו גם האינקוויזיטור שהחזיק את וין. אינקוויזיטור נוסף נותר מאחור, אף שווין לא ידעה מדוע.

"הוכחת את הטענה שלך, קאר", אמר השליט הגדול והתיישב בעייפות על הכס. "נראה שבטחתי יותר מדי... בצייתנות האנושות. אני לא טעיתי. מעולם לא עשיתי טעויות. אבל הגיע הזמן לשינוי. אסוף את הפרלנים הנעלים האחרים והבא אותם אליי - הער אותם ממיטותיהם אם יש צורך. הם יהיו עדים לכך שאני מוסר בידי קנטון האינקוויזיציה את הפיקוד והשליטה על המיניסטריון".

חיוכו של קאר התרחב.

"עליכם להרוג את הילדה בת התערובת".

"כמובן, אדוני השליט", אמר קאר. "אף ש... יש לי שאלות רבות לשאול אותה תחילה. היא הייתה חלק מקבוצת ערפילני סקאא. אם היא תוכל לעזור לנו למצוא את האחרים..."

"בסדר גמור", אמר השליט הגדול. "אחרי הכול, זו חובתכם".

היש דבר יפה מן השמש? אני רואה אותה זורחת לעתים קרובות, מכיוון שאני מתעורר משנתי המוטרדת כמה שעות לפני עלות השחר.

בכל פעם שאני רואה את האור הצהוב והמרגיע מציץ מעבר לאופק, אני נעשה נחוש יותר, והתקווה גוברת בלבי. במובן מסוים, זה הדבר שגורם לי להמשיך הלאה.

פרק 37

קלסייר, מטורף מקולל שכמותך, חשב דוקסון, בעודו כותב הערות על המפה, מדוע אתה תמיד עוזב ומשאיר אותי לטפל בכל הבלגן שיצרת? אבל הוא ידע שהכעס שלו איננו אמיתי - זאת הייתה הדרך שלו להדחיק את מותו של קל. וזה עבד.

החלק של קלסייר בתכנית - החזון, המנהיגות הכריזמטית - הסתיים. כעת הגיע תורו של דוקסון. הוא לקח את האסטרטגיה המקורית של קלסייר ושיפר אותה. הוא דאג לכך שהמהומות יהיו ברמה שאפשר לשלוט בהן, ומסר את הציוד הטוב ביותר לאנשים היציבים ביותר. הוא שלח כוחות ללכוד מקומות חשובים - מאגרי מים ומזון - לפני שהאנשים במהומות הכלליות ישדדו אותם.

בקצרה, הוא עשה את מה שתמיד עשה: מימש את החלומות של קלסייר.

רעש נשמע מקדמת החדר, ודוקסון הביט מעלה כשהשליח רץ פנימה. האדם מצא את דוקסון מיד במרכז המחסן.

"מה החדשות?" שאל דוקסון, כשהאדם התקרב.

השליח הניד בראשו. הוא היה גבר צעיר, לבוש במדי האימפריה, אף שהסיר את המעיל כדי לא להיראות בולט מדי. "אני מצטער, המפקד", אמר האיש בשקט. "איש מהשומרים לא ראה אותה יוצאת... ובכן, אחד טען שראה אותה נלקחת אל מרתפי הארמון".

"אתם יכולים להוציא אותה משם?" שאל דוקסון.

החייל - גורדל - החוויר. לפני זמן לא רב היה גורדל אחד מאנשיו של השליט הגדול. למען האמת, דוקסון לא ידע אם הוא בוטח באיש. ובכל זאת החייל - אחד משומרי הארמון לשעבר - היה יכול להיכנס למקומות שהיו סגורים עבור רוב הסקאא. בני בריתו לשעבר לא ידעו שהוא החליף צדדים.

אם הוא באמת החליף צדדים, חשב דוקסון. אבל... טוב, המאורעות היו מהירים מכדי לפקפק בכל דבר. דוקסון החליט להשתמש באיש הזה. הוא היה צריך להסתמך על תחושתו הראשונית.

"ובכן?" חזר דוקסון.

גורדל הניד בראשו. "'אינקוויזיטור לקח אותה, המפקד. אני לא מסוגל לשחרר אותה - אין לי הסמכות. אני לא... אני... "

דוקסון נאנח. ילדה ארורה וטיפשה! הוא חשב. היא הייתה צריכה לדעת שזה יהיה מסוכן. קלסייר כנראה לימד אותה יותר מדי טוב.

הוא שחרר את החייל והרים מבט כשהאמונד נכנס פנימה, ועל כתפו חרב גדולה עם ניצב שבור.

"זה קרה", אמר האם. "מצודת אלריאל נפלה עכשיו. אבל נראה שמצודת לקאל מחזיקה מעמד".

דוקסון הנהן. "נצטרך את אנשיך בקרוב בארמון". ככל שנפרוץ לשם מוקדם יותר, כך נגדיל את הסיכויים להציל את וין. אבל הוא ידע בתוך תוכו שכבר מאוחר מדי להציל אותה. יעברו שעות עד שיהיה אפשר להניע את הכוחות הראשיים. הוא רצה לתקוף את הארמון כשכל הכוחות משולבים. למען האמת, הוא לא היה יכול לשלוח אנשים לכוח חילוץ. קלסייר היה כנראה יוצא להציל אותה, אבל דוקסון לא יוכל להרשות לעצמו מעשה כל כך פזיז.

כפי שהוא תמיד אמר - מישהו בצוות צריך להיות מחובר למציאות. הארמון אינו מקום שאפשר לתקוף ללא הכנה מוקדמת. כישלונה של וין חשף את העובדה הכואבת הזאת. היא פשוט תצטרך לדאוג לעצמה.

"אכין את אנשיי", אמר האם והנהן כשזרק את החרב הצדה. "בכל מקרה, אני צריך חרב חדשה".

דוקסון נאנח. "בריונים שכמותכם. תמיד שוברים דברים. לך וראה מה אתה יכול למצוא".

האם עזב את המקום.

"אם תראה את סייזד", קרא דוקסון, "אמור לו..."

דבריו של דוקסון קפאו על פיו, ותשומת לבו נמשכה אל קבוצת מורדי סקאא שנכנסו אל החדר, כשהם מושכים אחריהם אסיר קשור עם שק בד על הראש.

"מה זה?" שאל דוקסון.

אחד מהמורדים נעץ את מרפקו באסיר. "אני חושב שהוא מישהו חשוב, אדוני הלורד. הוא בא אלינו ללא נשק וביקש שנביא אותו אליך. הבטיח לנו זהב".

דוקסון הרים גבה. החייל הסיר את השק וחשף את אלנד ונטור.

דוקסון מצמץ בפליאה. "אתה?"

אלנד הביט סביב. הוא פחד, זה היה ברור, אבל הוא עמד זקוף, בהתחשב בכל מה שעבר עליו. "האם כבר נפגשנו?"

"לא בדיוק", אמר דוקסון. לכל הרוחות. אין לי זמן עכשיו לאסירים. עדיין, הבן של משפחת ונטור... דוקסון יצטרך אציל בעל עוצמה בצד שלו, ברגע שהלחימה תסתיים.

"באתי אליך כדי להציע לך הפסקת אש", אמר אלנד ונטור.

"...סליחה?" שאל דוקסון.

"בית ונטור לא יתנגד לכם", אמר אלנד. "ואוכל כנראה לשכנע גם את שאר האצולה לסיים את המאבק. הם פוחדים - אין צורך להרוג את כולם".

דוקסון נחר בבוז. "אני לא יכול להשאיר כוח חמוש ועוין בעיר".

"אם תהרגו את בני האצולה, לא תוכלו להחזיק את העיר במשך זמן רב", אמר אלנד. "אנחנו שולטים בכלכלה - האימפריה תתמוטט בלעדינו".

"זאת בעצם המטרה של המרד", אמר דוקסון. "תראה, אין לי זמן –"

"אתה חייב לשמוע אותי", אמר אלנד ונטור בייאוש. "אם תתחיל את המרד שלך במהומות ובמרחץ דמים, תפסיד. למדתי את הדברים האלו; אני יודע על מה אני מדבר! כשתנופת המאבק ההתחלתי תדעך, אנשים יתחילו לחפש מה להשמיד. הם יתחילו להרוג זה את זה. אתה חייב להמשיך לשלוט בצבאות שלך".

דוקסון היסס. אלנד ונטור היה אמור להיות שוטה וליצן, אבל עכשיו נראה שהוא פשוט... אמיתי.

"אני מוכן לעזור לכם", אמר אלנד. "עזבו את מצודות האצילים והתמקדו במיניסטריון ובשליט הגדול - הם האויבים האמיתיים".

"תראה", אמר דוקסון, "ארחיק את הכוחות ממצודת ונטור. אין כנראה סיבה להילחם בהם –"

"שלחתי את החיילים שלי למצודת לקאל", אמר אלנד. "הרחק את האנשים שלך מכל מצודות האצולה. הם אינם מתכוונים לתקוף אתכם - הם רק יתחפרו במצודות שלהם וידאגו".

הוא כנראה צודק בנוגע לזה. "אנחנו נחשוב..." מלמל דוקסון והבחין שאלנד חדל להקשיב לו. זה אדם שבאמת קשה לדבר איתו.

אלנד הביט בהאמונד, שחזר עם חרב חדשה. אלנד הזעיף פנים ועיניו נפערו לרווחה. "אני מכיר אותך! אתה האיש שהציל את המשרתים של לורד רנו מההוצאה להורג!"

אלנד שב ופנה אל דוקסון, כשהוא נלהב לפתע. "אם כך, אתה מכיר את ואלט? היא תאמר לך שצריך להקשיב לי".

דוקסון חלק מבט עם האם.

"מה?" שאל אלנד.

"וין..." אמר דוקסון. "ואלט... היא נכנסה אל הארמון לפני כמה שעות. אני מצטער, בחור. היא כנראה נמצאת כעת במרתפיו של השליט הגדול - בהנחה שהיא עדיין חיה בכלל".

קאר זרק את וין בחזרה לתאה. היא פגעה קשה ברצפה והתגלגלה. בגדיה התחתונים הרפויים התהדקו כנגדה וראשה נחבט בקיר האחורי של התא. האינקוויזיטור חייך ונעל את הדלת. "תודה רבה לך", הוא אמר מבעד לסורגים. "עזרת לנו להשיג דבר שאנחנו נלחמים עליו הרבה מאוד זמן".

וין הביטה בו בכעס. השפעות ההרגעה של השליט הגדול היו נמוכות כעת בהרבה.

"חבל שבנדל לא נמצא כאן", אמר קאר. "הוא רדף אחרי אחיך במשך שנים, ונשבע שלטבידיאן הייתה בת תערובת. בנדל המסכן... אילו רק היה השליט הגדול משאיר לנו את השורד כדי לנקום בו".

הוא הביט בה והניד בראשו בעל עיני היתדות. "אה, טוב. נקמנו את מותו. כולנו האמנו לאחיך, אבל בנדל... אפילו אז הוא לא היה משוכנע - אבל הוא מצא אותך בסוף".

"אחי?" אמרה וין וקמה על רגליה. "הוא הסגיר אותי?"

"הסגיר אותך?" אמר קאר. "הוא מת כשהבטיח לנו שאת גוועת ברעב לפני שנים! הוא צרח זאת יומם ולילה תחת עינויי המיניסטריון. קשה מאוד לעמוד כנגד כאבי העינוי של אינקוויזיטור... משהו שאת תגלי בקרוב". הוא חייך. "אבל תחילה, אני רוצה להראות לך משהו".

קבוצת שומרים גררה דמות עירומה וקשורה אל החדר. האדם החבול והמדמם נפל על רצפת האבן, כשהם דחפו אותו אל התא שליד תאה של וין.

"'סייזד?" קראה וין ורצה אל הסורגים.

הטריסאי שכב מחוסר הכרה כשהחיילים קשרו את ידיו ורגליו לטבעת מתכת שהייתה קבועה ברצפת האבן. הוא הוכה בצורה קשה, והיה עירום לחלוטין. וין התרחקה ממנו, לא לפני שראתה את המקום בין רגליו - צלקת ריקה ופשוטה במקום שבו הייתה אמורה להיות גבריותו.

כל המשרתים הטריסאים סריסים, הוא אמר לה. הפצע הזה לא היה חדש - אבל החבורות, השריטות והמכות היו טריות.

"מצאנו אותו כשניסה להסתנן אחרייך אל הארמון", אמר קאר. "הוא כנראה חשש לביטחונך".

"מה עשיתם לו?" היא שאלה בשקט.

"הו, מעט מאוד... עד עתה", אמר קאר. "עכשיו, את בוודאי תוהה מדוע סיפרתי לך על אחיך. אולי את חושבת שאני שוטה מפני שהודיתי בפנייך שאחיך מת לפני שגילה את סודו. אבל, את מבינה, אני לא כל כך שוטה עד שאינני יכול להכיר בטעותי. היינו צריכים להמשיך את העינויים של אחיך... לגרום לו לסבול זמן רב יותר. זאת הייתה הטעות".

הוא חייך ברשעות והנהן לעבר סייזד. "אנחנו לא נטעה שוב, ילדה. לא – הפעם אני עומד לנקוט טקטיקה אחרת. אנחנו מתכוונים לגרום לך לראות אותנו מענים את הטריסאי הזה. נהיה זהירים מאוד, ונגרום לכך שהכאב שלו יהיה חזק מאוד ויימשך זמן רב. כשתספרי לנו את מה שנרצה לדעת, אנחנו נפסיק".

וין רעדה באימה. "לא... בבקשה..."

"הו, כן", אמר קאר. "קחי את הזמן וחשבי מה נוכל לעולל לו. השליט הגדול ציווה עליי להתייצב לפניו - אני צריך לקבל על עצמי את הנהגת המיניסטריון. נתחיל בחקירה כשאחזור".

הוא פנה, וגלימותיו השחורות טאטאו את הרצפה. השומרים עקבו אחריו והתמקמו כנראה בעמדת השמירה מחוץ לחדר.

"הו, סייזד", אמרה וין ונפלה על ברכיה ליד סורגי הכלוב.

"זה בסדר, גבירתי", אמר סייזד בקול צלול ומפתיע. "מה אמרתי לך בנוגע להסתובבות בבגדים התחתונים שלך? בחיי, אם אדון דוקסון היה כאן, הוא בוודאי היה גוער בך".

וין הרימה את עיניה בהלם. סייזד חייך לעברה.

"סייזד!" היא אמרה בשקט והביטה לעבר הכיוון שהשומרים הלכו אליו. "אתה ער?"

"ער מאוד", הוא אמר. קולו החזק והרגוע עמד בניגוד גמור לגופו החבול.

"אני מצטערת, סייזד", היא אמרה. "מדוע עקבת אחריי? היית צריך להישאר מאחור ולתת לי להיות טיפשה!"

הוא הפנה את ראשו החבול לעברה. עין אחת שלו הייתה נפוחה ועצומה, אבל האחרת הביטה בה ישירות. "גבירתי", הוא אמר ברצינות. "נשבעתי לאדון קלסייר שאדאג לביטחונך. שבועה של טריסאי אינה ניתנת בקלות".

"אבל... בוודאי ידעת שילכדו אותך", היא אמרה והשפילה מבט.

"מובן שידעתי, גבירתי", הוא אמר. "רק כך יכולתי לגרום להם להוביל אותי ישירות אלייך?"

וין הרימה מבטה. "להוביל אותך... אליי?"

"כן, גבירתי. דבר אחד משותף למיניסטריון ולאנשים שלי, לדעתי. הם ממעיטים בערך הדברים שאנחנו מסוגלים לעשות".

הוא עצם את עיניו וגופו השתנה. נראה כאילו... התרוקן מאוויר, השרירים נחלשו ורפו, הבשר נצמד לעצמות.

"סייזד!" קראה וין ודחפה את עצמה כנגד הסורגים בניסיון להגיע אליו.

"הכול בסדר, גבירתי", הוא אמר בקול חלש ומפחיד. "אני צריך כמה רגעים כדי... לאגור כוח".

לאגור כוח. וין הפסיקה במאבקה, הורידה את ידה והביטה בסייזד במשך כמה דקות. יכול להיות...

הוא נראה כל כך חלש - כאילו כל כוחו, השרירים שלו, נספגו לתוך תוכו. ואולי... נאגרו במקום כלשהו?

עיניו של סייזד נפקחו. גופו שב לאיתנו. שריריו הוסיפו לתפוח ונעשו חזקים ומרשימים, גדולים אפילו משריריו של האם.

סייזד חייך לעברה מראש שנח על צוואר שרירי וחסון. הוא קרע בקלות את אזיקיו וקם, שרירי באופן על-טבעי - שונה כל כך מהמלומד הכחוש והשקט שהיא הכירה.

השליט הגדול סיפר על הכוח שלהם ביומן שלו, היא חשבה בפליאה. הוא אמר שראשק הרים סלע בידיו וזרק אותו הרחק מהשביל.

"אבל הם לקחו את כל התכשיטים שלך!" אמרה וין. "היכן הסתרת את המתכת?"

סייזד חייך ואחז בסורגים המפרידים בין הכלובים. "לקחתי את הרעיון ממך, גבירתי. בלעתי אותה". ובזאת הוא קרע את הסורגים ממקומם.

היא רצה אל מחוץ לכלוב שלה וחיבקה אותו. "תודה לך".

"כמובן", הוא אמר, כשהוא דוחף אותה ברכות הצדה. הוא הצמיד את כף ידו הגדולה כנגד הדלת של תאו, שבר את המנעול והפיל את הדלת אל הרצפה.

"מהרי עכשיו, גבירתי", אמר סייזד. "אנחנו צריכים לקחת אותך למקום מבטחים".

שני השומרים שזרקו את סייזד לתוך החדר הופיעו בפתח הכניסה לאחר כמה רגעים. הם קפאו, בעודם מביטים על החיה האדירה שעמדה במקום האדם החלש שהם הכו עד זוב דם.

סייזד זינק קדימה והחזיק את אחד הסורגים מכלובה של וין. אבל התכמות שלו העניק לו רק כוח, לא מהירות. הוא צעד במגושמות, והשומרים ברחו ממנו, כשהם זועקים לעזרה.

"בואי עכשיו, גבירתי", אמר סייזד וזרק הצדה את הסורג. "כוחי לא יישאר זמן רב - המתכת שבלעתי לא הייתה מספיק גדולה כדי לשאת מטען תכמותי רב".

אפילו כשדיבר, הוא החל להתכווץ. וין חלפה על פניו ויצאה מהחדר. עמדת המשמר שבחוץ הייתה קטנה והכילה שני כיסאות. מתחת לאחד מהם היא מצאה גלימה מגולגלת סביב ארוחת הערב של אחד השומרים. וין שחררה את הגלימה וזרקה אותה לעבר סייזד.

"תודה לך, גבירתי", הוא אמר.

היא הנהנה, נעה לעבר הדלת והציצה החוצה. החדר הגדול יותר היה ריק, ושני מסדרונות הובילו למקומות אחרים - אחד מהם פנה ימינה, האחר המשיך ישר. ארגזי מתכת עמדו לרגלי הקיר לשמאלה, ובמרכז החדר ניצב שולחן גדול. וין נרעדה כשראתה את הדם הקרוש והכלים החדים המוצבים בשורה לצד השולחן.

שנינו נגיע לכאן אם לא נעזוב במהירות, היא חשבה וחלפה על פני סייזד.

היא קפאה במהלך צעדיה, כשקבוצת חיילים הופיעה במסדרון הרחוק, מובלת על ידי אחד השומרים מלפני כן. וין סיננה קללה - היא הייתה מסוגלת לשמוע אותם אילו היה לה בדיל.

וין הביטה אחורנית. סייזד הלך באטיות בחדר המשמר. כוח התכמות שלו נעלם, והחיילים כנראה הכו אותו בצורה קשה לפני שזרקו אותו לתא. הוא בקושי היה מסוגל ללכת.

"לכי, גבירתי!" הוא אמר, כשהוא מורה לה ללכת קדימה. "רוצי!"

יש לך עוד כמה דברים ללמוד על חברות, וין. לחש קולו של קלסייר במוחה. אני מקווה שבאחד הימים תביני זאת...

אני לא יכולה לעזוב אותו. אני לא עוזבת אותו.

וין רצה לעבר החיילים. היא לקחה שני סכיני עינויים מהשולחן, הפלדה הנוצצת שלהם הבליחה בין אצבעותיה. היא זינקה על השולחן ואז זינקה ממנו לעבר החיילים המתקרבים.

לא הייתה לה אלומנטיקה, אבל היא עפה לכיוון הנכון. החודשים הרבים שבהם התאמנה סייעו לה לכוון את עצמה אפילו ללא המתכות. היא נעצה את הסכין בצווארו של החייל המופתע כשנפלה עליו. היא פגעה בקרקע חזק מכפי שציפתה, אבל הצליחה לחמוק מהחייל השני, שקילל אותה והניף לעברה את כלי נשקו.

החרב פגעה באבן מאחוריה. וין הסתובבה והניפה את הסכין לעבר ירכיו של חייל אחר. הוא נסוג לאחור בכאב.

הם רבים מדי, היא חשבה. היו שם לפחות עשרים חיילים. היא ניסתה לזנק על חייל שלישי, אבל אדם אחר הניף את מטה הקרב שלו ופגע במותנה של וין.

היא נאנקה בכאב, שמטה את הסכין ונפלה הצדה. לא היה לה פיוטר שירכך את נפילתה, והיא פגעה ברעש חבטה ברצפת האבן, התגלגלה ונעצרה המומה כנגד הקיר.

היא ניסתה, ללא הצלחה, לקום. לצדה היא ראתה את סייזד מתמוטט, כשגופו חלש לפתע. הוא ניסה שוב לאגור כוח. לא היה לו מספיק זמן. החיילים יתפסו אותו בקרוב.

לפחות ניסיתי, היא חשבה כששמעה קבוצת חיילים נוספת מסתערת מהמסדרון הימני. לפחות לא נטשתי אותו. אני חושבת... שזאת הייתה הכוונה של קלסייר.

"ואלט!" קרא קול מוכר.

וין הרימה את מבטה בהלם כשאלנד ושישה חיילים פרצו אל החדר. אלנד לבש חליפת אצולה, לא מותאמת למידותיו, ונשא מקל קרב.

"אלנד?" שאלה וין בהלם.

"את בסדר?" הוא שאל בדאגה כשהתקרב אליה. לפתע הבחין בחיילי המיניסטריון. הם נראו קצת מבולבלים ולא ידעו אם מותר להם להילחם באציל, אבל עדיין היה להם רוב מספרי.

"אני לוקח את הנערה איתי!" אמר אלנד. מילותיו היו אמיצות, אבל הוא לא היה חייל. הוא נשא רק מקל קרב של אצילים ככלי נשק ולא היה לו שריון. חמישה מאנשיו לבשו מדים אדומים - אנשים ממצודת אלנד. אבל אחד - האדם שהוביל את ההסתערות אל החדר - לבש מדים של שומר ארמון. וין זיהתה אותו במעורפל. סמל הכתף של מעיל המדים שלו היה חסר. זה האיש שפגשתי לפני כן, היא חשבה בהלם. זה האיש ששכנעתי לעבור צד...

חייל המיניסטריון הראשי הגיע להחלטה. הוא הניף יד בקצרה, כשהוא מתעלם מפקודתו של אלנד, והחיילים החלו להגיע מכל קצות החדר ולהקיף את החבורה של אלנד.

"ואלט, את חייבת ללכת!" אמר אלנד בנחישות והרים את מקל הקרב שלו.

"קדימה, גבירתי", אמר סייזד, הגיע אליה והקים אותה על רגליה.

"אנחנו לא יכולים לנטוש אותם!" אמרה וין.

"אנחנו חייבים".

"אבל אתה חזרת בשבילי. אנחנו צריכים לעשות זאת גם עבור אלנד!"

סייזד הניד בראשו. "זה שונה, ילדה. אני ידעתי שיש לי סיכוי להציל אותך. את לא יכולה לעזור להם - אני יודע שלא הוגן להשוות כך בין המקרים, אבל את חייבת לראות את החוכמה בכך".

היא אפשרה לו להקים אותה, וחייליו של אלנד נעו בצייתנות לחסום את חיילי המיניסטריון. אלנד עמד בראשם, נחוש להילחם עד האחרון שבהם.

חייבת להיות דרך אחרת! חשבה וין בייאוש. חייבת להיות...

לפתע היא ראתה אותה זרוקה על אחד הארגזים לאורך הקיר. רצועת בד מוכרת ואפורה, רצועה בודדה התלויה מעל הארגז.

היא השתחררה מסייזד כשחיילי המיניסטריון תקפו. אלנד זעק מאחוריה, כלי נשק שקשקו.

וין הוציאה את פיסות הבד - המכנסיים והחולצה שלה - מן הארגז. ושם, בקרקעית, נחה גלימת הערפילאים שלה. היא עצמה את עיניה והושיטה את ידה לאחד הכיסים הצדדיים.

אצבעותיה מצאו בקבוקון זכוכית בודד, הפקק עדיין סגור.

היא הוציאה את הבקבוקון ופנתה אל הקרב. חיילי המיניסטריון נסוגו קלות. שניים מחבריהם שכבו פצועים על הרצפה - אבל שלושה מאנשיו של אלנד נפלו. החדר הקטן, למרבה המזל, מנע מהם להקיף את אנשיו של אלנד.

אלנד עמד מזיע עם שריטה מדממת על זרועו. מקל הקרב שלו היה שבור ומרוסק. הוא לקח חרב מהאיש שהפיל, החזיק אותה בידיו הלא מיומנות והביט לעבר הכוח הגדול.

"טעיתי, גבירתי", אמר סייזד ברכות. "אני... מתנצל".

וין חייכה. היא פתחה את הפקק של הבקבוקון ורוקנה את תכולתו בלגימה אחת.

מקורות עוצמה התפוצצו בתוכה. להבות רשפו, מתכות בערו, וכוח חזר לגופה העייף כמו השמש הזורחת. הכאבים הפכו למטרדים, הסחרחורת נעלמה, החדר הואר, האבנים נעשו אמיתיות יותר תחת בהונותיה.

החיילים תקפו שוב, ואלנד הרים את חרבו בתנועה נחושה אבל חסרת תקווה. הוא נראה המום לחלוטין כשווין טסה באוויר מעליו. היא נחתה בין החיילים, כשהיא יוצרת פרץ דחיפת פלדה סביבם. החיילים משני צדיה התרסקו אל הקירות. אדם אחד הניף מטה עץ לעברה, והיא סילקה אותו ממנה בבוז, ואז ריסקה את אגרופה על פניו, כשהיא מסובבת את ראשו אחורנית ברעש שבירת עצמות.

היא תפסה את המטה בזמן שנפל, הסתובבה וריסקה אותו על ראשו של חייל שניסה לתקוף את אלנד. המטה התפוצץ והיא נתנה לו ליפול יחד עם הגופה. החיילים מאחור החלו לצעוק, פנו ורצו משם, כשהיא דחפה עוד שתי קבוצות אנשים אל הקירות. החייל האחרון שנותר בחדר פנה בהפתעה, כשווין משכה את קסדת המתכת שלו לידיה. היא דחפה אותה חזרה אליו ומחצה אותה כנגד חזהו ועיגנה את עצמה מאחור. החייל עף לאורך המסדרון לעבר חבריו הנמלטים והתרסק עליהם.

וין התנשפה בהתרגשות, בעודה עומדת בשרירים מכווצים בין האנשים הנאנקים. אני יכולה... לראות כיצד קלסייר התמכר לזה.

"ואלט?" שאל אלנד בתדהמה.

וין זינקה מעלה וחיבקה אותו באושר, כשהיא נצמדת אליו וקוברת את פניה בכתפו. "חזרת אליי", היא לחשה. "חזרת אליי, חזרת אליי, חזרת אליי..."

"אמ, כן. ו... אני רואה שאת ערפילאית. זה די מעניין. את יודעת, מן הנימוס לספר לחברים שלך שיש לך יכולת כזאת".

"מצטערת", היא מלמלה, כשהיא עדיין מחבקת אותו.

"טוב, כן", הוא אמר ונשמע מהורהר. "אמ, ואלט? מה קרה לבגדים שלך?"

"הם שם על הרצפה", היא אמרה והביטה מעלה לעברו. "אלנד, איך ידעת היכן למצוא אותי?"

"החבר שלך, אדון דוקסון אחד, אמר לי שלכדו אותך בארמון. ובכן, הג'נטלמן מהמעלה הראשונה שם - קפטן גורדל, אני חושב שקוראים לו - הוא אחד מחיילי הארמון ומכיר את הדרך לכאן. בעזרתו - וכאציל בעל שם – הייתי מסוגל להיכנס לבניין ללא בעיה מיוחדת, ואז שמענו צרחות במסדרון הזה... ואמ, כן, ואלט? את חושבת שתוכלי ללבוש את הבגדים שלך? כל העניין הזה... די מסיח את הדעת".

היא חייכה לעברו. "מצאת אותי".

"עד כמה שזה עזר לך", הוא אמר במרירות. "לא נראה לי שהיית כל כך זקוקה לעזרתנו..."

"זה לא משנה", היא אמרה. "אתה חזרת. אף אחד לא חזר אליי".

אלנד הביט מטה לעברה והזעיף פנים קלות.

סייזד התקרב, כשהוא נושא את בגדיה של וין ואת גלימתה. "גבירתי, אנחנו צריכים לעזוב".

אלנד הנהן. "לא בטוח להישאר בעיר. הסקאא מורדים!" הוא נעצר והביט בה. "אבל, אמ, את כנראה כבר יודעת את זה".

וין הנהנה ושחררה אותו לבסוף. "עזרתי להתחיל אותה. אבל אתה צודק בנוגע לסכנה. לך עם סייזד - רוב מנהיגי המרד מכירים אותו. הם לא יפגעו בך כל עוד הוא יעיד לטובתך".

אלנד וסייזד הזעיפו פנים לעבר וין כשהיא לבשה את מכנסיה. היא מצאה בכיס את העגיל של אמה והשיבה אותו לאוזנה.

"ללכת עם סייזד?" שאל אלנד. "אבל מה בנוגע אלייך?"

וין לבשה את החולצה הרפויה והביטה מעלה... כשהיא מרגישה מבעד לאבן, חשה אותו מעליה. הוא היה שם. עוצמתי מדי. כעת, לאחר שעמדה מולו ישירות, היא ידעה בדיוק מה כוחו. מהפכת הסקאא אבודה כל עוד הוא חי.

"יש לי משימה נוספת, אלנד", היא אמרה ונטלה את גלימת הצללים מסייזד.

"את חושבת שאת מסוגלת לנצח אותו, גבירתי?" אמר סייזד.

"אני חייבת לנסות", היא אמרה. "המתכת האחת-עשרה עבדה, סז. ראיתי... משהו. קלסייר היה משוכנע שהיא תספק את הסוד".

"אבל... השליט הגדול, גבירתי..."

"קלסייר מת כדי להתחיל את המהפכה", אמרה וין בנחישות. "אני חייבת לדאוג לכך שהיא תצליח. זה החלק שלי, סייזד. קלסייר לא ידע מה לעשות, אבל אני כן. אני חייבת לעצור את השליט הגדול".

"השליט הגדול?" שאל אלנד בהלם. "לא, ואלט. הוא בן אלמוות!"

וין הושיטה את ידה, אחזה בראשו של אלנד ומשכה אותו מטה כדי שינשק אותה. "אלנד, המשפחה שלך סיפקה את האטיום לשליט הגדול. האם אתה יודע היכן הוא שומר אותו?"

"כן", הוא אמר מבולבל. "הוא שומר את החרוזים בבניין הטמיון מזרחית מכאן. אבל –"

"אתה חייב למצוא את האטיום הזה, אלנד. הממשלה החדשה זקוקה לעושר - ולכוח - אם אנחנו לא רוצים שהאציל הראשון שיכול לאסוף צבא יבוא ויכבוש אותנו".

"לא, ואלט", אמר אלנד והניד בראשו. "אני חייב לקחת אותך למקום מבטחים".

היא חייכה לעברו ופנתה אל סייזד. הטריסאי הנהן לעברה.

"אתה לא אומר לי לא ללכת?" היא שאלה.

"לא", הוא אמר בשקט. "אני חושש שאת צודקת, גבירתי. אם השליט הגדול לא יובס... ובכן, לא אעצור אותך. אבל אני מאחל לך בהצלחה. אבוא לעזור לך ברגע שאקח את ונטור הצעיר למקום מבטחים".

וין הנהנה, חייכה לעבר אלנד המפוחד והרימה את מבטה לעבר הכוח האפל הממתין מעליה, כשהוא פועם בדיכאון מותש.

היא שרפה נחושת וגירשה את ההרגעה של השליט הגדול.

"ואלט..." אמר אלנד בשקט.

היא שבה ופנתה אליו. "אל תדאג", היא אמרה. "אני חושבת שאני יודעת איך להרוג אותו".

אלו הם פחדיי בזמן שאני כותב בקולמוס מכוסה בקרח, ערב לפני שהעולם ייוולד מחדש. ראשק מביט בי. שונא אותי. המערה מתנשאת לפנינו. פועמת. אצבעותיי רועדות. זה לא מקור.

מחר יסתיים הכול.

פרק 38

וין דחפה את עצמה לאוויר מעל קרדיק שאו. צריחים ומגדלים התנשאו סביבה כמו קרני מפלצת אפלה האורבת מתחתיה. אפלים, ישרים ומאיימים, אבל מסיבה כלשהי, הם גרמו לה לחשוב על קלסייר השוכב מת ברחוב, כשחנית בעלת ראש בזלת בוקעת מחזהו.

הערפילים התערבלו והסתחררו סביבה כשחלפה ביניהם. הם היו עדיין סמיכים, אבל הבדיל אפשר לה לראות ניצוצות עמומים במרחק. הבוקר היה קרוב.

מתחתיה בער אור גדול יותר. וין אחזה בצריח דק, ונתנה לתנופה שלה לסובב אותה מעבר למתכת החלקה, כשהיא מביטה הרחק מתחתיה. אלפי לפידים בערו הלילה, מתערבבים ומתמזגים כמו חרקים מאירים. הם היו מאורגנים בנחשולים גדולים שהתקבצו לעבר הארמון.

למשמר הארמון אין סיכוי נגד כוח כזה, היא חשבה. אבל בכך שיפלס את דרכו אל הארמון, צבא הסקאא יגזור על עצמו כליה.

היא פנתה הצדה, והצריח הלח מערפילים היה קר תחת אצבעותיה. בפעם האחרונה שהיא זינקה מצריח לצריח בקרדיק שאו, היא דיממה והייתה כמעט מחוסרת הכרה. סייזד הגיע בזמן כדי להציל אותה, אבל הפעם היא לא תקבל את עזרתו.

במרחק מה ממנה היא יכלה לראות את מגדל הכס. לא היה קשה לזהות אותו; טבעת מדורות בערה בחוץ, כשהיא מאירה את חלון הזכוכית הענק שלו. היא יכלה להרגיש אותו בפנים. היא המתינה במשך כמה רגעים, בתקווה שאולי תוכל לתקוף אותו לאחר שהאינקוויזיטורים יעזבו את החדר.

קלסייר האמין שהמתכת האחת-עשרה היא המפתח, היא חשבה.

היה לה רעיון אחד. הוא יעבוד. לא הייתה בררה.

"מרגע זה ואילך", הכריז השליט הגדול בקול רם, "קנטון האינקוויזיציה מקבל שליטה מוחלטת על המיניסטריון. בקשות שהועברו פעם אל טבידיאן יופנו כעת אל קאר".

חדר הכס היה שקט. קבוצת המחייבים רמי הדרג היו המומים מאירועי הלילה. השליט הגדול החווה בידו כי הפגישה הסתיימה.

סוף כל סוף! חשב קאר. הוא הרים ראש. עיני היתד פעמו כמו תמיד וגרמו לו כאב - אבל הערב הכאב הזה היה אושר. האינקוויזיטורים המתינו מאתיים שנה, ערכו מהלכים סודיים, עודדו בחשאי שחיתות ושנאה בין הקבוצות השונות של המחייבים הרגילים. ולבסוף זה עבד. האינקוויזיטורים לא יהיו מחויבים עוד לצוויהם של אנשים נחותים מהם.

הוא פנה וחייך לעבר קבוצת כוהני המיניסטריון, כשהוא מודע היטב עד כמה מבטו של אינקוויזיטור גורם להם להצטמרר. הוא לא היה יכול לראות עוד, לא כמו בעבר, אבל הוא קיבל דבר טוב יותר. שליטה באלומנטיקה כה עדינה, כה מפורטת, שהוא היה יכול ליצור את העולם סביבו בדיוק מפחיד.

בכל דבר כמעט הייתה מתכת - במים, באבן, בזכוכית... אפילו בבני האדם. המתכות הללו היו קטנות מכדי שיהיה אפשר להשפיע עליהן באלומנטיקה - ואכן, רוב האלומנטיקנים אפילו לא יכלו להרגיש בהן.

אבל בעיני האינקוויזיטור, קאר היה מסוגל לראות את קווי הברזל של הדברים הללו - חוטים כחולים שהיו כה דקים, כמעט בלתי נראים, אבל הקיפו את העולם עבורו. המחייבים שלפניו היו כמו גיבוב כחול, הרגשות שלהם - חוסר נוחות, כעס ופחד - ניכרו היטב בעמידתם. חוסר נוחות, כעס ופחד... כל כך מתוקים, כל השלושה. חיוכו של קאר התרחב למרות תשישותו.

הוא היה ער במשך זמן רב מדי. הקיום כאינקוויזיטור התיש את גופו, והוא נאלץ לנוח לעתים קרובות. אחיו כבר יצאו מהחדר ופנו לעבר חדרי המנוחה, שהיו ממוקמים בכוונה קרוב לחדר הכס. הם יירדמו מיד. ההוצאות להורג מוקדם יותר והריגושים של הלילה התישו אותם לגמרי.

אבל קאר נשאר מאחור כשהאינקוויזיטורים והמחייבים עזבו. לאחר זמן קצר נותרו רק הוא והשליט הגדול, כשהם עומדים בחדר המואר על ידי חמש מחתות אדירות. המדורות החיצוניות כובו על ידי משרתים, והזכוכית הגדולה נותרה שחורה ואפלה.

"השגת לבסוף את מה שרצית", אמר השליט הגדול בשקט. "אולי עכשיו אוכל לקבל קצת שלווה בנושא הזה".

"כן, השליט הגדול", אמר קאר והשתחווה. "אני חושב ש..."

קול מוזר נשמע באוויר - רעש נקישה קל. קאר הביט מעלה והזעיף פנים כשדסקית מתכת קטנה פגעה ברצפה והתגלגלה ליד רגלו. הוא הרים את המטבע והסיט את מבטו לעבר החלון הענק. מיד הבחין בחור הקטן שנפער בו.

מה?

עשרות מטבעות נורו מבעד לחלון וניקבו אותו מכל עבר. נקישות מתכתיות וזכוכית מתנפצת הדהדו באוויר. קאר נסוג לאחור בהפתעה.

כל החלק הדרומי של החלון התנפץ פנימה לאחר שהזכוכית הוחלשה על ידי המטבעות, עד שמשקל מסוים היה מסוגל לחדור מבעדה פנימה.

רסיסי זכוכית צבעוניים הסתחררו באוויר והקיפו דמות קטנה עטופה בגלימת ערפילאים ונושאת זוג פגיונות שחורים. הנערה נחתה על רגליה והחליקה מרחק קצר על הזכוכית השבורה. הערפילים נשבו סביבה דרך הפתח שמאחוריה. הם התערבלו קדימה, נמשכו על ידי האלומנטיקה שלה, ונכרכו סביב גופה. היא נחה לרגע בערפילים, כאילו הייתה הכרוז שהכריז על בואו של הלילה.

לאחר מכן היא שעטה קדימה ורצה ישירות לעבר השליט הגדול.

וין שרפה את המתכת האחת-עשרה. דמות העבר של השליט הגדול הופיעה כמו לפני כן, כשהיא נוצרת מתוך הערפילים ונעמדת על הבמה ליד הכס.

וין התעלמה מהאינקוויזיטור. היצור, למרבה המזל, הגיב באטיות - היא עלתה על הבמה לפני שהוא חשב בכלל לרדוף אחריה. אבל השליט הגדול ישב בשקט והביט בה בהבעה משועממת.

שתי חניתות בחזה לא הפריעו לו, חשבה וין כשזינקה לעבר ראש הבמה. אין לו מה לפחוד מפגיונות.

ולכן היא לא התכוונה לתקוף אותו בהם. היא הרימה את כלי הנשק ונעצה אותם ישירות לעבר לבה של דמות העבר.

הפגיונות פגעו וחלפו ישירות דרך האיש, כאילו לא היה שם. וין נפלה קדימה, עברה דרך הדמות וכמעט נפלה מהבמה.

היא הסתובבה וחתכה שוב את הדמות. ושוב חלפו בה הפגיונות והותירו אותה ללא פגע. היא אפילו לא רעדה או התעוותה.

דמות הזהב שלי, היא חשבה בתסכול. הייתי מסוגלת לגעת בה. מדוע איני מסוגלת לגעת בזאת?

המתכת כנראה לא פעלה באותו אופן. הצל עמד דומם והתעלם לחלוטין מההתקפות. היא חשבה שאולי אם תהרוג את גרסת העבר של השליט הגדול, הדמות הנוכחית שלו תמות גם כן. לרוע המזל, דמות העבר הייתה שקופה כמו צללי האטיום.

היא נכשלה.

קאר נפל עליה, ובאחיזת אינקוויזיטור חזקה תפס את כתפיה. התנופה הפילה אותם מהבמה. הם נפלו על המדרגות האחוריות.

וין נאנקה והבעירה פיוטר. אני לא אותה נערה חסרת כוח שכלאת לפני זמן קצר, קאר, היא חשבה בנחישות ובעטה בו, ושניהם פגעו ברצפה מאחורי הכס.

האינקוויזיטור נהם. הבעיטה שלה זרקה אותו לאוויר ושחררה את אחיזתו בה. גלימת הערפילאים נותרה בידו, אבל היא החליקה משם וברחה ממנו.

"'אינקוויזיטורים!" שאג השליט הגדול וקם ממקומו. "'בואו אליי!"

וין זעקה. הקול העוצמתי הכאיב לאוזניה המשופרות.

אני חייבת לברוח מכאן, היא חשבה. אצטרך למצוא דרך אחרת להרוג אותו...

קאר הפיל אותה שוב מאחור. הפעם הוא עטף את זרועותיו סביבה ומחץ אותה. וין זעקה בכאב, הבעירה פיוטר, ודחפה אותו אחורנית, אבל קאר הקים אותה על רגליה. בזרוע אחת הוא עטף בזריזות את צווארה, ובאחרת הצמיד את זרועותיה מאחורי גבה. היא נלחמה בזעם, מתכווצת ונאבקת, אבל אחיזתו הייתה הדוקה. היא ניסתה לזרוק את שניהם בדחיפת פלדה פתאומית כנגד ידית הדלת, אבל העוגן היה חלש מדי וקאר אפילו לא מעד. הוא המשיך להחזיק בה.

השליט הגדול צחקק כשהתיישב חזרה על הכס. "לא תצליחי להילחם בקאר, ילדה. הוא היה חייל לפני שנים רבות. הוא יכול להחזיק אדם כך שאי אפשר לשבור את אחיזתו, ולא משנה כמה חזק היריב".

וין המשיכה להיאבק ולהתנשם בכבדות. אבל דבריו של השליט הגדול היו נכונים. היא ניסתה לזרוק את ראשה אחורנית ולחבוט בו כנגד קאר, אבל הוא היה מוכן לזה. היא יכלה לשמוע אותו באוזנה, נשימתו המהירה כמעט... להוטה בזמן שחנק אותה. בהשתקפות שבחלון היא ראתה את הדלת נפתחת. אינקוויזיטור נוסף נכנס אל החדר, היתדות נצצו בהשתקפות המעוותת, גלימותיו השחורות התערבלו סביבו.

זהו זה, היא חשבה, בעודה מנותקת לרגע מגופה ומביטה על הערפילים על הקרקע לפניה, כשהם מזדחלים מתוך חלון הקיר המנופץ וזורמים על הרצפה. באופן מוזר, הם לא התערבלו סביבה כמו תמיד - כאילו משהו הרחיק אותם ממנה. עבור וין, זאת הייתה העדות האחרונה לתבוסתה.

אני מצטערת, קלסייר. אכזבתי אותך.

האינקוויזיטור השני נעמד מאחורי חברו. באופן פתאומי, הוא הושיט את ידו ואחז בדבר מה שהיה צמוד לגבו של קאר. קול קריעה נשמע.

וין נפלה מיד על הרצפה כשהיא מתנשמת בכבדות. היא התגלגלה, והפיוטר אפשר לה להתאושש במהירות.

קאר עמד מעליה רועד, ואז התמוטט ברפיון על הרצפה. האינקוויזיטור השני עמד מאחוריו, כשהוא מחזיק מה שנראה כיתד מתכת גדולה - בדיוק כמו זו שהייתה נעוצה בעיניו של האינקוויזיטור.

וין הביטה לעבר גופו הדומם של קאר. גלימתו הייתה קרועה וחשפה חור מדמם בדיוק בין עצמות כתפיו. חור מספיק גדול כדי להכיל את יתד המתכת. פניו המצולקים של קאר היו חיוורים. מתים.

יתד נוספת! חשבה וין בתמהון. האינקוויזיטור האחר שלף אותה מתוך גבו של קאר, ואז הוא מת. זה הסוד!

"מה?" שאג השליט הגדול וקם ממקומו. התנועה הפתאומית הפילה את כס האבן אחורנית, והוא התמוטט במורד המדרגות, נסדק ונשבר על רצפת השיש. "בגידה! של אחד החיילים האישיים שלי!"

האינקוויזיטור החדש רץ לעבר השליט הגדול. כשרץ, גלימותיו נפלו לאחור, ווין הצליחה לחזות בראשו הקירח. פניו היו מוכרים למרות היתדות שננעצו בעיניו והחודים שבקעו מעורפו. גם בראש קירח ובבגדים לא מוכרים, האיש נראה דומה קצת לקלסייר.

לא, היא הבינה. לא לקלסייר.

למארש!

מארש עלה על הבמה, שתי מדרגות בכל צעד, ונע במהירות על-אנושית של אינקוויזיטורים. וין קמה על רגליה וניערה מעליה את השפעות החניקה. אבל היה קשה יותר להתנער מההפתעה. מארש חי.

מארש היה אינקוויזיטור.

האינקוויזיטורים לא חקרו אותו מכיוון שהם חשדו בו. הם התכוונו לגייס אותו! ועכשיו נראה כאילו הוא עומד להילחם בשליט הגדול. אני חייבת לעזור לו! אולי... אולי הוא יודע את הסוד שבעזרתו ניתן להרוג את השליט הגדול. אחרי הכול, הוא מצא את הדרך להרוג אינקוויזיטורים!

מארש הגיע לראש הבמה.

"אינקוויזיטורים!" צעק השליט הגדול. "בואו –"

השליט הגדול קפא כשהבחין בדבר מה המונח מחוץ לדלת - ערמה קטנה של יתדות פלדה, בדיוק כמו זאת שמארש שלף מגבו של קאר, הייתה מונחת על הרצפה. נראה שהיו שם שבע יתדות.

מארש חייך. הבעתו נראתה מפחידה כמו אחד מגיחוכיו האפלים של קלסייר. וין הגיעה לרגלי הבמה, דחפה ממטבע, וזרקה את עצמה אל ראש הבמה.

הכוח האדיר והמלא של זעם השליט הגדול פגע בה במחצית הדרך. הדיכאון, החנק המועצם על ידי הכעס, התעוקה על נשמתה - כל אלה הצליחו לחדור מבעד לנחושת ולפגוע בה כמהלומה פיזית. היא הבעירה נחושת והשתנקה קלות, אך לא הצליחה להרחיק לחלוטין את דחיפת הרגשות שהפעיל עליה השליט הגדול.

מארש מעד קלות, והשליט הגדול נתן לו סטירה כמו זאת שהרגה את קלסייר. למרבה המזל, מארש התאושש בזמן והתכופף. הוא הסתובב סביב השליט הגדול והושיט את ידו לעבר חליפתו השחורה דמוית הגלימה. מארש משך אותה וקרע את הבגד לאורך התפרים.

מארש קפא, ועיני היתד שלו היו חסרות הבעה. השליט הגדול הסתובב, נעץ את מרפקו בבטנו של מארש, וזרק את האינקוויזיטור לצד השני של החדר. כשהשליט הגדול פנה, וין יכלה לראות את מה שמארש עצמו ראה.

כלום. היה זה גב שרירי ורגיל. בניגוד לאינקוויזיטורים, לשליט הגדול לא הייתה יתד הנעוצה בעמוד השדרה.

הו, מארש... חשבה וין בייאוש גובר. זה היה רעיון חכם מאוד, חכם יותר מהניסיון הטיפשי של וין עם המתכת האחת-עשרה - אבל גם הוא היה כישלון מוחלט.

מארש פגע לבסוף ברצפה. ראשו נחבט בחוזקה, והוא החליק על הרצפה עד לקיר הנגדי. הוא שכב כנגד החלון הגדול ללא ניע.

"מארש!" היא זעקה, זינקה ודחפה את עצמה לעברו. אבל כאשר היא עפה, השליט הרים את ידו באדישות.

וין חשה... משהו עוצמתי פוגע בה. התחושה הייתה כמו דחיפת פלדה שערבבה את המתכות שבתוכה - אבל מובן שזה רק היה נדמה לה. קלסייר הבטיח לה שאין אלומנטיקן המסוגל להשפיע על מתכות הנמצאות בבטנו של אדם.

אבל הוא גם אמר שאין אלומנטיקן המסוגל להשפיע על רגשותיו של אדם אחר ששרף נחושת.

מטבעות פזורים התרחקו מהשליט הגדול והחליקו על הרצפה. הדלתות נקרעו מציריהן, התנפצו והתנתקו מהחדר. למרבה התדהמה, אפילו חתיכות זכוכית צבעוניות רעדו והחליקו הרחק מהבמה.

וין נזרקה הצדה. המתכות שבבטנה איימו להיקרע מגופה. היא נזרקה אל הקרקע, והמהלומה כמעט עילפה אותה. היא שכבה המומה, מזועזעת, מבולבלת, מסוגלת לחשוב רק על דבר אחד.

איזו עוצמה...

נקישות נשמעו כשהשליט הגדול ירד מהבמה. הוא נע בדממה, השליך ממנו את מעילו ואת חולצתו הקרועים, ונותר עירום ממותנו ומעלה, מלבד התכשיטים שנצצו על אצבעותיו ועל מפרקי ידיו. כמה צמידים דקים, היא הבחינה, היו מקובעים בתוך זרועו העליונה.

חכם, היא חשבה בעודה מנסה לקום על רגליה. זה מונע ממישהו לדחוף או למשוך אותם.

השליט הגדול הניד את ראשו בצער. צעדיו סילקו את הערפילים הקרירים שזרמו על הרצפה מהחלון השבור. הוא נראה כה חזק, בטנו הייתה משורגת בשרירים, ופניו היו נאים. היא יכלה להרגיש את כוחותיו האלומנטיים דוחפים את רגשותיה, והצליחה להדחיק אותם בקושי בעזרת הבערת נחושת.

"מה חשבת, ילדה?" שאל השליט הגדול בשקט. "שתוכלי לנצח אותי? האם אני אינקוויזיטור פשוט, וכוחותיי הם רק תעצומה מלאכותית?"

וין הבעירה פיוטר. היא פנתה ורצה ממנו - כשהיא מתכוונת לאסוף את מארש ולפרוץ מבעד לזכוכית בקצה השני של החדר.

אבל אז, הוא היה שם, נע במהירות שגרמה לרוחות הטורנדו הזועמות להיראות מגושמות. אפילו בהבערת פיוטר מלאה היא לא הייתה מסוגלת להשיג אותו. הוא הושיט יד, בעצלתיים כמעט, אחז בכתפה וזרק אותה אחורנית.

הוא זרק אותה כמו בובה, השליך אותה לעבר אחד העמודים התומכים של החדר. וין חיפשה עוגן במהירות, אבל הוא סילק את כל המתכת מהחדר. מלבד...

היא משכה צמיד של השליט הגדול, אחד מאלו שלא חדרו את עורו. הוא השליך את ידו מעלה, כשהוא משנה את כיוון משיכתה וגורם לה להסתובב כסחרחרה באוויר. הוא ריסק אותה בעוד אחת מהדחיפות החזקות שלו, והשליך אותה אחורנית. המתכות בבטנה התכווצו, זכוכית רעדה, והעגיל של אמה נתלש מאוזנה.

היא ניסתה להסתובב ולפגוע במשטח תחילה ברגליה, אבל עמוד האבן התקרב במהירות נוראה, והפיוטר לא עזר לה. היא שמעה רעש שבירה מחליא, וכאב אדיר נורה במעלה רגלה הימנית.

היא התמוטטה אל הקרקע. לא היה לה רצון להביט בפציעה, אבל הכאב אמר לה שהרגל שבורה ומקובעת בזווית לא הגיונית.

השליט הגדול הניד בראשו. לא, הבינה וין, הוא לא היה מודאג בגלל התכשיטים שלו. בהתחשב ביכולותיו ובכוחו, אדם צריך להיות טיפש - כמו וין - כדי לנסות להשתמש בתכשיטים של השליט הגדול כעוגן. זה רק נתן לו לשלוט בקפיצות שלה.

הוא צעד קדימה. רגליו היו נוקשות על הזכוכית השבורה. "את חושבת שזאת הפעם הראשונה שמישהו מנסה להרוג אותי, ילדה? שרדתי שרפות ועריפות. נדקרתי ונחתכתי, נמחצתי ואיברי נגדעו. אפילו הסירו מעליי את עורי פעם, ממש בהתחלה".

הוא פנה לעבר מארש והניד בראשו. באופן מוזר, התמונה הראשונה של השליט הגדול הופיעה שוב במוחה. הוא נראה... עייף. מותש אפילו. לא בגופו - הוא היה שרירי ביותר. פשוט... האווירה סביבו. היא ניסתה לקום על רגליה והשתמשה בעמוד האבן לתמיכה.

"אני האל", הוא אמר.

כל כך שונה מהאדם הצנוע ביומן.

"אי אפשר להרוג את ה'אל", הוא אמר. "אי אפשר להפיל את ה'אל. המהפכה שלכם - אתם חושבים שהיא הראשונה? אתם חושבים שלא השמדתי כבר צבאות שלמים במו ידיי? מה אני צריך לעשות כדי שאנשים כמוך יפסיקו לפקפק בי? כמה מאות שנים אני צריך להוכיח את עצמי לפני שהסקאא ה'אידיוטים יבינו את האמת? כמה מכם אצטרך עוד להרוג!"

וין זעקה כשסובבה את רגלה בכיוון הלא נכון. היא הבעירה פיוטר, אבל הדמעות זלגו. המתכות עמדו להיגמר. הפיוטר יסתיים בעוד זמן קצר, ואין סיכוי שהיא תוכל להישאר ערה בלעדיו. היא נפלה לצד העמוד, כשהאלומנטיקה של השליט הגדול מוחצת אותה. הכאב ברגלה הלם במוחה.

הוא יותר מדי חזק. היא חשבה בייאוש. הוא צודק. הוא אל. מה בכלל חשבנו?

"איך אתה מעז?" שאל השליט הגדול כשהרים את גופו הרפה של מארש ביד עטורה בתכשיטים. מארש נאנק קלות וניסה להרים את ראשו.

"איך אתה מעז?" שאל השליט הגדול שוב. "לאחר כל מה שהענקתי לך? הפכתי אותך לעליון על בני התמותה! הפכתי אותך לשליט!"

ראשה של וין נורה מעלה. מבעד לערפילי הכאב והייאוש, משהו עורר זיכרון בתוכה.

הוא כל הזמן אומר את זה... הוא כל הזמן אומר שהאנשים שלו צריכים לשלוט...

היא נברה במוחה בניסיון למצוא את שארית המתכת האחת-עשרה. היא שרפה אותה והביטה מבעד לעיניים דומעות בשליט הגדול שהחזיק את מארש ביד אחת.

עברו של השליט הגדול הופיע לצדו. אדם בגלימת פרווה ובמגפיים כבדים, בעל זקן מלא ושרירים חזקים. הוא לא היה אציל או עריץ. הוא לא היה גיבור או אפילו לוחם. אדם הלבוש לחיים בהרים הקרים. רועה צאן.

או אולי תרמילאי.

"ראשק", לחשה וין.

השליט הגדול הסתובב לעברה בבהלה.

"ראשק", אמרה וין שוב. "זה השם שלך, נכון? אתה אינך האיש שכתב את היומן. אתה אינך הגיבור שנשלח להגן על האנשים... אתה המשרת שלו. התרמילאי ששנא אותו".

היא עצרה לרגע. "אתה... אתה הרגת אותו", היא לחשה. "זה מה שקרה באותו לילה! זאת הסיבה שהיומן הסתיים בפתאומיות! הרגת את הגיבור ולקחת את מקומו. נכנסת למערה במקומו ולקחת את הכוח לעצמך. אבל... במקום להציל את העולם, אתה השתלטת עליו".

"אינך יודעת דבר!" הוא שאג, כשהוא עדיין מחזיק את גופו הרפוי של מארש ביד אחת. "אינך יודעת מה קרה שם!"

"שנאת אותו", אמרה וין. "חשבת שהגיבור צריך להיות טריסאי. לא היית מסוגל לסבול שהוא - אדם ממדינה שכבשה את מדינתכם - הגשים את האגדות שלכם".

השליט הגדול הרים יד, ווין חשה משקל אדיר מוחץ אותה. אלומנטיקה, שדחפה את המתכת בבטנה ובגופה, איימה למחוץ את גבה כנגד העמוד. היא זעקה והבעירה את יתרת הפיוטר שלה, בניסיון להישאר ערה. ערפילים התערבלו סביבה והזדחלו מבעד לחלון השבור ולאורך הרצפה.

בחוץ, מבעד לחלון השבור, היא יכלה לשמוע צלצולים באוויר. הם נשמעו כמו תשואות, זעקות שמחה, אלפים צועקים במקהלה. הם נשמעו כאילו הם מריעים לה.

מה זה משנה? היא חשבה. אני יודעת את סודו של השליט הגדול, אבל מה הוא אומר לי? שהוא היה תרמילאי? משרת? טריסאי?

מתכמת.

היא הביטה מבעד לעיניים מזוגגות, וראתה שוב את שני הצמידים הנעוצים בזרועו העליונה של השליט הגדול, צמידי המתכת שחדרו לעורו בכמה מקומות. כדי... כדי שלא יושפעו מאלומנטיקנים. למה שיעשה את זה? לכאורה הוא ענד מתכת רק כסמל לראוותנות. הוא לא היה מודאג מכך שימשכו או ידחפו את המתכות שלו.

או שכך הוא טען. אבל מה אם כל המתכות האחרות שהוא ענד - הטבעות, הצמידים, האופנה שהגיעה אל האצולה - היו רק הסחת דעת אחת גדולה?

הסחת דעת שנועדה לגרום לאנשים לא להתמקד בזוג הצמידים הנעוצים בזרועו העליונה. האם התשובה כל כך פשוטה? היא חשבה כשמשקלו של השליט הגדול איים למחוץ אותה.

הפיוטר שלה כמעט אזל. היא בקושי הייתה מסוגלת לחשוב. עדיין, היא שרפה ברזל. השליט הגדול היה מסוגל לחדור מבעד לעננחושת. גם היא הייתה מסוגלת. הם היו שווים במובן מסוים. אם הוא מסוגל להשפיע על מתכות בתוך גופו של אדם, גם היא מסוגלת לעשות זאת.

היא הבעירה ברזל. קווים כחולים הופיעו והצביעו לעבר הטבעות והצמידים של השליט הגדול - כולם מלבד הצמידים שהיו נעוצים בזרועו.

וין ליבתה את הברזל והתרכזה. היא התאמצה בכל כוחה. היא המשיכה להבעיר פיוטר ונאבקה לא להימחץ. באופן כלשהו היא ידעה שהיא כבר לא נושמת. הכוח שדחף אותה היה חזק מדי. היא לא הייתה מסוגלת להניע עוד את החזה שלה.

ערפילים התערבלו סביבה ורקדו מהאלומנטיקה שלה. היא גססה. היא ידעה זאת. היא כבר לא הייתה מסוגלת להרגיש כאב. היא נמחצה למוות. נחנקה.

היא שאבה לתוכה את הערפילים.

שני קווים חדשים הופיעו. היא צרחה, כשהיא מושכת אותם בכוח שמעולם לא ידעה שקיים בה. היא הבעירה ברזל ברמות גבוהות שהלכו וגברו, והדחיפה של השליט הגדול העניקה לה את העוגן שבעזרתו יכלה למשוך את הצמידים. כעס, ייאוש, וכאב התעוררו בה, והיא התמקדה במשיכה בלבד.

הפיוטר שלה נגמר.

הוא הרג את קלסייר!

הצמידים נקרעו מזרועו. השליט הגדול זעק בכאב - קול שנשמע עמום ורחוק לאוזניה של וין. המשקל עזב אותה לפתע, והיא נפלה על הרצפה כשהיא מתנשמת בכבדות והעולם מרקד לנגד עיניה. הצמידים המגואלים בדם פגעו ברצפה, החליקו על השיש ונעצרו לפניה. היא הרימה את מבטה והשתמשה בבדיל כדי להתמקד סביבה.

השליט הגדול עמד במקומו, עיניו נפערו באימה, ודם זלג על זרועותיו. הוא הפיל את מארש אל הרצפה ורץ לעברה בשארית כוחותיו, כשהוא ממהר לעבר הצמידים. אבל וין, בשארית כוחותיה - ללא הפיוטר - דחפה את הצמידים וירתה אותם מעבר לשליט הגדול. הוא הסתובב באימה וראה אותם עפים מבעד לחלון הקיר השבור.

במרחק, השמש זרחה. הצמידים נפלו מול האור האדום, נצצו לרגע לפני שצנחו מטה לעבר העיר.

"'לא!" צרח השליט הגדול, כשהוא צועד לעבר החלון.

שריריו רפו והתכווצו כמו שריריו של סייזד. הוא פנה חזרה לעבר וין, כועס, אבל פניו כבר לא היו של אדם צעיר. הוא היה בגיל העמידה, תווי פניו הצעירים הלכו והתבגרו בכל רגע.

הוא צעד לעבר החלון. שערו האפיר, וקמטים נוצרו סביב עיניו כמו רשתות קטנות.

הצעד הבא שלו היה חלש. הוא החל לרעוד מכובד גילו המבוגר, גבו התעקם, עורו היה תלוי כמו בד עתיק על עצמותיו, ושערו החל לנשור.

הוא התמוטט אל הרצפה.

וין נשענה אחורנית, כשמוחה מעורפל מכאב. היא שכבה שם למשך... זמן מה. היא לא יכלה לחשוב.

"גבירתי!" אמר קול. סייזד היה לצדה במצח שטוף זיעה. הוא הגיע אליה ומזג דבר מה בגרונה והיא בלעה.

גופה ידע מה לעשות. היא הבעירה מיד פיוטר כדי לחזקו. היא הבעירה בדיל, והרגישות המוגברת הפתאומית זעזעה אותה לערנות מלאה. היא התנשמה בכבדות והביטה בפניו המודאגים של סייזד.

"היזהרי, גבירתי", הוא אמר כשהוא בוחן את רגלה. "העצם שבורה, אבל כנראה רק במקום אחד".

"מארש", היא אמרה מותשת. "דאג למארש".

"מארש?" שאל סייזד. ואז הוא ראה את האינקוויזיטור שנע על הרצפה במרחק מה ממנו.

"בשם האלים הנשכחים!" אמר סייזד כשהוא מתקרב אל מארש.

מארש נאנק והתיישב על הרצפה. הוא החזיק את בטנו בזרוע אחת. "מה... מה זה...?"

וין הביטה לעבר הדמות המיובשת על הרצפה במרחק מה ממנה. "זה הוא. השליט הגדול. הוא מת".

סייזד הזעיף פנים בסקרנות ונעמד. הוא לבש גלימה חומה והביא איתו חנית עץ פשוטה. וין נדה בראשה למחשבה להביא כלי נשק עלוב שכזה נגד היצור שכמעט הרג את מארש ואותה.

אבל כולנו, במובן מסוים, היינו חסרי תועלת. אנחנו היינו אמורים להיות מתים, לא השליט הגדול.

הסרתי את הצמידים שלו. למה? למה אני יכולה לעשות דברים שהוא מסוגל לעשות?

למה אני שונה?

"גבירתי..." אמר סייזד באטיות. "הוא לא מת, לדעתי. הוא... עדיין חי".

"מה?" שאלה וין והזעיפה פנים. היא לא הייתה מסוגלת לחשוב עכשיו. היא תענה על השאלות האלו מאוחר יותר. סייזד צדק - הדמות המבוגרת לא מתה. למעשה, היא נעה בעליבות על הרצפה, כשהיא זוחלת לעבר החלון השבור. לעבר המקום שבו נעלמו הצמידים.

מארש התנער מטיפולו של סייזד וקם על רגליו. "אתרפא במהירות. דאג לנערה".

"עזור לי לקום", אמרה וין.

"גבירתי..." אמר סייזד בגערה.

"בבקשה, סייזד".

הוא נאנח והושיט לה את חנית העץ. "הנה, הישעני על זה". היא לקחה את כלי הנשק והוא עזר לה לקום על רגליה.

וין נשענה על הידית וצלעה יחד עם מארש וסייזד לעבר השליט הגדול. הדמות הזוחלת הגיעה לקצה החדר והשקיפה על העיר מבעד לחלון המנופץ.

רגליה של וין השמיעו קולות פיצוח על שברי הזכוכית. אנשים הריעו מתחתיה, אף שהיא לא יכלה לראותם ולא ידעה מדוע הם מריעים.

"הקשב", אמר סייזד. "מי שרצה להיות האל שלנו. האם אתה שומע אותם מריעים? התשואות האלה אינן עבורך - האנשים הללו מעולם לא הריעו לך. הם מצאו מנהיג חדש הערב, גאווה חדשה".

"המחייבים... שלי..." לחש השליט הגדול.

"המחייבים שלך ישכחו אותך", אמר מארש. "אני אדאג לכך. האינקוויזיטורים האחרים מתים, נהרגו על ידי. עליך לזכור כי הפרלנים הנעלים ראו אותך מעביר את מושכות השלטון לקנטון האינקוויזיציה. אני האינקוויזיטור היחיד שנותר בלות'אדל. אני שולט כעת בכנסייה שלך".

"לא..." לחש השליט הגדול.

מארש, וין וסייזד נעצרו על מקומם והביטו לעבר האיש הזקן. באור הבוקר שבקע מהחלון, וין ראתה קהל עצום של אנשים העומדים מול במה גדולה ומרימים את נשקם במחוות כבוד.

השליט הגדול ירה מבט למטה לעבר הקהל, וההבנה הסופית של כישלונו נחתה עליו. הוא הביט אחורנית לעבר טבעת האנשים שניצחה אותו.

"אינכם מבינים", הוא שרק. "אינכם יודעים מה אני עושה למען האנושות. אני הייתי האל שלכם, אפילו אם לא ראיתם את זה. בכך שהרגתם אותי, דנתם את עצמכם לכליה..."

וין הביטה לעבר מארש וסייזד. כל אחד מהם הנהן באטיות בתורו. השליט הגדול החל להשתעל, ונראה שהזדקן עוד יותר.

וין נשענה על סייזד. שיניה חרקו מהכאב של רגלה השבורה. "אני מביאה לך מסר מחבר שלנו", היא אמרה בשקט. "הוא רצה שתדע שהוא לא מת. אי אפשר להרוג אותו.

"הוא התקווה".

היא הרימה את החנית ונעצה אותה ישירות בלבו של השליט הגדול.

באופן מוזר, מדי פעם, אני חש שלווה בתוכי. אתם בוודאי חושבים שלאחר כל מה שראיתי – לאחר כל מה שסבלתי - נשמתי תתעוות בקרבי במתח, בלבול ודיכאון. לעתים קרובות אני באמת מרגיש כך.

אבל מדי פעם יש גם שלווה.

אני מרגיש שלווה לעתים, כמו עכשיו, בעודי מביט על הצוקים הקפואים והרי הזכוכית בבוקר הדומם, מסתכל על הזריחה המלכותית, ואני יודע שלעולם לא אראה זריחה מרהיבה ממנה בחיי.

אם יש נבואות, אם יש גיבור עידנים, מחשבותיי לוחשות לי שחייב להיות משהו שמוליך אותי בדרכי. משהו שמביט בי; משהו שדואג לי. המחשבות השלוות אומרות לי את האמת שאני רוצה מאוד להאמין בה.

אם אכשל, אחר יבוא להשלים את עבודתי.

אחרית דבר

"הדבר היחיד שאני יכול להסיק, אדון מארש", אמר סייזד, "הוא שהשליט הגדול היה מתכמת ואלומנטיקן גם יחד".

וין הזעיפה פנים כשישבה על גג הבניין הריק ליד קצה משכנות הסקאא. רגלה השבורה - שקובעה בזהירות על ידי סייזד - הייתה תלויה באוויר מעל הקצה.

היא ישנה רוב היום - כמו מארש, שעמד כעת לצדה. סייזד העביר הודעה לשאר חברי הצוות, ואמר להם שווין הצליחה לשרוד. לא היו כנראה הרוגים רבים בקרב האחרים - ווין שמחה על כך מאוד. אבל היא עדיין לא הגיעה אליהם. סייזד אמר להם שהיא צריכה לנוח, והם היו עסוקים בבניית הממשלה החדשה של אלנד.

"מתכמת ואלומנטיקן", אמר מארש בפקפוק. הוא התאושש מהר מאוד – אף שלווין עדיין היו חבורות, שברים ושריטות מהמאבק, נראה כאילו צלעותיו השבורות התרפאו. הוא נשען מטה, הניח את זרועו על ברכו והביט לעבר העיר ביתדות הנעוצות בעיניו.

כיצד הוא בכלל מסוגל לראות? תהתה וין.

"כן, אדון מארש", הסביר סייזד. "אתה מבין, נעורים הם דבר שמתכמת יכול לאגור. זה בדרך כלל תהליך לא שימושי - כדי לשמר את היכולת להרגיש ולהיראות צעיר יותר בשנה, תצטרך לבלות חלק מחייך כשאתה מרגיש ונראה מבוגר בשנה. בדרך כלל השומרים משתמשים ביכולת הזאת כדי להתחפש, שכן שינוי הגיל יכול להסתיר אותם היטב. אבל מעבר לכך, מעולם לא מצאנו שימוש אחר ליכולת הזאת.

"אבל אם המתכמת גם אלומנטיקן, הוא יכול לשרוף את מאגרי המתכת שלו ולשחרר אנרגיה חזקה פי עשרה. הגבירה וין ניסתה לשרוף כמה מהמתכות שלי פעם, אבל לא הצליחה להגיע אל הכוח שלהן. אבל אם אתה מסוגל לנצל את מאגרי התכמות שלך בעצמך, תוכל לשרוף אותם כדי להשיג כוח נוסף..."

מארש הזעיף פנים. "אני לא עוקב אחריך, סייזד".

"אני מתנצל", אמר סייזד. "הדבר הזה, כנראה, קשה להבנה בלי רקע בתאוריות אלומנטיקה ותכמות. בוא נראה אם אוכל להסביר לך בדרך אחרת. מה ההבדל העיקרי בין אלומנטיקה ותכמות?"

"אלומנטיקה שואבת את הכוח שלה ממתכות", אמר מארש. "תכמות שואב את כוחותיו מהאדם עצמו".

"בדיוק", אמר סייזד. "מה שעשה השליט הגדול - כך לפחות אני מניח – היה לשלב בין היכולות האלו. הוא השתמש באחת היכולות שהייתה זמינה רק בעזרת תכמות - שינוי הגיל - אבל הטעין אותה ב'אלומנטיקה. בכך ששרף את מאגר התכמות, הוא יצר מתכת אלומנטית חדשה עבור עצמו - מתכת שגרמה לו להיות צעיר כששרף אותה. אם הניחוש שלי נכון, הוא השיג לעצמו אספקה בלתי נדלית של נעורים, מכיוון שהוא היה יכול לשאוב את הכוח שלו מהמתכת עצמה במקום מהגוף שלו. כל מה שהוא היה צריך לעשות הוא לבלות מדי פעם בגיל מבוגר כדי לחדש את המאגר התכמותי שלו, לשרוף אותו ולהישאר צעיר".

"אז שרפת המאגרים האלו", אמר מארש, "הייתה הופכת אותו לצעיר מכפי שהיה בתחילה?"

"הוא היה צריך לאגור את הנעורים בתוך מאגר תכמותי אחר, לדעתי", הסביר סייזד. "אתה מבין, אלומנטיקה היא כוח חזק - הכוחות מגיעים בדרך כלל בפרצים ובכוח. השליט הגדול לא היה רוצה את כל הנעורים האלה בבת אחת, ולכן הוא היה אוגר אותם בתוך פיסת מתכת, שאותה רוקן באטיות וכך שמר על עצמו צעיר".

"הצמידים?"

"כן, אדון מארש. אבל תכמות מעניק תמיד פחות ממה שאתה משקיע - לדוגמה, הוא לוקח ממך כמות אדירה יותר של כוח כדי להפוך את עצמך לחזק פי ארבעה מאשר פי שניים. במקרה של השליט הגדול, הוא היה צריך לאגור יותר ויותר נעורים כדי למנוע את ההתבגרות. כשהגבירה וין גנבה את הצמידים שלו, הוא הזדקן בקצב מפחיד, מכיוון שגופו ניסה לחזור אל הגיל האמיתי שלו".

וין ישבה באוויר הקר של הלילה והביטה לעבר מצודת ונטור. היא בערה באור. עבר רק יום אחד, ואלנד כבר נפגש עם מנהיגי הסקאא והאצילים, כדי לנסח את החוקים לממלכה החדשה שלו.

וין ישבה בשקט ונגעה בעגילה. היא מצאה אותו בחדר הכס, ושבה לענוד אותו על האוזן הקרועה כאשר היא החלה להתרפא. היא לא הייתה בטוחה מדוע היא שמרה אותו. אולי זה היה הקשר שלה לריין ולאימא שניסתה להרוג אותה. אולי הוא הזכיר לה דברים שהיא לא מסוגלת לעשות.

היה לה הרבה מה ללמוד, מתברר, על אלומנטיקה. במשך אלף שנים האצולה פשוט האמינה למה שהאינקוויזיטורים והשליט הגדול אמרו. אילו סודות הם הסתירו, אילו מתכות הם הסתירו?

"השליט הגדול", היא אמרה לבסוף, "הוא... פשוט השתמש בתרגיל כדי להפוך את עצמו לבן אלמוות. זאת אומרת שהוא לא באמת היה אל, נכון? היה לו פשוט מזל. כל אדם שהוא מתכמת ואלומנטיקן מסוגל לעשות את מה שהוא עשה".

"כך זה נראה, גבירתי", אמר סייזד. "אולי זאת הסיבה שהוא פחד מהשומרים. הוא צד והרג מתכמתים, מכיוון שהוא ידע שהמיומנות תורשתית - בדיוק כמו אלומנטיקה. אם שושלות הטריסאים היו מתערבבות אי פעם עם שושלות האצולה, התוצאה הייתה עלולה להנפיק ילד שמסוגל להתמודד נגדו".

"ולכן הוא יצר את תכניות הרבייה", אמר מארש.

סייזד הנהן. "הוא היה צריך לוודא שהטריסאים לא מתערבבים באוכלוסייה הכללית, אחרת הם יעבירו הלאה את יכולות התכמות".

מארש הניד בראשו. "האנשים שלו. הוא עשה להם דברים כל כך נוראים רק כדי לשמור על הכוח שלו".

"אבל", אמרה וין והזעיפה פנים, "אם כוחותיו של השליט הגדול הגיעו מעירוב של תכמות ואלומנטיקה, מה קרה בבאר האלוהות? מהו הכוח שכותב היומן - יהיה מי שיהיה - היה צריך למצוא".

"איני יודע, גבירתי", אמר סייזד בשקט.

"ההסבר שלך לא עונה על כל השאלות", אמרה וין והנידה בראשה. היא לא דיברה על היכולות המוזרות שלה, אבל סיפרה על מה שהשליט הגדול עשה בחדר הכס. "הוא היה כל כך חזק, סייזד. יכולתי להרגיש את האלומנטיקה שלו. הוא היה מסוגל לדחוף את המתכות שבתוכי! אולי הוא היה יכול להעצים את התכמות שלו בכך ששרף את המאגרים, אבל כיצד הוא נעשה חזק כל כך באלומנטיקה?"

סייזד נאנח. "אני חושש שהאדם היחיד המסוגל לענות לנו על השאלות האלו מת הבוקר".

וין עצרה. לשליט הגדול היו סודות רבים על דת הטריסאים, שאנשיו של סייזד חיפשו במשך מאות שנים. "אני מצטערת. אולי לא הייתי צריכה להרוג אותו".

סייזד הניד בראשו. "ההזדקנות שלו הייתה הורגת אותו בכל מקרה, גבירתי. עשית את מה שהיית צריכה לעשות. אני אוכל לתעד שהשליט הגדול נהרג על ידי אחת הסקאא הנתונות תחת מרותו".

וין הסמיקה. "לתעד?"

"כמובן. אני עדיין שומר, גבירתי. אני חייב למסור את הדברים האלו - ההיסטוריה, המאורעות והאמיתות".

"אתה לא... תספר יותר מדי עליי, נכון?" מסיבה כלשהי, היא לא הרגישה בנוח שאנשים אחרים יקראו סיפורים עליה.

"אני לא הייתי דואג יותר מדי, גבירתי", אמר סייזד בחיוך. "האחים שלי ואני נהיה מאוד עסוקים, לדעתי. יש לנו כל כך הרבה להחזיר לעולם, כל כך הרבה לספר לו... אני חושב שהפרטים אודותייך יועברו הלאה ללא דחיפות מרבית. אתעד את כל מה שקרה, אבל אשמור את הסיפור לעצמי לזמן מה, אם זה מה שאת רוצה".

"תודה", אמרה וין והנהנה.

"הכוח שהשליט הגדול מצא במערה", אמר מארש בספקנות, "אולי זאת רק האלומנטיקה. אתה בעצמך אמרת שאין תיעוד על אלומנטיקנים לפני האלוהות".

"זאת אכן אחת האפשרויות, אדון מארש", אמר סייזד. "יש מעט מאוד אגדות על מקור האלומנטיקה, וכמעט כולן מסכימות שהאלומנטיקנים הראשונים 'הופיעו מתוך הערפילים'".

וין הזעיפה פנים. היא תמיד חשבה שהתואר "ערפילאי" הגיע מפני שהאלומנטיקנים עבדו לרוב בשעות הלילה. היא מעולם לא חשבה שקיים קשר חזק יותר.

הערפילים מגיבים לאלומנטיקה. הם מתערבלים סביב אלומנטיקן המשתמש בכוחותיו. ו... מה הרגשתי בסוף? הייתה לי הרגשה כאילו שאבתי משהו מתוך הערפילים.

אין זה משנה מה היא עשתה, היא לא הייתה מסוגלת לשחזר את זה.

מארש נאנח והזדקף. הוא היה ער כמה שעות, וכבר היה עייף. ראשו היה רפוי על צווארו, כאילו משקל היתדות משך אותו למטה.

"האם זה... כואב, מארש?" היא שאלה. "כלומר, היתדות?"

הוא היסס. "כן. כל אחת-עשרה היתדות... כואבות. הכאב מגיב באופן כלשהו לרגשות שלי".

"אחת-עשרה?" שאלה וין בהלם.

מארש הנהן. "שתיים בראש, שמונה בחזה, אחת בגב כדי לחתום את כולן. זאת הדרך היחידה להרוג אינקוויזיטור - להפריד בין היתדות העליונות לתחתונות. קל עשה זאת על ידי עריפה, אבל קל יותר פשוט לשלוף את היתד המרכזית".

"חשבנו שאתה מת", אמרה וין. "כשמצאנו את הגופה שלך ואת כל הדם בתחנת ההרגעה..."

מארש הנהן. "עמדתי לשלוח הודעה שאני מגיע, אבל הם השגיחו עליי מקרוב מהיום הראשון. לא צפיתי שקל יפעל כל כך מהר".

"איש מאיתנו לא צפה זאת, אדון מארש", אמר סייזד. "איש מאיתנו לא צפה זאת כלל".

"הוא באמת עשה את זה, נכון?" אמר מארש והניד את ראשו בתדהמה. "הממזר הזה. יש שני דברים שמעולם לא צפיתי שהוא יעשה. הראשון הוא לגנוב את החלום שלי על הפלת האימפריה האחרונה ובאמת לעשות זאת".

וין היססה. "והשני?"

מארש הפנה את יתדות הראש לעברה. "שהוא ייהרג במהלך המשימה".

"אם יורשה לי לשאול, אדון מארש", אמר סייזד. "מי הגופה שהגבירה וין ואדון קלסייר מצאו בתחנת ההרגעה?"

מארש פנה חזרה אל העיר. "האמת היא שיש כמה גופות. התהליך ליצירת אינקוויזיטור חדש הוא... מגואל בדם. אני מעדיף לא לדבר על זה".

"כמובן", אמר סייזד והרכין ראש.

"אבל אתה", אמר מארש, "יכול לספר לי על היצור שקלסייר השתמש בו כדי להתחזות ללורד רנו".

"הקנדרה?" אמר סייזד. "אני חושש שאפילו השומרים אינם יודעים עליהם כמעט דבר. הם קשורים במובן כלשהו לערפאים - אולי הם אותם יצורים, רק עתיקים יותר. בגלל המוניטין שלהם, הם בדרך כלל אוהבים להישאר נסתרים - אף שכמה בתים אצילים שוכרים אותם לעתים".

וין הזעיפה פנים. "אז... מדוע קל לא אמר לקנדרה להתחזות אליו ולמות במקומו?"

"אה", אמר סייזד. "עלייך להבין, גבירתי, שכדי שקנדרה יתחזה למישהו, הוא חייב לאכול את בשרו של האיש ולספוג את עצמותיו. קנדרה הם כמו ערפאים - אין להם שלד משל עצמם".

וין נרעדה. "הו".

"הוא חזר, אתם יודעים", אמר מארש. "היצור כבר לא משתמש בגופתו של אחי - יש לו גופה אחרת - אבל הוא בא לחפש אותך, וין".

"אותי?" שאלה וין.

מארש הנהן. "הוא אמר משהו על כך שקלסייר העביר את החוזה שלו אלייך לפני שמת. אני מאמין שהחיה רואה אותך כעת כגבירתו".

וין נרעדה. הדבר... הזה אכל את קלסייר. "אני לא רוצה אותו לידי", היא אמרה. "אגרש אותו מכאן".

"אל תהיי פזיזה כל כך, גבירתי", אמר סייזד. "קנדרה הם משרתים יקרים מאוד - משלמים להם באטיום. אם קלסייר קנה חוזה גם עבורך, יהיה טיפשי לבזבז את שירותיו. קנדרה יכול להתגלות כבן ברית מועיל בזמן הקרוב".

וין הנידה בראשה. "לא אכפת לי. אני לא רוצה את הדבר הזה לידי. לא אחרי מה שהוא עשה".

השלישייה השתתקה. לבסוף קם מארש ונאנח. "בכל מקרה, אם תסלחו לי, אני צריך להופיע במצודה - המלך החדש רוצה שאייצג את המיניסטריון במשא ומתן".

וין הזעיפה פנים. "אני לא מבינה מדוע למיניסטריון בכלל צריכה להיות דעה".

"המחייבים הם עדיין סיעה חזקה, גבירתי", אמר סייזד. "והם הבירוקרטים היעילים והמיומנים ביותר באימפריה האחרונה. הוד מעלתו יהיה חכם אם ישמור אותם לצדו, והוא זיהה שמארש יוכל לעזור לו להשיג את מטרתו".

מארש משך בכתפיו. "כמובן, אם אוכל להשליט סדר בקנטון האדיקות, המיניסטריון... ישתנה במהלך השנים הבאות. אפעל באטיות ובזהירות, אבל כשאסיים את מלאכתי, המחייבים אפילו לא יבינו מה הם איבדו. אבל האינקוויזיטורים האחרים יכולים להוות בעיה".

וין הנהנה. "כמה יש מחוץ ללות'אדל?"

"איני יודע", אמר מארש. "לא הייתי חבר זמן רב במסדר לפני שהשמדתי אותו. אבל האימפריה האחרונה היא מקום גדול. רבים אומרים שיש כעשרים אינקוויזיטורים באימפריה כולה, אבל מעולם לא הצלחתי למצוא מישהו שייתן לי מספר מדויק".

וין הנהנה כשמארש עזב. האינקוויזיטורים - אף שהיו מסוכנים מאוד - לא הדאיגו אותה כעת, כשהיא יודעת את סודם. היא הייתה מודאגת מדבר אחר.

אינכם יודעים מה אני עושה למען האנושות. אני הייתי האל שלכם, אפילו אם לא ראיתם את זה. בכך שהרגתם אותי, דנתם את עצמכם לכליה...

מילותיו האחרונות של השליט הגדול. באותו זמן היא חשבה שהוא מתכוון לאימפריה האחרונה כדבר שהוא עשה "למען האנושות". אבל היא כבר לא הייתה בטוחה. היה... פחד בעיניו כשהוא אמר את הדברים האלו, לא גאווה.

"סז?" היא אמרה. "מה היה תהומות? הדבר שהגיבור מהיומן היה צריך לנצח?"

"הלוואי שהייתי יודע, גבירתי", אמר סייזד.

"אבל הוא לא הגיע, נכון?"

"נראה שלא", אמר סייזד. "האגדות מסכימות שאילו תהומות לא היה נעצר, העולם כולו היה מושמד. כמובן, אולי הייתה הגזמה בסיפורים. אולי הסכנה של 'תהומות' הזה הייתה באמת השליט הגדול - אולי מאבקו של הגיבור היה למעשה קרב מחשבתי. הוא היה צריך לבחור בין שלטון בעולם לבין שחרורו לחופשי".

זה לא נשמע הגיוני לווין. היה עוד משהו. היא זכרה את הפחד בעיניו של השליט הגדול. האימה.

הוא אמר עושה, לא עשיתי. מה אני עושה למען האנושות. זה מראה שהוא עדיין עושה את זה, אף שאיני יודעת על מה הוא מדבר.

דנתם את עצמכם לכליה...

היא רעדה באוויר הערב. השמש שקעה, כשהיא מאפשרת לראות טוב יותר את מצודת ונטור המוארת - הבחירה של אלנד למפקדה הראשית ברגע זה, אף שהוא היה יכול לעבור לקרדיק שאו. הוא עדיין לא החליט.

"את צריכה ללכת אליו, גבירתי", אמר סייזד. "הוא צריך לראות שאת בסדר".

וין לא השיבה מיד. היא הביטה בעיר וראתה את המצודת הבוהקת בשמים הקודרים. "היית שם, סייזד?" היא אמרה. "שמעת את נאומו?"

"כן, גבירתי", הוא אמר. "ברגע שגילינו שאין אטיום בטמיון, לורד ונטור התעקש שנלך לעזור לך. הסכמתי איתו - שנינו לא לוחמים, ולא היו לי מאגרי התכמות שלי".

אין אטיום, חשבה וין. אחרי הכול, לא הצלחנו למצוא אפילו חרוז אחד. מה השליט הגדול עשה עם כולו? או... האם מישהו הצליח להשיג אותו לפנינו?

"כשאדון אלנד ואני מצאנו את הצבא", המשיך סייזד, "המורדים טבחו בשומרי הארמון. כמה מהם ניסו להיכנע, אבל החיילים שלנו לא הסכימו. זאת הייתה... תמונה מטרידה, גבירתי. האלנד שלך... הוא לא אהב את מה שראה. כשהוא נעמד שם לפני הסקאא, חשבתי שהם עומדים להרוג גם אותו".

סייזד עצר בדבריו והטה קלות את ראשו. "אבל... הדברים שהוא אמר, גבירתי... החלומות שלו על ממשלה חדשה, על הפסקת שפיכות הדמים והכאוס... גבירתי, אני חושש שלא אוכל לחזור עליהם. הלוואי שהייתי מפעיל את מתכות המוח שלי כדי לזכור את המילים המדויקות".

הוא נאנח והניד ראש. "בכל מקרה, אני חושב שאדון בריזה עזר מאוד להרגיע את המהומה הזאת. ברגע שקבוצה אחת התחילה להאזין לאדון אלנד, גם האחרות הצטרפו, ומשם... טוב, זה טוב שאחד האצילים הפך למלך, לדעתי. לאדון אלנד יש הזכות, ואני חושב שהוא יקבל תמיכה רבה מהאצולה והסוחרים".

וין חייכה. "קל היה כועס עלינו, אתה יודע. הוא עשה את כל העבודה, ואנחנו רק הסתובבנו והושבנו אציל על הכס".

סייזד הניד בראשו. "אה, אבל יש משהו חשוב שעלינו לזכור, לדעתי. לא רק הושבנו אציל על הכס - הושבנו אדם טוב על הכס".

"אדם טוב..." אמרה וין. "כן. הכרתי כמה כאלו".

וין כרעה על ברכיה בערפילים שעל מצודת ונטור. רגלה המקובעת הקשתה עליה להסתובב בלילה, אבל רוב המאמץ שלה נבע מאלומנטיקה. היא הייתה רק צריכה לוודא שהנחיתות שלה יהיו רכות.

הלילה הגיע והערפילים הקיפו אותה, מגנים עליה, מסתירים אותה, מעניקים לה עוצמה...

אלנד ונטור ישב ליד שולחן העבודה מתחת לחלון התקרה שתוקן חלקית מאז הפעם שזרקה גופה דרכה. הוא לא הבחין בה מתכופפת ממעל. מי היה יכול? מי ראה ערפילאי מיומן? היא הייתה, במובן מסוים, כמו אחת מדמויות הצללים שנוצרו על ידי המתכת האחת-עשרה. ערטילאית. משהו ש'היה יכול להיות.

היה יכול להיות...

המאורעות של היום האחרון היו קשים עבורה. וין אפילו לא ניסתה להבין את רגשותיה, שהיו בכאוס גדול עוד יותר. היא עדיין לא הלכה לבקר את אלנד. היא לא הייתה מסוגלת.

היא הביטה מטה לעברו, יושב באור העששית, קורא דפים שעל שולחן הכתיבה, רושם דברים בספר קטן. הפגישה שלו מוקדם יותר התנהלה טוב - כולם קיבלו את העובדה שהוא יהיה המלך. מארש לחש שהייתה פוליטיקה במהלך הזה. האצולה ראתה את אלנד כבובה שהיא יכולה לנווט, וסיעות כבר החלו להופיע בקרב מנהיגות הסקאא.

עדיין, לאלנד סוף כל סוף הייתה הזדמנות לנסח את החוקה החדשה שחלם עליה. הוא היה יכול לנסות ליצור את הממלכה המושלמת, וליישם את הפילוסופיות שלמד במשך זמן רב. יהיו בעיות בדרך, ווין חשדה שבסופו של דבר הוא יצטרך להתפשר על משהו הרבה יותר מציאותי מהחלום האידאלי שלו. זה לא היה משנה. הוא יהיה מלך טוב.

כמובן, בהשוואה לשליט הגדול, גם ערמת אפר הייתה יכולה להיות מלך טוב...

היא רצתה לגשת אל אלנד, לרדת אל החדר החם, אבל... משהו עצר אותה. היא עברה יותר מדי שינויים בחייה בזמן האחרון, יותר מדי מתח רגשי – אלומנטי ואחר. היא לא ידעה בוודאות מה היא רוצה; היא לא הייתה בטוחה אם היא וין או ואלט, או אפילו מי מהן היא רוצה להיות.

היא חשה קור בערפילים, באפלה השקטה. הערפילים העצימו, הגנו עליה והסתירו אותה... אפילו כשהיא לא רצתה בזאת.

אני לא יכולה לעשות את זה. האישה שצריכה להיות איתו איננה אני. זאת הייתה אשליה, חלום. אני הילדה שגדלה בצללים, הנערה שצריכה להישאר לבדה. זה לא מגיע לי.

לא מגיע לי לקבל אותו.

זה נגמר. כפי שציפתה, הכול השתנה. למען האמת, היא מעולם לא הייתה אצילה טובה. הגיע הזמן לחזור ולהיות מה שהיא באמת טובה בו. יצור צללים, לא יצור של מסיבות ונשפים.

הגיע הזמן ללכת.

היא פנתה לעזוב כשהיא מתעלמת מהדמעות ומתוסכלת מעצמה. היא עזבה אותו. בכתפיים שמוטות היא צלעה על הגג המתכתי ונעלמה בערפילים.

אבל אז...

הוא מת כשהבטיח לנו שאת גוועת ברעב לפני שנים.

עם כל הבלגן מסביב, היא כמעט שכחה את דבריו של האינקוויזיטור על ריין. אבל עכשיו הזיכרון גרם לה לעצור במקום. הערפילים חלפו על פניה, התערבלו וגררו אותה אליהם.

ריין לא זנח אותה. הוא נחטף על ידי האינקוויזיטורים שחיפשו את וין, הילדה הלא חוקית של אויבם. הם עינו אותו.

והוא מת כשהגן עליה.

ריין לא בגד בי. הוא תמיד הבטיח שיבגוד, אבל בסוף לא עשה זאת. הוא היה רחוק מלהיות האח המושלם, אבל עדיין אהב אותה.

קול לחש בתוך מוחה ודיבר בקולו של ריין. חזרי.

לפני שהייתה מסוגלת לשכנע את עצמה אחרת, היא רצה בצליעה חזרה אל חלון התקרה השבור וזרקה מטבע אל הרצפה מתחתיה.

אלנד פנה בסקרנות, הביט במטבע והטה את ראשו. וין ירדה רגע לאחר מכן, כשהיא דוחפת את עצמה כדי להאט את הנפילה ונוחתת על רגלה הטובה.

"אלנד ונטור", היא אמרה בעודה מזדקפת. "יש משהו שרציתי להגיד לך כבר מזמן". היא עצרה וניגבה דמעות מעיניה. "אתה קורא יותר מדי. במיוחד בנוכחות גבירות".

הוא חייך, זרק את כיסאו אחורנית וחיבק אותה בחום. וין עצמה את עיניה והתמסרה לחום חיבוקו.

והבינה שזה כל מה שאי פעם רצתה.

לקסיקון

טבלת אלומנטיקה לחיפוש מהיר

(הערה: מתכות חיצוניות סומנו בכתב נטוי. מתכות דוחפות סומנו בכתב מודגש).

סימוכין אלומנטי לפי סדר אלפביתי

אבץ (מתכת דוחפת רוחנית חיצונית). אדם השורף אבץ יכול לשלהב את רגשותיו של האחר, ולגרום להם להיות עוצמתיים עוד יותר. השרפה אינה מאפשרת לקרוא מחשבות או אפילו רגשות. ערפילן המסוגל לשרוף אבץ ידוע בשם משלהב.

ארד (מתכת דוחפת נפשית פנימית). אדם השורף ארד מסוגל לחוש כאשר אנשים קרובים אליו משתמשים באלומנטיקה. אלומנטיקנים השורפים מתכת לידו יפיקו "פעימות אלומנטיות" - רעש הנשמע כמו הלמות תופים, שרק אדם השורף ארד מסוגל לשמוע. ערפילן המסוגל לשרוף ארד ידוע בשם גלאי.

בדיל (מתכת מושכת גופנית פנימית). אדם השורף בדיל זוכה בחושים מועצמים. הוא יכול לראות רחוק יותר ולהריח טוב יותר, וחוש המגע שלו נעשה רגיש במיוחד. למתכת יש השפעת לוואי שנותנת לערפילן לחדור מבעד לערפילים, ומאפשרת לו לראות רחוק בלילה, אפילו יותר מאשר ביום. ערפילן המסוגל לשרוף בדיל ידוע בשם מבדיל.

ברזל (מתכת מושכת גופנית חיצונית). אדם השורף ברזל יכול לראות קווים כחולים ושקופים המצביעים לעבר מקורות מתכת קרובים. הגודל ועוצמת האור של הקו תלויים בגודל ובקרבה של מקור המתכת. כל סוגי המתכת מופיעים, ולא רק מקורות ברזל. האלומנטיקן יכול למשוך בעזרת מחשבתו את אחד הקווים האלו כדי למשוך את מקור המתכת ישירות אליו. ערפילן המסוגל לשרוף ברזל נקרא דוחק.

בריון ערפילן המסוגל לשרוף פיוטר.

גלאי ערפילן המסוגל לשרוף ארד.

דוחק ערפילן המסוגל לשרוף ברזל.

זרועתן ערפילן המסוגל לשרוף פיוטר.

מבדיל ערפילן המסוגל לשרוף בדיל.

מערפל ערפילן המסוגל לשרוף נחושת.

מרגיע ערפילן המסוגל לשרוף פליז.

משלהב ערפילן המסוגל לשרוף אבץ.

נחושת (מתכת מושכת נפשית פנימית). אדם השורף נחושת יוצר ענן בלתי נראה שמגן על כל מי שנמצא בתוכו מגלאים. בעודו נמצא בתוך ה"עננחושת", האלומנטיקן מסוגל לשרוף את המתכות שלו ולא לדאוג שמישהו יחוש את הפעימות האלומנטיות שלו. השפעת לוואי של שרפת נחושת מגנה על האדם מאלומנטיקה רגשית (הרגעה או שלהוב). ערפילן המסוגל לשרוף נחושת ידוע בשם מערפל.

פיוטר (מתכת דוחפת גופנית פנימית). אדם השורף פיוטר מעצים את היכולות הגופניות שלו. הוא נעשה חזק יותר, עמיד יותר בפני פגיעות וזריז יותר. פיוטר גם מעצים את שיווי המשקל של הגוף ואת היכולת להתרפא. ערפילנים המסוגלים לשרוף פיוטר ידועים בשמות זרועתנים ובריונים.

פלדה (מתכת דוחפת גופנית חיצונית). אדם השורף פלדה יכול לראות קווים כחולים ושקופים המצביעים לעבר מקורות מתכת קרובים. הגודל ועוצמת האור של הקו תלויים בגודל ובקרבה של מקור המתכת. כל סוגי המתכת מופיעים, ולא רק מקורות פלדה. האלומנטיקן יכול לדחוף בעזרת מחשבתו את אחד הקווים האלו כדי להרחיק ממנו את מקור המתכת. ערפילן המסוגל לשרוף ברזל נקרא קלע.

פליז (מתכת דוחפת נפשית חיצונית). אדם השורף פליז יכול להרגיע את רגשותיו של אדם אחר, לדכא אותם ולהחליש רגשות חזקים. אלומנטיקן מיומן יכול להרגיע את כל הרגשות מלבד רגש בודד אחד, ולגרום לאדם להרגיש את הרגש הנחוץ לו. שרפת פליז לא מאפשרת לאלומנטיקן לקרוא מחשבות או אפילו רגשות. ערפילן המסוגל לשרוף פליז ידוע בשם מרגיע.

קלע ערפילן המסוגל לשרוף פלדה.

תוכן עניינים

1. הערפילאים
2. Mistborn: The Final Empire
3. מוקדש לבת' סנדרסון
4. שלמי תודה
5. חלק ראשון
6. חלק שני
7. חלק שלישי
8. חלק רביעי
9. חלק חמישי

Table of Contents

- הערפילאים
- Mistborn: The Final Empire
- מוקדש לבת' סנדרסון
- שלמי תודה
- חלק ראשון
- חלק שני
- חלק שלישי
- חלק רביעי
- חלק חמישי