Date: 0101-01-01 01:00:00+01:00
Keywords: Humor

Evžen Boček

ARISTOKRATKA VE VARU

Situace a postavy v knize jsou vymyšlené.

Až na knížete Schwarzenberga, pochopitelně.

Prolog

Jmenuji se Marie Kostková z Kostky. V rodové historii jsem v pořadí třetí.

Marii I. pochovali v roce 1450 do rodinné hrobky, aniž se přesvědčili, že je dostatečně mrtvá. Když o pár let později hrobku otevřeli, seděla na schodech. Od té doby jsme pohřbíváni v zatlučených rakvích.

Zatlučená je i rakev Marie II., která při jednom z pokusů o výrobu kamene mudrců, vynalezla zřejmě dynamit. Do rakve zatloukli pouze část jejího šatníku a paruku, protože tělo zmizelo spolu s věží, kde měla laboratoř.

Obě jsou naše strašidla. Ani jedna se nedožila dvaceti. Mně je devatenáct.

Když nepočítám desítky levobočků, jež během svého misijního působení v rovníkové Africe zplodil Karel Václav, jsem jediný příslušník rodu narozený mimo evropský kontinent. Narodila jsem se v New Yorku. Byla jsem Američanka. Pro ostatní Američany jsem byla Mary Kostka.

Můj otec byl taky Američan. Chtěl být nenápadným učitelem literatury, kterým taky byl. Kolegové a studenti mu říkali Franku. Nikdo z nich neměl ani ponětí, že je český aristokrat. Nikdo z nich neměl určitě ponětí ani o tom, že existují nějaké Čechy.

Dnes jsme pochopitelně oba Češi. Můj otec je František Antonín Kostka z Kostky, ochránce Božího hrobu, člen řádu maltézských rytířů a patron kostela Nanebevzetí Panny Marie v Kostce.

Přestože používání šlechtických titulů bylo v Čechách zakázáno už v roce 1919, všichni mu říkají pane hrabě. Franku mu říká jedině moje matka. Matka je pořád Američanka. Jmenuje se Vivien.

Kostka je naše rodové sídlo. Původně to byl hrad, který ve třináctém století postavil rytíř Mikuláš Kostka a nazval ho Kostka. Od té doby jsme Kostkové z Kostky.

Dva měsíce po dokončení dobyli Kostku rytíři z řádu německých rytířů. Potom už dobyl Kostku v podstatě každý, kdo šel zrovna kolem.

V osmnáctém století moji předkové Kostku přestavěli na barokní zámek. Z hradu se zachovaly jenom katakomby a hrobka.

O Kostku jsme pětkrát přišli a pětkrát jsme ji dostali zpátky. Poprvé nám ji zabavil řád německých rytířů. Podruhé husité. Potřetí Ferdinand II. Habsburský, který ji daroval řádu německých rytířů. Počtvrté nám Kostku zabavil Adolf Hitler, který ji daroval Heinrichu Himmlerovi, který ji daroval SS.

Popáté nám Kostku pochopitelně zabavili komunisté v roce 1948.

V roce 1996 jsme Kostku dostali popáté zpátky.

1 / 26. 3.

Jako upomínku na zámek Kostka si návštěvník může kromě pohlednic koupit také pivní půllitr, papírový tácek pod pivní půllitr, otvírák na pivo, džbán na pivo, zástěru, klíčenku, sadu utěrek, láhev ořechovky, polštář z husího peří a hromadu dalšího haraburdí. Na všem jsou naše portréty. Kolik se toho prodalo, nemám tušení, jelikož otec na otázky ohledně obratu reaguje podrážděným: „O to se nestarej.“

Dnes jsem zaznamenala jednu rodinu, která si po prohlídce koupila zmenšenou repliku zámeckých hodin, na jejichž ciferníku jsou místo číslic naše obličeje. Protože živých lidských bytostí je na Kostce pouze sedm, osmičku a devítku obsadily strašidelné Marie, desítku mají naše dogy trhající papuče pro návštěvníky, jedenáctka je otylá kočka Carevna a půlnoc ohlašuje matčin oblíbenec – mumifikovaný Pygmej. Když hodiny poprvé uviděl Josef, zalitoval, že Pygmej nevyjíždí na pružince jako kukačka a nevyráží bojové skřeky.

Obávám se, že takto vylepšené hodiny by si ona rodina asi nekoupila. Podle útržku ze zaslechnutého hovoru je chtějí dát k narozeninám babičce.

Ovšem ani hodiny, z jejichž útrob by v určený čas vyskočila figurka mojí šílené guvernantky a zaječela „super!“, by mi nemohly zacloumat s psychikou tak, jako se to nechtěně dnes podařilo skupině vypasených motorkářů.

Břichatí muži s masivními plnovousy (jeden z nich měl na hlavě stejnou přilbu jako Himmler) si totiž v pokladně koupili trička s mým portrétem a nápisem POSLEDNÍ ARISTOKRATKA a bez náznaku studu se do nich na nádvoří okamžitě převlékli. Můj obličej se na jejich nestvůrných panděrech několikanásobně zvětšil, takže vypadal jak mistr Japonska v zápase sumo. Během prohlídky jsem od své hydrocefalické hlavy téměř nedokázala odtrhnout oči a v loveckém pokoji už jsem trpěla utkvělou představou, že mi narostla další brada. Jako v mrákotách jsem se na závěr s těmi pekelnými anděly nejen vyfotila, ale dokonce se jim na trička podepsala.

Poplatek za autogram možná nebyl od otce zas tak špatný nápad.

2 / 27. 3.

V noci se mi zdálo, že se mi brada zvětšila tak, že vypadám jako vycpaný pelikán v loveckém salonu. Ráno jsem šla do kostela a během mše jsem prosila Boha, abych se už nikdy nemusela podepisovat nikomu na břicho, zvlášť když má parametry horkovzdušného balonu.

Bůh mě alespoň pro dnešek vyslyšel. Podepisovala jsem pouze pohlednice, několik pivních tácků a zástěru, kterou ovšem dotyčná naštěstí neměla na sobě.

Po dnešku jsem změnila názor na zpestření prohlídek pádem oběšené komorné. Ačkoliv náhlé zjevení figuríny viselce v krbu hlavního sálu stále považuji za primitivní hororovou lekačku, musím uznat, že návštěvníci jsou po prožitém šoku mnohem ukázněnější a pozornější. Zbývající část prohlídky se drží v houfu a neustále sledují, jestli nechytám za nějakou páku. Když jsem v obřadní síni upravovala svatební fotku Helenky Vondráčkové, kterou někdo otočil vzhůru nohama, návštěvníci v očekávání dalšího návalu adrenalinu zatajili dech. Někteří se chytili za ruce.

Bohužel se zdá, že historka o komorné, která ukradla kávovou lžičku a výčitky svědomí ji dohnaly k sebevraždě, na některé návštěvníky neúčinkuje.

Na záchodech dnes někdo ukradl přišroubované zrcadlo.

3 / 28. 3.

Při vysávání svatební síně Helenky Vondráčkové prasklo paní Tiché v zádech. Objevila jsem ji v hlubokém předklonu před Helenčinou svatební róbou, a nebýt vysvětlujícího zvolání „Zasrané plotýnky!“, podezřívala bych ji, že provádí nějaký rituál.

O převozu do nemocnice paní Tichá nechtěla ani slyšet, protože by ji tam prý hned kuchali. Jejím rozhodnutím neotřásla ani poznámka pana Spocka, že skřípnutý meziploténkový nerv může způsobit ochrnutí.

Po krátkém dohadování, jak hluboce se uklánějící paní Tichou dopravit do kuchyně, převládl názor, aby ji pan Spock odnesl na zádech.

Během transportu paní Tichá jednak hekala, jednak vyhrožovala, že se na Kostku vysere a půjde uklízet do domova důchodců, kde je teplo.

V kuchyni se uvelebila u kamen a nasadila osvědčenou léčbu ořechovkou.

Já jsem se vrátila k úklidu, který mně bez paní Tiché připadal nekonečný. Původně jsem chtěla zapřáhnout i matku, ale paní Tichá mě zapřísahala, abych jí nepůjčovala vysavač, a sběr žvýkaček na návštěvnické trase matka odmítla.

Za chvilku bude jedenáct a já slyším nezvyklé bečení ovcí.

4 / 29. 3.

Paní Tichá se stále nehýbe. V prenatální poloze leží na kožené pohovce přinesené včera z Himmlerova apartmá a je velmi nevrlá. Situace je o to znepokojivější, že už za tři dny děláme svatbu. Snoubencům je dohromady asi tak sto let a seznámili se ve fanklubu Helenky Vondráčkové. Nevěsta je prý těhotná.

Pokud se plotýnky do zítřka neukázní, je Milada odhodlána zavolat doktora a nechat paní Tiché píchnout uvolňující injekci i proti její vůli. Zároveň nařídila odstranit paní Tiché z dosahu alkohol, jelikož injekce opiátů v kombinaci s ořechovkou by s ní mohla pěkně zamávat. Miladin otec se prý pokusil rozehnat zánět trojklanného nervu koktejlem z několika kořalek, a když posléze dostal od doktora koňskou dávku dolsinu, museli ho několik hodin nahánět po zámeckém parku. Paní Tichá by nám zřejmě daleko neutekla, ale částečné vystřízlivění je každopádně žádoucí.

Zároveň se všichni shodli, že ukončení léčby ořechovkou oznámím paní Tiché já, protože mě má nejraději. Když jsem jí odmítla nalít, nazvala mě proradnou a zdegenerovanou maškarou. Nakonec jsme našly kompromis a já jsem jí během vaření natírala ořechovkou bedra.

Alkohol se asi vstřebává i pokožkou – paní Tichá má stále problémy s artikulací a já se od oběda bezdůvodně usmívám. Během potírání kůže jsem došla k názoru, že bych nechtěla být masérkou ani fyzioterapeutkou.

5 / 30. 3.

Celou noc mě budilo žalostné bečení ovcí. Když jsem se na ně šla ráno podívat, málem mě ušlapaly. Měly hlad. Deniska, která se dobrovolně přihlásila, že zastoupí nepohyblivou paní Tichou a bude krmit zvířátka, jim totiž místo sena dává slámu. Husám nasypala hromadu kostí jejich mrtvých družek.

Po snídani se Milada nabídla, že mi pomůže s nádobím, ale při drhnutí pánve se jí nalomil umělý nehet a ona odmítla dál riskovat. Při odchodu z kuchyně sehrála ve dveřích krátkou pantomimickou scénku, z níž jsem pochopila, že jde zavolat doktora pro paní Tichou.

Doktor přijel za tři hodiny. Když se sklonil k pohovce, vyjelo mu obočí a ptal se, jestli jsme paní neměli naloženou v lihu. Po mém vysvětlení, že jí už druhý den potírám záda ořechovkou, zvrátil oči k nebi a sepjal ruce.

Vzápětí došlo k naprosto nečekanému výpadu Olina s Ladou. Dosud pokojně ležící psi se nejspíš domnívali, že onen neznámý člověk ubližuje jejich živitelce, skočili mu na záda a všichni tři se na paní Tichou svalili.

Pohovka, konstruovaná na astenického Himmlera, nevydržela zatížení a ulomily se jí nohy na levé straně. Chuchvalec těl se svezl na podlahu jako z korby nákladního auta. Paní Tichá ležela vespod a sprostě nadávala. Doktor začal nadávat až poté, co jsme z něj odtáhli psy a on mohl z podpaží paní Tiché vyprostit hlavu. Během závalu se vyhřezlá ploténka zřejmě vrátila na původní místo, protože paní Tichá sama vstala a po krátkém zakroužení trupem prohlásila, že se cítí jak znovuzrozená.

Doktor bohužel jako znovuzrozený nevypadal. Kromě roztržené a oslintané záchranářské kombinézy měl na krku docela výrazný škrábanec od psích drápů. Chtěl volat policii, ale uchlácholila ho láhev ořechovky, očkovací průkazy, jež vylučovaly možnost vztekliny, a především Miladina nabídka víkendu na Kostce. Při odchodu nám doporučil, ať při zablokování zad nevoláme záchranku, ale rovnou na babku poštveme psy.

Paní Tichá pak rozmrazila pět kilo sekané a láskyplně ji nakrájela psům.

Josef s panem Spockem celé odpoledne čímsi lepili uražené nohy. Přestože se jim to nakonec podařilo, pohovka stála viditelně našikmo.

Otec jízlivě poznamenal, že návštěvníci se určitě budou pídit po tom, jestli Himmler na šikmé pohovce odpočíval přikurtovaný, nebo měl na uniformě přísavky jak chobotnice. Naklopená pohovka mu přestala vadit po Josefově vzteklé replice, že restaurátor by mu za opravu každé nohy naúčtoval deset tisíc.

Pohovku vyrovnala Milada pomocí pivních tácků s našimi portréty, takže návštěvníkům nebudeme muset tvrdit, že Himmler měl zálibu v nakloněných pohovkách.

6 / 31. 3.

MÍSTO SVATBY BOJOVALI O HOLÝ ŽIVOT!

Šlechta je zkasírovala a pak na ně poslala zuřivou smečku!!!

Skutečně nezapomenutelný svatební den zažila minulou sobotu na launovském zámku Hvězda dvojice Američanů a jejich hostů.

Přestože svatební obřad i následnou hostinu zaplatili dlouho dopředu, zámecká brána byla zamčená!!! „Šlechta“ se neukázala ani po dvaceti minutách usilovného troubení svatebních limuzín, které bylo podle svědků slyšet v okruhu několika kilometrů.

Nefalšovaný horor ovšem nastal ve chvíli, kdy ženichův svědek objevil díru v zámecké zdi a svatebčané, mezi nimiž byl i tajemník americké ambasády s manželkou, se začali protahovat do zámeckého parku. Odněkud, asi přímo ze zámku, vyběhla smečka zdivočelých psů, a nebýt nevěstina otce, který běsnící dogy zahnal střelbou z pistole, svatba by nejspíš skončila krvavým masakrem!!! Kromě šoku došlo i ke zlomení nohy ženichovy babičky, když ji v nastalé panice přehodili přes zeď o dva metry dál, než ji na druhé straně očekávali. Podle očitých svědků prý hrůznou scénu pozorovali Launové z oken zámku!!!

Podle našich informací došlo následně i k rozchodu snoubenců a do USA se vraceli každý jiným letadlem.

„Krvavá svatba“ bude mít dohru u soudu, kde se Launové určitě pořádně prohnou.

Tento článek vyšel v dnešním Blesku spolu s ohromnou fotkou rozšklebených dog za kovanou bránou Hvězdy.

Pokud jsem tedy Maxovi psala na hájenku, že jejich příbuzní už mají jenom jednu a ty ostatní snědli, zjevně to nebyla pravda. Vystupující žebra ovšem naznačují, že nedostávají pravidelně žrádlo, což bude zřejmě příčina jejich zuřivosti.

Miladu článek zneklidnil, jelikož onu nepovedenou svatbu domlouvala v launovských službách ještě ona, takže se obává, že bude muset k soudu.

Josef by si přál, aby proces probíhal v Texasu, kde by Milada mohla dostat doživotí.

Kromě Milady znepokojil článek i dvojici, která má svatbu zítra u nás. Dopoledne volala nevěsta a chtěla se ujistit, zda na ně taky nepustíme psy.

Otec jí do telefonu musel přísahat na svou šlechtickou čest a život své dcery, že svatba proběhne stejně hladce, jako když se vdávala Helenka Vondráčková.

Vzápětí jí ovšem způsobil hysterický záchvat, když se jí zeptal, jestli by místo svíčkové nechtěli raději pečenou husu nebo kuře na paprice. Už od rána si totiž kladl otázku, proč vyhazovat peníze za maso, když máme na zámku tolik zvířat. U snídaně přesvědčoval paní Tichou, že se svíčková dá určitě udělat i z drůbeže. Dokonce naznačil možnost zabití ovce nebo kozy, přestože je máme jenom půjčené. Paní Tichá naštěstí rezolutně prohlásila, že kozu vařit nebude a hovězí svíčkovou z husy nevyčaruje, ani kdyby se posrala (paní Tichá, ne husa).

Nevěsta nechtěla o změně jídelníčku ani slyšet. Ze sluchátka, které si kvůli jejímu nepříčetnému řevu otec musel oddálit od ucha na délku natažené paže, jsme se dověděli, že husa se žere o posvícení a kuře na paprice je šlichta leda na pohřební trachtu. Hovor ukončila hrozbou, abychom se ji nepokusili ochcat.

Než mi paní Tichá tento obrat vyložila, lámala jsem si hlavu, proč by něco takového někdo z nás dělal.

Následovalo tradiční handrkování o peníze. Otec přinesl z trezoru hrst bankovek a nasupeně je hodil na stůl i s klíčky od hyundaie. Paní Tichá hromádku přepočítala a prohlásila, že za ty peníze bude mít každý svatebčan porci masa velikosti poštovní známky. Pak ukázala otci fotku Helenčiny svatební tabule, které vévodily hromady masa připomínající termitiště. Otec namítl, že tolik jídla neměla ani Liz Taylorová na všech svých svatbách dohromady, a vyslovil pochybnost, jestli se nejednalo o dekoraci z Ein Kessel Buntes.

„Hovno dekorace, pravá svíčková,“ odsekla paní Tichá a dodala, že ji museli přivézt až z Vídně, protože takové množství nebylo možné v Čechách tehdy sehnat, i když šlo o Helenku Vondráčkovou. Pak ještě otce upozornila na bombastickou květinovou výzdobu.

Otec se zhrozil: „No snad nebudeme kupovat kvítka?

V parku něco roste, ne?“ přičemž se obrátil na pana Spocka, který otci přisvědčil: „Roste. Tráva, mech a pampelišky.“ Josef navrhl vyrýt v parku několik zelených drnů a svatebčanům tvrdit, že Helenka jako vášnivá golfistka měla svatební tabuli v podobě greenu.

Diskusi ukončila Milada. Nastrčila otci před obličej Blesk a zeptala se, jestli si přeje titulek ZAPLATILI ORCHIDEJE, A DOSTALI PAMPELIŠKY anebo HLADOVÁ SVATBA – JÍDLO DOŠLO UŽ BĚHEM PŘEDKRMU.

Otec rozhodil rezignovaně rukama a s poznámkou „Lidi jsou strašně rozežraní“ odešel pro další peníze. Ačkoliv chtěl na nákup v řeznictví a květinářství osobně dohlédnout, Milada mu přikázala zůstat na Kostce a napsat svatební řeč.

Ještě než Milada odjela, pokusil se ji otec přesvědčit, aby nakoupila květiny z umělé hmoty, které by se daly používat neomezeně dalších padesát let.

My ostatní jsme pod dohledem paní Tiché připravovali svatební tabuli.

V osm hodin večer se konala generálka, která ovšem pochybnosti o hladkém průběhu zítřejší svatby nerozptýlila. Pan Spock sice vytvářel květinovou výzdobu podle fotografie, ale na rozdíl od Helenčiných vypadají jeho kytice velmi neuspořádaně a budí dojem, jako by je někdo převážel v kufru. Milada se následně shodla s otcem, že pan Spock nesmí dostávat tolik prozacu. Na klavír ovšem zahrál pan Spock docela ukázněně a Sladké mámení bylo natolik podmanivé, že si je kromě Josefa všichni už několik hodin pobrukujeme.

Všeobecné rozpaky vyvolal otcův svatební projev, v němž snoubence varoval před půjčkami a hypotékami. Jeho řeč, podbarvovanou procítěným Lásko má, já stůňu, zarazila Milada v okamžiku, kdy příbuzenstvo označil za parazity. Ani přepracovaná verze nebyla lepší. Když z ní Milada vyškrtala nevhodné výrazy, zůstaly v ní v podstatě jenom předložky a spojky. Jak bude svatební řeč zítra vypadat, není jisté. Když otec předložil třetí verzi začínající úryvkem z biblické Knihy přísloví Trochu si pospíš, trochu zdřímneš, trochu složíš ruce v klín a poležíš si a tvá chudoba přijde jak pobuda a tvá nouze jako ozbrojenec, rozhodla Milada, že řeč napíše sama.

Deniska v roli servírky také nepřesvědčila. Při nácviku nebyla schopná vzít víc jak jeden talíř, ovšem i ten jí po cestě z kuchyně do sálu několikrát spadl. Po dalších pokusech bylo zřejmé, že svatebčané by museli jíst z podlahy. Při pohledu na žonglující Denisku paní Tichá navrhla rozmístit veškeré jídlo na svatební stůl ve velkých mísách, z nichž si každý svatebčan bude sám nabírat. I přes otcovy protesty, že se toho víc sní, se návrh nakonec ujal, jelikož velké porcelánové nádoby částečně maskují rozčepýřené květinové aranžmá. Jestliže by bylo nutné (otec to vylučuje) svatební stůl v průběhu hostiny doplnit, použije Deniska Himmlerův servírovací stolek – pokud ji ovšem někdo dokáže přesvědčit, aby s ním nejezdila tak, jako by v ledovém korytě roztlačovala dvojbob.

Ze všeho nejvíc mě zneklidňuje představa matky konverzuj ící se svatebčany. Po vzoru své učitelky totiž občas prohodí buď „psycho“, nebo „super“. Na rozdíl od Denisky ovšem nemá ani páru, o čem se mluví. Všichni kupodivu sdílejí Josefův názor, že lidi si stejně pořád melou jen to svoje a jsou jedině rádi, když jim nikdo neskáče do řeči. Já bych si tak jistá nebyla, protože matka reaguje slovem „psycho“ i na otázku, kolik je hodin.

„Super“ je snad jedině to, že zítra budu paní Tiché pomáhat v kuchyni, takže „psycha“ snad zůstanu ušetřená.

7 / 2. 4.

Včerejší svatba skončila dnes v půl osmé ráno, kdy se po několikahodinovém pátrání podařilo najít pohřešovanou dvojici, která odešla na půlnoční romantickou procházku a ztratila se v katakombách. Do taxíku jsme je nakládali ve stavu hibernace.

Po jejich odjezdu pověsil otec na bránu ceduli ZAVŘENO! BĚŽTE JINAM!, kterou nechal vyrobit ještě Josefův otec, a prohlásil, že Kostku neotevře, ani kdyby přijel kníže Schwarzenberg. Byl tak vyčerpaný, že doplatek za svatbu ani nezamkl do trezoru a usnul se stožkem bankovek v ruce. Když jsem se byla před chvilkou ujistit, jestli dýchá, válel se v penězích, jelikož křečovitý stisk dlaně během spánku povolil a jeho postel byla plná tisícikorun.

Přestože je už pět hodin odpoledne, spí všichni včetně přežraných psů. Zřejmě spí i Josefna rozdíl od ostatních ovšem možná věčným spánkem. Naposledy ho ve dvě ráno viděla matka, po níž chtěl sto prozaců. Dala mu jenom tři, ale podle jejích slov z něj sálalo odhodlání umřít.

Taky jsem spala, ale v půl jedenácté mě probudila paní Tichá, která přišla uklízet a po vstupu do sálu se neubránila pronikavému výkřiku „Do prdele, tady je bordel“, jejž museli slyšet až na Orlíku. Po neméně razantním prohlášení „Já se na ty ochrápance vyseru“ jsem se přinutila vstát a náměsíčně sejít po schodišti.

Návštěvu bulharského velvyslance a jeho soudruhů znám pouze z vyprávění, nicméně jsem nabyla dojmu, že tehdejší večírek byl v dějinách Kostky nejstrašnější událostí, počítaje v to i několikerý nájezd Tatarů.

Bohužel se zdá, že tehdejší opékání stokilového berana na intarzovaných parketách bylo ve srovnání s průběhem svatební hostiny novomanželů Karasových nevinným flambováním palačinek. Na tuto myšlenku mě přivedla paní Tichá svým povzdechem „Zlatí Bulhaři“. Strop sice očazený není, jako tomu bylo při beraní grilovačce, ale otisky rukou a nohou zamatlaných od svíčkové na freskové výzdobě jsou přinejmenším srovnatelné, zvláště když je jich několik desítek. Ostatně zbytky svatebního menu byly rozesety po celé návštěvnické trase. Svatební hostiny se účastnila i vycpaná zvířata v loveckém salonu. Jen z tygří tlamy jsem vytáhla asi dvacet koláčků. Hledí na helmě zapatlané od svíčkové napovídá, že se někdo pokoušel krmit i brnění. Někomu asi připadala hladová i Marie I., protože přilepený kus hovězího jí zakrýval na portrétu celý obličej. Kromě jídla v jeho primární podobě jsme bohužel s paní Tichou postupně objevily i několik porcí, které alespoň nějakou dobu pobyly v něčím žaludku. U asfaltově černého obsahu japonské mísy z období šógunátu si ani jedna z nás nebyla jistá, jestli jídlo z dotyčného vycházelo spodem, nebo horem.

V každém případě je jisté, že nešťastník musel vypít alespoň pět litrů kávy, nebo mu praskl dvanácterníkový vřed.

Těžko říct, co se odehrávalo u Himmlera – pohovka má zase ulomené nohy.

Po čtyřech hodinách uklízení, během nichž jsem sedmkrát měnila gumové rukavice a paní Tiché se ucpal vysavač, nám přišla pomáhat Milada. S poukazem na vrozenou štítivost a nově nalepené nehty se omezila pouze na sběr svatebních blahopřání, jež svatebčané dílem špendlili na pandu, dílem lepili žvýkačkami na krunýř karety obrovské, takže obě zvířata vypadala jak exponáty z galerie moderního umění.

8 / 3. 4.

Pro svatební blahopřání si novomanželé Karasovi přijeli ve chvíli, kdy na hospodářském nádvoří plápolala hromada ubrusů ze svatební tabule, které i po dvojím vyprání vypadaly jako prostěradla pacientů stižených úplavicí.

Během včerejšího úklidu se také zjistilo, že někdo ukradl svatební fotku Helenky Vondráčkové, její svatební klobouček se závojem a dvě vycpané surikaty. Tyto ztráty byly částečně kompenzovány hromádkou šperků a hodinek, různými částmi oblečení, černou parukou a naslouchadlem, jež svatební hosté odložili i na docela překvapivých místech. Turban nevěstiny matky měla na hlavě naražený jedna koza a při úklidu toalet objevila Deniska v pisoáru saténový korzet. Ani tyto úlovky ovšem otce neuspokojily, zvláště když korzet s turbanem příšerně smrděly a paruku vytáhla paní Tichá z mísy svíčkové, přičemž si myslela, že narazila na utopenou Carevnu.

Když si tedy novomanželé Karasovi přijeli pro svatební blahopřání, odmítl je otec vydat, dokud nezaplatí ukradené předměty, opravu ucpaného vysavače a zrestaurování Himmlerovy pohovky. Schůzka probíhala u dohořívající hromady ubrusů a otec svou vyjednávači pozici posílil pytlem svatebních blahopřání, která mu zřetelně sloužila jako rukojmí. Z jeho gestikulace bylo patrné, že v případě nesplnění podmínek skončí pytel v ohni. Ženichovi by to asi nevadilo, ale novopečená paní Karasová svého muže slzami a lomcováním za klopy saka nakonec přesvědčila. Otec převzal svazek bankovek a jako projev dobré vůle přidal nádavkem i prádelní koš nalezených předmětů. Turban, korzet a slepenou paruku hodila do ohně sama nevěsta. Výši výkupného otec pochopitelně nikomu neprozradil, pouze nám s netajenou pýchou oznámil, že novomanželům vsugeroval, že jediný restaurátor nacistických pohovek žije v Argentině a surikata vyhynula před sto lety.

Milada vyjádřila obavu, aby Karasovi nejeli na svatební cestu do Jihoafrické republiky, kde na jednoho obyvatele připadá asi tisíc živých surikat.

Josef sebevraždu nespáchal. Zdráhám se ovšem použít slovo žije. Spíš by se dalo říct, že není mrtvý. Noc strávil v kotelně v zahradnictví – dle vrstvy mouru zjevně nikoliv na proleželém otomanu, ale přímo na hromadě uhlí. Chyběla mu pravá polobotka a zřejmě díky prozacům působil velmi netečně. Nemluvil. Vypadal jako horník čerstvě vyproštěný ze závalu.

9 / 4. 4.

Josef už zase obživl. Když mu otec nařídil přilepit ulomené nohy k pohovce, odsekl, že není restaurátor z Argentiny, a navrhl urazit i ty zbývající a návštěvníkům tvrdit, že Himmler se bál výšek. Na adresu svatební hostiny manželů Karasových pak poznamenal, že každou chvíli očekává troubení andělských polnic zvěstujících biblickou Apokalypsu. I Milada připustila, že se nám svatební veselí „trochu vymklo z rukou“. Po zhlédnutí chvílemi značně nepřehledného videozáznamu, který svojí kamerou pořídila Deniska, musím konstatovat, že svatební veselí se nám z rukou vymklo hodně. Při pohledu na ženichova svědka tančícího s mumifikovaným Pygmejem a soutěž o co nejvyšší otisk ruky namočené ve svíčkové jsem děkovala Bohu, že jsem musela být zavřená v kuchyni.

Video také vysvětlilo, jak se do mísy s omáčkou dostala paruka a proč v sobě měla polystyrénová hlava oběšené komorné zapíchnuté čtyři vidličky.

Naštěstí jsem nemusela být ani u matčiny konverzace. Na oznámení jedné svatebčanky, že její manžel má mozkový nádor, reagovala slovem „super“.

Odpoledne jsem seškrabávala zaschlou svíčkovou ze stěn freskového sálu. Dopadlo to nad očekávání dobře – malba zůstala netknutá až na obličej císaře Rudolfa II., kterému jsem bohužel sloupla i rty a část brady, takže vypadá jak Výkřik od Edvarda Muncha.

10 / 6. 4.

Josef se mýlil. Studentkám kunsthistorie a politologie nestačí romantické vzdychání ve zšeřelé Kostce, ale za provázení návštěvníků chtějí úplně normální peníze. Alespoň ty, které dnes přijely po Miladině inzerátu rozeslaném na všech sto čtyřicet devět vysokých škol v Čechách.

Ze všeho nejdřív chtěly vědět, kolik budou dostávat na hodinu. Zaskočený otec jim začal vykládat o romantických večerech, procházkách parkem při východu slunce a tajemných nočních zvucích.

„Fajn,“ přerušila ho vychrtlá blondýna, „kolik bude ta hodinovka?“

Otec několikrát rychle polkl a navrhl, že od něj dostanou vynikající doporučení, stejně jako to dělá kníže na Orlíku.

„Doporučení je nám k hovnu a zadarmo mluví akorát papoušek,“ odfrkla mluvčí skupinky a na odchodu ještě povzbudila otce prohlášením, že Schwarzenberga zná každý, ale o něm (jako o otci) se poprvé dozvěděla z inzerátu na katedrové nástěnce.

Po jejich odchodu jsem si vyloženě oddechla. Jedna z nich měla minisukýnku, která zjevně porušovala zásadu Kim Basingerové, totiž že minisukně musí být alespoň o pět centimetrů delší než opasek. Přitom neměla spodní prádlo, a když se předklonila, bylo jí vidět až do nosohltanu.

Mimochodem to vypadá, že průvodce ani nebudeme potřebovat. Ačkoliv je neděle, dostavilo se překvapivě málo návštěvníků. Otec, beztak rozrušený chamtivými studentkami, každou chvíli vybíhal na nádvoří, aby se ujistil, jestli Josef nezamkl bránu. Úbytek návštěvníků Milada vysvětlila otevřením všech hradů a zámků v Čechách, což vyvolalo rozptýlení na velkém prostoru. Jedním dechem ovšem otce ujistila, že návštěvníci zas rychle přilezou, jelikož na jiných zámcích je nuda.

11 / 9. 4.

Kromě návštěvníků nám ubývá i prozac. Při pravidelném ranním rituálu matka nenasypala panu Spockovi obvyklou hromádku, ale do nastavené dlaně mu položila pouze jednu pilulku s odůvodněním „sou málo“.

Pan Spock si nejdřív dlaň s pilulkou přiblížil až těsně k očím, jako by jej náhle postihla těžká krátkozrakost, pak se podíval na matku a s úsměvem se zeptal: „Vtip?“

Matka zjevně nepochopila konverzační situaci, protože pokývala hlavou a řekla: „Super.“

Zajímavě se vyvíjející dialog přerušil otec prohlášením, že se domlouvají jako dva Tataři. Následně panu Spockovi sdělil, že s prozacem má utrum, jelikož ho za měsíc sežral víc jak celý Hollywood a jeho výkonnost je na úrovni francouzského odboráře.

Deniska zkušeně namítla, že prozac nejde vysadit naráz, pokud ovšem nechceme, aby pan zahradník vibroval jak sbíječka. Její bývalý dealer jí prý sežene prozacu, co hrdlo ráčí, a „zobání“ bude možné snižovat postupně. Po krátkém zamyšlení doporučila přejít na „hulení trávy“, po níž člověk není tak „zduněný“ jak z antidepresiv, takže může vykonávat všechny práce s výjimkou operace mozku a pilotování letadla.

Paní Tichá, neznalá narkomanského slangu, vyjádřila obavu, aby pan Spock nevykouřil zbytek sena pro ovce a kozy. Podle jejího názoru by si měl každé ráno pořádně hrknout ořechovky a svět by mu hned připadal veselejší, i kdyby mu vypadaly všechny vlasy.

Po zmínce o ztrátě vlasů pan Spock zaúpěl. Sáhl si na temeno a zřejmě si uvědomil, proč se vlastně začal přejídat prozacem. Vratkým krokem přešel k zrcadlu, před nímž se začal krkolomně vykračovat, aby zjistil pravdu o své pleši. Po několika marných pokusech, při nichž hrozilo přerušení míchy v oblasti krku, pochopil, že svoji hlavu zezadu v zrcadle nezahlédne, a chtěl po nás přísežné prohlášení o velikosti své lysiny.

Odpoledne už měl zase na hlavě sítku.

12 / 11.4.

Milý Maxi,
teprve dnes jsem se dozvěděla, že sis pořezal ruku při „vykosťování srnky“. Kromě leknutí a soucitu ve mně tato zpráva vyvolala řadu otázek. Na některé z nich mi naštěstí dokázala odpovědět paní Tichá – Co znamená vykosťovat? Proč se to dělá? Bolí to?

Docela se mi ulevilo, když mi řekla, že se srnka nejdřív zabije a pak vykosťuje, a ne naopak. Pak ještě dodala, že „vykosťování není prdel“.

Asi říká pravdu, když máš na ruce dvacet stehů. Tím se zřejmě také vysvětluje, proč od Tebe už tak dlouho nepřišel dopis. Začínala jsem mít strach, jestli vás neroztrhali vlci. Až budeš schopen udržet pero, mohl bys mi prosím napsat, jestli se jednalo o onu ochočenou srnku, která s vámi chodila i nakupovat? Pokud ano – proč jste ji zabíjeli? Jestliže nemáte co do huby, jak se domnívá Josef (ale tomu moc nevěřím), mohla bych vám poslat nějakou drůbež, které zatím máme dost, ačkoliv nám včera někdo ukradl kohouta. Jenom nevím, jak takovou zásilku do té vaší azylové hájenky dopravit. Hyundaie otec nikomu nepůjčí a balík s živými či mrtvými husami na poště nevezmou – ptala jsem se. Na každý pád se za vás budu alespoň modlit.

Zprávu o Tvém pokusu spáchat harakiri mám od otce, který dnes telefonoval s Bendou. Benda k nám chce poslat na pár dní nějakého svého klienta, jenž závratné zbohatl na prodeji vyřazené armádní výzbroje, za utržené peníze koupil zámek a prahne po seznámení s opravdovou šlechtou. Otec Bendu ujistil, že se velmi rád seznámí s každým, kdo mu za to zaplatí. U večeře se otec kromě vykosťování srnky zmínil také o Denisčině matce a otčímovi, které na svatební cestě zajali separatisté na Srí Laňce. Po neúspěšném pokusu armády o vysvobození rukojmích přestali Tamilští tygři komunikovat a stáhli se do džungle. Deniska reagovala poznámkou, že matka je alergická na bodnutí jakýmkoliv hmyzem. Pomalu se začínám smiřovat s tím, že se jí nezbavím do smrti a nejspíš nás vedle sebe uloží i do hrobky.

O Hvězdě nevím nic – naposledy jsem v Blesku četla o té pokousané svatbě, ale to se k Tobě nejspíš doneslo. Vlastně přece něco – minulý týden volal člověk, který o sobě tvrdil, že je zahradník na Hvězdě, a ptal se, jestli u nás nemáme volné místo. Mluvil hodně nesouvisle a skoro bych přísahala, že jsem ze sluchátka cítila alkohol. Náš rozhovor ukončila rána a řinčení skla – řekla bych, že se s ním převrátila telefonní budka. Stejně bychom ho nevzali.

Dost na tom, že máme pana Spocka. Předevčírem jsme mu totiž zastavili dodávky prozacu a on prožívá docela bouřlivé abstinenční období. Josef je sice přesvědčený, že pan Spock hraje divadýlko, ale zahrát nepřetržité pocení nejspíš nejde. Když přišel včera žebrat o půl tabletky, byl tak mokrý, že jsme ho podezřívali, jestli se cestou nevykoupal v kašně. Kromě toho mu neustále kmitají oči ze strany na stranu, jako by sledoval ping-pong. Výjimečně souhlasím s Deniskou, že pan Spock je zralý na „výplach“ (prý slangový výraz pro detoxikaci). Otec ovšem o žádném výplachu nechce ani slyšet a trvá na tom, že pana Spocka nejlépe vypláchne práce. Bohužel si neumím představit, jakou činnost by v současném stavu mohl náš zahradník vykonávat. Při pohledu na jeho třesoucí se ruce mě napadá akorát tak cukrování buchet.

Přitom je opravdu nevyšší čas alespoň posekat trávu. Park už začíná připomínat savanu. Sice jsme do něj vyhnali ovce a kozy, ale ty – oproti předpokladům – žerou trávu jen sporadicky a většinu času apaticky polehávají jak při pikniku.

A protože se mi klíží oči, tak končím.

Bude-li to jen trochu možné, napiš.

Z totální Kostky zdraví a dopis netrpělivě očekává

Marie

13 / 12. 4. - Škubání

U holení si otec nacvičoval výstup pro zaměstnance žádající výplatu. S žalostným výrazem se díval do zrcadla a dokola opakoval: „Nedám, opravdu nedám. Nemám z čeho. Prostě nemám.“ Matka si myslela, že se modlí.

Svoji mantru otec nejdříve vyzkoušel na paní Tiché, která při jeho vstupu do kuchyně očistila zástěrou roh stolu, poklepala na něj ukazováčkem a řekla: „A jedem.“

„Nedám, opravdu nedám. Nemám z čeho. Prostě nemám,“ reagoval otec s nacvičeným výrazem hlubokého zármutku.

„Nezájem,“ řekla paní Tichá a znovu poklepala ukazováčkem na stůl.

„Nedám, opravdu nedám. Nemám z čeho. Prostě nemám.“

„Nezájem.“ (klepklepklepklep)

Při dalším opakování už jsem měla dojem, že jsem se ocitla v časové smyčce.

Po šestém kole „Nemám – Nezájem“ ze sebe paní Tichá vztekle strhala zástěru, hodila ji po otci a začala evakuovat největší mrazák. Při pohledu na zmražené husy vršící se na stole otec zneklidněl, a když paní Tichá procedila skrz zaťatou protézu „Za pár dní budete hryzat omítku“, jeho neústupnost se vytratila. Do hryzání omítky se mu zjevně nechtělo. Přistoupil k paní Tiché, odebral jí z náruče zmraženou hroudu masa, která spíš než husu připomínala pštrosa, a láskyplně ji položil zpět do mrazáku. Následně celou situaci označil za nedorozumění a hlasem člověka trpícího rakovinou hrtanu jí oznámil, že se pokusí něco vyškrábnout.

Vyškrabování trvalo skoro hodinu a paní Tichá se ho zúčastnila osobně, jelikož nechtěla riskovat, že se otec po cestě k trezoru někam „zdejchne“. Po návratu do kuchyně si dala velkou ořechovku a poznamenala, že „hrabě se kroutil, jako by z něj stahovali krupon“. Ve slovníku jsem si našla, že krupon je nejhodnotnější část zvířecí kůže.

O stahování kruponu projevili zájem i další zaměstnanci. Otec sice každému několikrát odrecitoval „Nedám, opravdu nedám. Nemám z čeho. Prostě nemám“, ale stejně pokaždé kapituloval a něco vyškrábl. Není pochyb, že Milada, podobně jako paní Tichá, by nějakou mzdu dostávat měla – i bez výhružky, že odejde zpátky na Orlík a otcovu lakotu příležitostně zmíní v aristokratické společnosti knížete Schwarzenberga. V případě Josefa a pana Spocka ovšem zastávám názor, že platit by měli oni nám. Přesto se i jim podařilo nějaké peníze vypáčit – panu Spockovi nejspíš díky otcově vrozené neschopnosti odmítnout postižené žebráky a Josefovi zneužitím zaklínadla rodové tradice, podle níž prý kastelán na Kostce dostával mzdu i za třicetileté války, která naše panství zpustošila tak, že největší pochoutkou u tehdejší hraběcí tabule býval pečený krtek.

Po vyplacení mezd otec působil dojmem, že z něj opravdu stáhli kůži. Seděl strnule v pokladně a mlčky prodával lístky. Několika zájemcům o autogram se podepsal jako Bída z Chudenína.

Později

Nedalo mi to a dvě hodiny jsem v knihovně hledala deníky z třicetileté války, abych si ověřila Josefovo tvrzení o výplatě pro kastelána i v dobách největší nouze. Z první poloviny sedmnáctého století jsem objevila pouze značně ohořelé torzo, z něhož se dá vyčíst pouze to, že pisatel měl mor.

Doufám, že jsem jej při listování nechytla.

14 / 13. 4.

V noci se mi zdálo, že mám mor. Hned po probuzení jsem si ve staré lékařské propedeutice přečetla příslušnou kapitolu a následně pohmatem zjišťovala, jestli mi neotékají mízní uzliny. Zatím neotékají.

Klinický obraz moru popsaný v příručce ovšem znepokojivě sedí na pana Spocka – má zvýšenou teplotu, třesavku, bolí ho všechny klouby a stěžuje si na únavu. Jestli mu zduřely mízní uzliny v tříslech a podpaží, to zkoumat nemíním. Nezbývá než doufat, že jeho stav je důsledkem zastavení dodávek prozacu, a nikoliv pokousání nakaženou krysí blechou. Jeho prudké pohyby naštěstí vylučují, že by mu ve slabinách a v podpaží něco duřelo. A člověk nakažený morem by se zřejmě netrápil kvůli plešatění.

U snídaně nám pan Spock zase vnucoval prohlídku svého temena. Milada mu řekla, že pokud během příštího týdne neposeče park, vlastnoručně mu vyholí mnišskou tonzuru.

Josef Miladě doporučil, aby si už začala brousit holicí strojek, jelikož sekačka je čtrnáct let mimo provoz a kosou by pan Spock neposekl park ani do Vánoc, nemluvě o tom, že by si díky třesavce nejspíš amputoval nohy nebo rozpáral nějakého návštěvníka. Potom nám Josef ještě prozradil, že oblbující sečení travnatých ploch je jen dalším ústupkem nudící se populaci, která se potřebuje pořád někde povalovat. Na Kostce se prý tráva sekala až tehdy, kdy v ní nebyl vidět kůň. Podle jeho zkušeností stačí počkat na žně a nějaký kombajnér nám poseče park za litr ořechovky. Žně bývají v červenci.

Milada vcelku správně odhadla, že tou dobou už by v parku nebyla vidět ani žirafa. Pak nazvala Josefa apoštolem zpátečnictví a doporučila mu, aby si našel červí díru, která by ho i s jeho županem poslala o několik století zpátky – nejlépe ke španělskému dvoru v období inkvizice.

Josef Miladu označil za postmoderní komsomolku, která srp a kladivo vyměnila za sekačku a plánovací diář.

Po několika dalších výměnách cizích slov jako ignoralissimus a blasfemická kněžka se do debaty vložila paní Tichá a oba je označila za hotentoty, kteří mluví „jako když sere a maluje“.

Cestou do kostela jsem ze zahrady slyšela rány kladivem – řekla bych, že se pan Spock pustil do opravy sekačky.

Po mši, během níž jsem mimochodem pořád myslela na mor, jsem musela jít přesvědčovat otce, aby odemkl pokladnu, nebo nám alespoň půjčil klíče. Stále totiž nevstřebal včerejší průvan v trezoru a přes zamčené dveře hlásil, že nechce nikoho vidět. Ze svého pokoje vyšel po dvacetiminutovém vyjednávání, když jsem se mu zaručila, že cestou do pokladny nepotká nikoho, komu včera musel dát peníze.

Pookřál až odpoledne, což jsme poznali podle toho, že návštěvníkům místo vstupenek dával lístky ze starých šatních bločků. Nepřestal ani potom, co jsem mu tlumočila názor jednoho staršího pána, že šatní lístky „smrdí daňovým únikem“. Otec jenom mávl rukou, označil ho za závistivého hnidopicha a vybledlé lístky prodával dál.

Miladu to docela znepokojilo a obává se, aby na nás závistivý hnidopich neposlal kontrolu z finančního úřadu. Miladu znepokojuje také klesající počet návštěvníků. Lidé asi ještě nezjistili, že na jiných památkách je nuda. Milada proto chystá nějaké mediální oživení.

Doufám, že jím nebude můj mor.

15 / 14. 4.

V návštěvní knize se objevily stížnosti na papuče, s nimiž si hrají naši psi a otec. Jeden anonym nám sděluje: Na vašich přezůvkách jsou hnusné chrchle. Kdosi další se ptá: Zámecké papuče používáte místo kapesníku, nebo je půjčujete ovcím jako žvýkačku?

Otec sice připustil, že zaschlé psí kšíry moc vábně nevypadají, zároveň ovšem podrážděně dodal, že po návštěvnících nikdo nechce, aby si papuče nasazovali na hlavu, a ta trocha psích slin vadí jenom chronickým kverulantům, kteří mají beztak vlastní boty zasrané jak jetel. Otec situaci značně podceňuje.

Chuchvalce slizu na přezůvkách budí podezření, že nám v botníku přespává Vetřelec. Josefovi a Denisce to asi nevadí, ale já jsem během soboty a neděle rozdávala papuče tak, že jsem je ze skříňky prostě vyházela na podlahu tureckou šavlí ze sedmnáctého století. Návštěvníci naštěstí považovali přidělování přezůvek pomocí čepele za součást prohlídky, takže nikdo nepojal podezření, že se jich štítím (těch papučí, ne návštěvníků). Proto jsem pochopitelně souhlasila s Miladou, která nařídila okamžitý zákaz papučových hrátek.

„Táááák?“ zakňučel otec. „Předevčírem jste mě okradli, dnes mi zakazujete jedinou zábavu a zítra mě nejspíš vyhodíte z okna na vztyčené halapartny.“

Během debaty Olin s Ladou sešrotovali pár zámeckých papučí do podoby plážových sandálů. Milada jeden z nich nabrala na vidličku a nastrčila otci před obličej. Z torza zámecké přezůvky začaly na podlahu kapat sliny, jako by šlo o živý organismus. Vzápětí výhružně zasyčela, že mediální oživení si představuje jinak než jako fotku oblemtaných papučí s titulkem EKLHAFT! na první straně Blesku.

Zbytek dne otec strávil vyhledáváním nových aportovacích předmětů. Nejdřív vyzkoušel gumové atrapy ručních granátů, s nimiž trénovali adepti SS, a přestože jich rozházel po parku několik desítek, psi o ně nejevili zájem. Olina a Ladu nezaujaly ani střevíce ze sbírky komtesy Poly – nejspíš proto, že jsou velmi tvrdé a odolné vůči rozkousání. Mám podezření, že je nedělal císařský švec, ale klempíř. Válenky, které na Kostce zapomněla sovětská armáda, se zpočátku jevily jako ideální náhražka zámeckých papučí, ale poté co psi rozcupovali první válenku, dostali dlouhotrvající záchvat dávivého kašle a otec nařídil Josefovi odnést bednu s vojenskou obuví zpět na půdu.

Josefovi se nechtělo do schodů, a přesvědčoval otce, že když válenky necháme v parku, shnijí, nebo samy odejdou. Nakonec bednu nechali ležet u kašny s tím, že ji dříve či později někdo ukradne. Ke krádeži nestačilo dojít, protože bednu objevila Deniska, o huňatých škrpálech prohlásila, že jsou „super“, a hned si dvoje odnesla s poznámkou, že válenky teď „letí“.

U oběda došel otec k závěru, že superválenky by se po vyčištění mohly prodávat v pokladně. Josef předpokládá, že do módy brzy přijdou i gumové ruční granáty.

Hrozba týkající se vyholení mnišské tonzury zabrala. Pan Spock se už druhý den moří s opravou sekačky. Přestože ji několikrát rozebral a znovu poskládal, sekačka nejede. Nejspíš to bude tím, že mu pokaždé zůstane zarážející množství součástek. Práci mu nadto komplikuje výrazný třes rukou a nevídané pocení. Prozacová abstinence se projevuje také v jeho vztahu ke zvířatům. Ovce a kozy přestal počítat mezi své kamarády a nazval je „línými mrchami, které se místo spásání trávy válí jak prasata“. V tomto bodě má pravdu. Zapůjčená stádečka se v parku povalují jako na pláži a trávu ukusují jen sporadicky. Paní Tichá navrhla omezit krmení piškoty, aby se jim obnovily chuťové instinkty.

Pořád musím myslet na mor. Mízní uzliny sice neduří, teplotu, třesavku a bolest kloubů taky nemám, ale celý den trpím nechutenstvím. Uklidňuji se tím, že nevolnost je důsledkem ranního zážitku na veřejných záchodech, kdy jsem byla svědkem, jak Deniska vytahuje z ucpaného záchodu tričko s mým portrétem.

P. S. Do ucpaného záchodu, který přetékal, strčila Deniska ruku až po rameno, ačkoliv gumová rukavice jí dosahovala sotva k zápěstí.

P. P. S. V kabince s ucpaným záchodem někdo ukradl kliku.

16 / 15. 4.

Sekačka funguje. Součástky, které se ani při šestém zkompletování stroje nepodařilo panu Spockovi uplatnit, bohužel nepříznivě ovlivnily jeho hlučnost. V půl sedmé mě probudilo burácení takové intenzity, že jsem jenom v pyžamu vyběhla do parku, abych se přesvědčila, jestli nám tam nestartuje stíhačka. Cestou jsem potkala ovce a kozy, panicky prchající do svého přístřešku.

Na vzdáleném konci parku pan Spock kráčel, či spíše vlál za řidítky zprovozněné sekačky, jejíž rachot rval uši. Zároveň bylo i na tu dálku patrné, že sekačka trpí jakýmsi druhem spastických záchvatů, po nichž nekontrolovatelně mění směr. Ve chvíli, kdy se v oknech téměř současně objevily rozcuchané a rozespalé hlavy všech obyvatel Kostky, se po zvláště silném záškubu sekačka vydala docela hustým keřovým porostem a úspěšně proklestila cestu i svému spolujezdci.

V průběhu následné porady, která mimochodem probíhala v katakombách, bylo rozhodnuto evakuovat koně, jelikož hrozilo rozkopání konírny. Josef sice znovu navrhoval, ať počkáme na červencové žně a nějakého ochotného kombajnéra, ale otec souhlasil s Miladou, že nejpozději za měsíc bychom museli návštěvníky vybavovat na procházku parkem mačetami.

Po snídani jsme vyvedli z konírny vzpínající se koně a opustili Kostku. Jako dozorčí a případná první pomoc pro pana Spocka se dobrovolně přihlásila Deniska, která je na ohlušující rachot zvyklá z metalových koncertů.

Vrátili jsme se za tmy a unavení – já, matka a Milada z jízdy, otec z pokusů o nasednutí. Deniska nám pyšně hlásila, že se s panem Spockem při sekání střídali a že to bylo „psycho“.

Nikdo už neměl sílu se jít přesvědčit, jestli v parku zůstaly nějaké stromy.

Nikdo neměl sílu zjišťovat ani to, kde je Josef.

Později

Před chvílí se otevřely dveře hrobky a někdo vyšel ven. Doufám, že to nebyl někdo z našich zesnulých příbuzných.

17 / 16. 4.

Všichni předkové jsou naštěstí pořád mrtví. Kroky, které jsem slyšela včera v noci, patřily Josefovi, který se v hrobce ukrýval před kvílením sekačky.

Místo ranního pozdravu nám oznámil, že „lidstvo vychcípá na kravál“.

Jestli na kravál vychcípá celé lidstvo, nedokážu posoudit, ale naši sekáči mají problémy. Deniska se mi ráno svěřila, že tak špatně jí nebylo ani po koncertu AC/DC, který absolvovala přimáčknutá na reprobednách. Taky asi částečně ohluchla, protože její řeč připomíná skandování. Pan Spock nepřišel ani k obědu a jeho stav nám bezděčně popsal jeden návštěvník, který prý zahlédl před zahradním domkem chlapa se síťkou na vlasech, jenž se motal, jako by právě slezl z centrifugy.

Stromy v parku stojí, ačkoliv u některých je patrný ostrý střet se sekačkou. Pár návštěvníků se dnes ptalo, jestli nemáme v parku bobry. Kromě ohryzaných dubů byli zmateni také záhadnými obrazci, které neovladatelná sekačka na travnaté ploše vykouzlila. Vcelku dost lidí chtělo vědět, jestli nejde o nějaké poselství.

„Je to poselství o lidské debilitě,“ reagoval Josef na jejich dotazy.

Během snídaně Milada prohlásila, že musíme koupit novou sekačku. Nemusí prý mít nutně tytéž parametry jako sekačka, kterou knížeti Schwarzenbergovi na Orlík darovala jeho kamarádka, americká ministryně zahraničí Madeleine Albrightová, a jež prý hlučností nepřevyšuje holicí strojek, nemluvě o samonaváděcím systému řízeném satelitem CIA a titanové kapotě (řeč je samozřejmě o sekačce, ne o Madeleine Albrightové).

Otec byl z vysečených hireoglyfů také docela zaražený, takže se zeptal, na kolik taková normální sekačka přijde. Milada zašumlovala něco jako „půl milionu“, načež otec bolestně hekl jako při lumbální punkci.

Jakmile se mu znovu podařilo popadnout dech, zabědoval: „Půl milionu? Za obyčejnou sekačku? To se dodává i se zabudovaným karaoke barem, nebo co?“

Josef, vytírající chlebem pekáč s husím sádlem, připomněl, že kombajnér by nás vyšel na litr ořechovky.

Otec opáčil, aby ho s kombajnérem už nesral. Pak oznámil, že za půl milionu klidně ostříhá park manikúrovými nůžkami.

Asi bude muset – ale zadarmo. Pan Spock totiž vzkázal, že ten pekelný stroj už do ruky nevezme, i kdyby mu Milada vyhrožovala vyleptáním vlasových kořínků kyselinou.

Mimochodem – pekelný stroj obnažil granáty a boty komtesy Poly, které otec rozházel po parku. Hned ráno nám jeden pán přiběhl oznámit, že se v zámecké zahradě povalují ruční granáty, a chtěl, abychom zavolali pyrotechnika.

Kromě granátů ho vyděsily i rozsekané části bot, takže se domníval, že už někdo vybuchl.

Když mu otec vysvětlil, že se jedná o gumové atrapy, s nimiž učil aportovat psy, chtěl pán vědět, jestli Olina s Ladou necvičíme pro Hamas, jelikož o aportování granátů slyší poprvé.

Celé dopoledne jsme pak chodili po parku s košíky a sbírali granáty a kusy bot. Josef to nazval ruským houbařením.

18 / 17. 4.

Přišlo mediální oživení. Ani Milada si ovšem není jistá, jestli nám taková reklama zvedne skomírající návštěvnost.

V dnešním Blesku vyšla fotka hypochondrické pratety hraběnky Kláry s Heinrichem Himmlerem a titulkem VLASTENCI, NEBO KOLABORANTI?

Bohužel z ní není patrné, že Himmler Kláru vyslýchá, protože oba se na snímku docela autenticky smějí. Pochmurnou náladu ještě umocnila Josefova poznámka, že namísto fanoušků Helenky Vondráčkové lze odted očekávat holohlavé neonacisty v péřových bundách nasáklých potem, kteří hajlují při každém nadechnutí. Po krátkém zamyšlení připustil, že jsou určitě disciplinovanější než Helenčin fanklub, který u nás nedávno pořádal svatbu. Jenom si budeme muset zvyknout na jednotku policejních těžkooděnců s vodním dělem, jež se prý objeví všude, kde se shromáždí víc jak tři neonacisté.

Milada ovšem příval Hitlerových pohrobků a s nimi spojené policejní manévry nepředpokládá, jelikož neonačisté nečtou noviny, a neobává se ani obvinění z kolaborace. Fotka totiž vyšla až na páté straně a čtenáři Blesku prý s bídou přelouskají první dvě.

Asi má pravdu. Dnes k nám přišlo sedmdesát šest návštěvníků a ze spolupráce s nacisty nás nenařkl ani jeden. Otec ovšem i tak zuřil a chtěl volat do redakce, aby mu nahlásili toho dacana, který jim fotku poslal. Milada ho naštěstí přesvědčila, že jde o prkotinu, po níž nejpozději zítra neštěkne ani pes. Agresivní telefonát by v Blesku chápali jako přiznání a jeho přepis by se nepochybně objevil na titulní straně.

Josef si dokonce myslí, že jde o fotomontáž, jelikož Himmler se kvůli apokalyptické paradentóze na fotkách nikdy nesmál. Pravda je, že na snímku vypadá jeho chrup jak po nárazu do kovadliny.

Později

Tak fotka bude asi pravá. Při čtení Klářina deníku jsem narazila na tento zápis:

Přijela Pipsy Launová. Koupila si fotoaparát. Měla si pořídit raději mast na akné. Bude jí třicet a má ksicht jak struhadlo. Během konverzace s H nás neustále fotografovala. Myslím, že z těch fotek nic nebude.

Když se jí H po dvaceti minutách mačkání spouště zeptal, jestli by si neměla vyměnit film, zareagovala udiveně: „Jaký film?“, což nás oba rozesmálo.

Přitom jsem si všimla, že H má paradentózu v posledním stadiu. Podle mého názoru stačí dupnout, a zuby má venku.

Pak jsme mluvili o zácpě. Ach ti Němci!

H ji prý léčí olejem na čištění zbraní.

Raději jsem se ani neptala, jestli si ho aplikuje horem, nebo spodem.

Po obědě hrála Pipsy na klavír. H nenávidí Poláky, Maďary a Čechy, takže místo Chopina, Liszta a Smetany musela přehrát skoro celou Valkýru. Po třech hodinách se H naštěstí spustila z nosu krev.

Večer jsem dostala průjem.

Z toho vyvozuji, že Pipsy Launové se nějaké fotky přece jen podařily. Otázkou zůstává, jak se k nim dostal Blesk.

19 / 18. 4.

Dostali jsme pozvánku na setkání evropské aristokracie, které se koná v Karlových Varech. Nejdřív jsme si mysleli, že si z nás dělá někdo legraci, protože organizátor sletu se jmenuje Oron Kalkert, což je jméno jak z Hvězdných válek. Otec chtěl pozvánku okamžitě hodit do kamen, jelikož se domníval, že se jedná o provokaci Blesku. K upálení nedošlo. Milada nás ujistila, že Oron Kalkert skutečně existuje a do vyhlášeného lázeňského letoviska pravidelně svolává šlechtu z celé Evropy na třídenní večírek. Šlechtické radovánky se odehrají pod záštitou posledního žijícího Habsburka, ačkoliv Josef vyjádřil pochybnost, jestli se ho do té doby podaří udržet naživu. Milada pak ještě bohužel dodala, že loňské slavnostní recepce se zúčastnila i lady Diana v doprovodu princů Williama a Harryho.

V tom okamžiku přestala matka uždibovat štrúdl a zpozorněla. Ačkoliv neměla tušení, o čem se mluví, jméno své bohyně identifikovala. Nedůvěřivě se po nás rozhlédla, jako bychom před ní něco tajili, a pak se obrátila na svoji učitelku češtiny s žádostí o překlad. Deniska nestačila dojít ani k poslednímu Habsburkovi a matce už lezly oči z důlků, jako by u ní propukla Basedowova choroba. Sotva zazněla informace o přítomnosti lady Di, matka se doslova katapultovala, vytrhla Miladě pozvánku a nábožně si ji prohlížela. Jediné, co v textu byla schopná rozluštit, bylo telefonní číslo.

K telefonnímu aparátu ve druhém patře neběžela – de facto se tam teleportovala. Po jejím zmizení otec rezignovaně poznamenal, že jsme v prděli. Velmi správně odhadl, že bud pojede do Karlových Varů, nebo ho matka roztrhá. Utěšoval se tím, že veškeré náklady spojené s pobytem hradí Oron Kalkert. Přitom o financování není v pozvánce ani slovo. Když jsem ho na to upozornila, usmál se na mě jako na duševně zaostalou bytost a vysvětlil mi, že hostitel na večírku taky nikoho nekasíruje.

Jeho optimismus nesdílí ani Milada. Oron Kalkert je prý sice pohádkově zazobaný a pro šlechtu má slabost, ale vydržovat tisíc lidí v jednom z nejdražších měst Evropy asi nebude, zvláště když všechny hotely v Karlových Varech patří Rusům, kteří mají ceny nastavené, jako by v Čechách řádila hyperinflace.

Paní Tichá byla v Karlových Varech na odborové rekreaci ještě za komunistů a při pročítání jídelních lístků místních restaurací měla už tehdy dojem, že tamější hoteliéři špatně používají desetinnou čárku.

Otcův narůstající nepokoj ještě posílila Josefova poznámka, že vedle luxusních limuzín budeme při vystupování z našeho hyundaie vypadat jak parta kapsářů a policie nás možná nepustí ani na parkoviště. To už prý bude lepší přijet jeho sytě žlutou škodovkou, jež bude vnímána jako recese nebo vrtoch bláznivého milionáře, zvláště když se z motoru povalí oblaka dýmu.

Deniska se nabídla, že zavolá svému otci, aby zajistil v půjčovně Rolls-Royce i s uniformovaným řidičem. Současně projevila zájem se „té šlechtické sleziny“ taky zúčastnit. Pak ještě podotkla, že třeba padne do oka nějakému aristokratovi. Kéž by! Bohužel se obávám, že to oko by muselo být skleněné.

Matka telefonovala asi hodinu a do kuchyně se vrátila s výrazem – Denisčinými slovy – „týpka, co si právě nastřelil pecku“. S rozšířenými zorničkami nám v mystickém vytržení oznámila, že mluvila s asistentkou Orona Kalkerta, která sídlí v prezidentském apartmá jednoho karlovarského hotelu a mluví anglicky, ačkoliv díky výraznému německému přízvuku měla matka dojem, že telefonuje s Evou Braunovou. Matka potvrdila naši účast, objednala apartmá, v němž bydlel naposledy saudský král Fahd, a rezervovala si na slavnostní večeři místo vedle princezny Diany.

0 ztrátě soudnosti svědčí fakt, že otce přihlásila na dostihy, sebe na golfový turnaj a mě do soutěže krásy.

Během jejího hlášení otec pomalu splaskával, jako by z něj ucházel vzduch. Znovu se nafoukl, když matka oznámila, že bude potřebovat nové šaty – asi desatery – a odpovídající obuv, klobouky a pár kabelek.

„Na co?“ zaúpěl, „máš hader jak muzikálová kostymérna.“

Matka na něj zděšeně pohlédla: „No snad tam nepojedu v obnošených šatech jak Jana Eyrová?“ Aby předešla dalším námitkám, oznámila velmi výhružným tónem, že na setkání s Dianou pojede klidně sama.

Já jsem měla jasno – do Karlových Varů nepojedu, i kdybych kvůli tomu musela sníst morový deník. Ostatně moje obavy z moru jsou liché – jednak stále nemám příznaky, jednak mě pan Spock, když jsem se mu svěřila se svými obavami, uklidnil tím, že na rozdíl od mozkové mrtvice, alzheimera, parkinsona a plešatění je mor léčitelný, což pokládá za spiknutí farmaceutických firem.

Moje rozhodnutí dobrovolně se nakazit morem nebo si zlomit nohu ještě posílil dotazník, který nám Oronova asistentka poslala faxem. Po přečtení otázek typu Je Vaše limuzína delší než šest metrů? Přiveze si Váš kuchař vlastní suroviny? Vyžaduje Váš domácí mazlíček stálou službu zvířecího terapeuta? jsem se matku pokusila přesvědčit, aby účast okamžitě zrušila, jelikož pozvánku jsme dostali omylem a patří nejspíš knížeti Schwarzenbergovi. Matka nejen že nechápala, co po ní žádám, ale u všech otázek zaškrtla ANO. Jestli ho odeslala, nevím, protože neumí faxovat.

Ještě před obědem nainstalovala pozvánku spolu s Dianinou fotografií na velký stůl v hlavním sále a žádala, abychom na tento nový exponát upozorňovali při prohlídkách návštěvníky.

Po obědě jsem obě relikvie vrátila matce. Přiměla mě k tomu Josefova odpověď na dotaz jedné turistky, co se na takovém šlechtickém setkání dělá. „Nevím jak ostatní,“ odpověděl Josef, „ale naši tam budou nejspíš Schwarzenbergovi nosit kufry.“ Josef byl vůbec velice podrážděný, jelikož musel absolvovat pět prohlídek. Milada s Deniskou byly totiž celý den zalezlé v matčině pokoji, kde se svojí velitelkou plánovaly operaci „Karlovy Vary“. Jelikož nepřišly ani k večeři, je docela na místě Josefova obava, že se nechystají na výlet, ale na vojenskou invazi.

Otec seděl celý den v pokladně s vzezřením člověka po lobotomii a mlčky prodával návštěvníkům šatní bločky. Večer dokonce ani nevypnul zámecké hodiny, které před chvílí odpálily půlnoční salvu. V matčině pokoji se stále rokuje. Podle spikleneckého šeptání soudím, že se chystá únos princezny Diany.

Čtvrt na dvě

Byla jsem vypnout hodiny. Při návratu jsem zaslechla, jak Deniska říká: „Princ Harry je taky sexy.“

Sexy? Pokud vím, tak Harrymu je dvanáct.

Otec si vzal zřejmě prozac. Spí oblečený na zádech a pravou rukou křečovitě svírá klíče od trezoru, které má pověšené na krku. Doufám, že se do rána neuškrtí.

20 / 19. 4.

Milý Maxi,
jsem opravdu velmi ráda, že se Ti pořezaná ruka hojí, ačkoliv z obtížně čitelného písma je patrné, že ještě nemůžeš ohnout prsty. Zkus prosím nějaký čas nevykosťovat žádné zvíře.

Pokud jsem to správně vyluštila, vaše ochočená srnka stále žije a snědli jste nějakou jinou. Jak jste k ní přišli? Snad nejste jako vaši příbuzní na Hvězdě, o nichž se v Blesku psalo, že pytlačí.

Mimochodem – očekávám, že díky našim psům se v Blesku bude brzy psát i o nás. Věc se má takto: minulý týden dostali Olin s Ladou zákaz žvýkání zámeckých papučí, jelikož návštěvníkům se kvůli jejich slinám lepily na boty a taky už začínaly dost smrdět. Přestože se jim otec usilovně snažil vnutit nějaké jiné předměty – třeba vysušený sloní ocas nebo Himmlerův termofor – psi o ně nejevili zájem a stávali se netečnými. Otec nemohl vydržet, jak na něj pořád smutně „čumí“, a dnes ráno je poslal v doprovodu matky do sálu, aby utvořili živý obraz: Hraběnka a její věrní strážci. Ani on bohužel netušil, jak silný vztah si Olin s Ladou k Jilcovým přezůvkám vytvořili.

Jakmile jsem vešla se svojí skupinou do sálu, věrní strážci vyrazili do chumlu návštěvníků, kteří měli pochopitelně na nohách papuče. Než jsem stačila zasáhnout, zakousli se do svých znovuobjevených hraček, aniž jim vadilo, že jsou v nich nohy. Olin prudkým trhnutím vyzul jednoho tělnatého pána, který spadl na záda a bezmocně zůstal ležet jak obrovská želva. Mnohem hůř dopadla slečna, kterou si vybral Lada. Zřejmě díky vysokým podpatkům se jí papuče na noze zasekla a on ji táhl až do jídelny, kde byl se svojí skupinou Josef. Ačkoliv by se pravý aristokrat neměl ničemu divit, chtěla bych vidět knížete Schwarzenberga, jak by se tvářil, kdyby před něj obrovský pes přivlekl za nohu ječící ženskou.

Někteří návštěvníci se asi domnívali, že to patří k prohlídce a výjev Pes baskervillský a jeho oběť si několikrát vyfotili.

Matka mezitím v sále šokovaným návštěvníkům chatrnou češtinou vysvětlovala, že psi nikoho neroztrhají a zajímají se jen o papuče. Lidé ji bohužel špatně pochopili, takže si bleskurychle sundali vlastní boty a vyběhli do parku v ponožkách. Vyděšené návštěvníky neuklidnila ani veřejná exekuce na nádvoří, kde otec Olina s Ladou zbil Dořinými důtkami. Oběma postiženým jsme vrátili vstupné a jako odškodné jsme každému dali litr ořechovky, husu a nabídli jim víkend na Kostce. Tělnatýpán husu i flašku přijal, ale místo pobytu si vyžádal další dvě husy. Partner vláčené slečny nám řekl, že než u nás na zámku, raději stráví víkend ve výběhu ledních medvědů. Pak ještě slíbil, že nás rozmázne v novinách. Když se k Tobě tedy donese, že pořádáme lov na návštěvníky jako vaši příbuzní na Hvězdě, věz, že to není pravda.

Pokud jde o aristokratický kongres v Karlových Varech – nejedu, leda by mě omámili a svázali. Ne že bych nechtěla poznat naše aristokratické vrstevníky, ačkoliv o nich píšeš, že „většina z nich dělá dojem, že jejich rodiče jsou sourozenci a z některých se sypou piliny“, ale to hy nesměla být v delegaci moje matka a Deniska.

Považ – matka mě přihlásila do soutěže Miss aristokratka a chce, abych si na promenádu v plavkách vzala bikiny, jaké nosí Sharon Stoneová. Viděls někdy Sharon Stoneovou v plavkách? Vypadá, jako by si kolem pasu a hrudníku uvázala šňůrky do bot.

Ostatně je pravda, že v prvním ročníku přihlásil kníže Schwarzenberg do soutěže svoji kobylu?

Kromě toho si matka vsugerovala, že tam musím „klofnout“ nějakého ženicha – nejlépe prince Williama. Z jejích narážek je patrné, že se už vidí jako matka anglické královny.

V tomto směru mě také hluboce zklamal otec. Sice si nemyslí, že bych se hned z Karlových Varů měla jet s Williamem představit královně (matka ano), ale představa bohatého ženicha ho velmi zaujala, jakkoliv zpočátku proti naší účasti docela protestoval. Dokonce už souhlasil se zakoupením fraku, cylindru a vycházkové hůlky, což původně odmítal s tím, že nejede na festival kouzelníků.

Skoro se začínám přiklánět k Josefovu názoru, že to tam bude vypadat jak „burza nevěst v Kábulu“. Pochopitelně až na ty plavky.

Když jsem rodičům oznámila, že se štvanice na bohatého ženicha nezúčastním, přestali se mnou mluvit, otec mě nazval tvrdohlavou bezcitnou mrchou a začal mě nazývat Odonou. Už jsem Ti asi říkala, ale pro jistotu – Odona byla jedna moje příbuzná, která si kdysi odmítla vzít saudského prince jenom proto, že si nestříhal chlupy v nose a celkově prý vypadal jak Belzebub. Podle otcovy logiky jsme teďmohli těžit milion barelů ropy denně a knížete Schwarzenberga bychom zaměstnávali jako hajného.

Jídlo si raději chystám sama, aby do něj nemohli nasypat rozemletý prozac a omámenou mě dopravit do Varů. Nebezpečí mi ovšem hrozí, i když zůstanu na Kostce. Matka s sebou poveze kolekci pohlednic s mým portrétem a výmluvou, že jsem při celodenním honu na lišku chytila zánět spojivek.

V nepřítomnosti mě snad neprovdají. Zato pevně doufám, že se podaří někoho uhnat Denisce. S princem Harrym jí to asi neklapne, protože vzhledem k jeho věku s ním ještě nejspíš musí někdo chodit v noci na záchod, ale možná uloví někoho jiného.

Na každý pád není pochyb, že Deniska se stane středem pozornosti – jenom nedokážu odhadnout, jestli bude aristokratům připadat „super“, nebo „psycho“, zvlášť když se chce kvůli identitě znovu „obouchat piercingem“.

Milada se vdávat nechce, ale do Karlových Varů jede taky. Jako dozorkyně. Stejně jako já se totiž obává nějakého skandálu – třeba že se matka bude sápat na lady Dianu nebo Deniska požádá o ruku prince Harryho. A taky bych nechtěla být u toho, jak otec vyčítá knížeti Schwarzenbergovi, že je bohatý.

K ostudě dojde tak jako tak – otec totiž žije v domnění, že třídenní radovánky platí šlechtomil Oron Kalkert. Až zjistí, že neplatí účastníkům ani parkoviště, tak matku nejspíš upeče v sauně, která je součástí apartmá.

Matka ovšem tvrdí, že pokud se sejde s lady Di, klidně může umřít.

Zároveň mně přikázala, abych „držela hubu“. I ve svém opojení si totiž uvědomuje, že kdyby se otec předčasně dozvěděl, že obsah esesáckého trezoru skončí na recepci Grandhotelu Pupp, výpravu by okamžitě zrušil a matku zavřel do katakomb.

Ale možná to zaplatí Benda. Už se uvolil financovat zapůjčení limuzíny, kadeřníka, nákup reprezentativní garderoby a dárek pro Dianu. Nediv se – matka mu jakoby mimochodem lstivě řekla, že „Deniska je poslední dobou nějaká zlobivá a možná ji budeme muset vrátit tatínkovi“. I v telefonu prý bylo slyšet, jak se mu, chudákovi, rozbušilo srdce. Pak přiškrceným hlasem matku prosil, aby se Denisku pokusila v Karlových Varech někomu vnutit – nejlépe nějakému ruskému bojarovi. Třeba tam budou i potomci Rasputina.

Ať už si Denisku někdo odvede nebo ne – každopádně teď budu mít pár dnů na zotavení. A vůbec – nemohl bys přijet? Aby sis to špatně nevykládal – dosyta se najíš, spát můžeš v hostinském pokoji nebo u Himmlera, pokud Ti nevadí hákové kříže. A taky budu potřebovat pomoc při provázení návštěvníků – Josef se po odjezdu Frau Himmler (tak říká Miladě) určitě ztratí v katakombách a sama to nezvládnu. O průvodcovský text neměj strach – můžeš použít váš z Hvězdy, jenom místo Hvězda budeš říkat Kostka – návštěvníci to stejně nepoznají. Ostatně i Josef tvrdí, že všechny zámky jsou najedno kopyto.

Zkrátka a dobře – byla bych velmi ráda, kdyby ses tu objevil, a lstivě dodávám – paní Tichá dnes udělala paštiku z husích jater, která Ti při poslední návštěvě tak chutnala.

Z KostkoHvězdy zdraví

Marie

21 / 21.4.

Setkání evropské šlechty v Karlových Varech začíná sice až za čtyři dny, ale tamní restaurace a obchody už rozjely akci PODOJ SI SVÉHO ARISTOKRATA. Píše to dnešní Blesk.

Srovnávací tabulka starých a nových cen vzbuzuje podezření, že ve městě právě vynalezli násobilku.

Otec je ovšem dál skálopevně přesvědčený, že všechny náklady hradí Oron Kalkert a při placení stačí ukázat pozvánku s jeho strojovým podpisem. Dokonce ani nepovažuje za nutné brát s sebou peníze a v pokladně si nabral pouze hrst dvoukorun na spropitné. V článku se přitom výslovně uvádí, že mince jsou pro karlovarský personál stejně neviditelné jako molekuly.

Po matčině poznámce, zda by neměl Orona pozvat alespoň na skleničku, přibalil otec do svého kufru litr ořechovky. Jistou dobu uvažoval nad tím, že přibalí i nějaké husy. Na tuto nebezpečnou myšlenku ho nechtěně přivedla paní Tichá, která astronomickou částku za pečenou husu v Grandhotelu Pupp komentovala slovy, že „ta husa buď uměla štrikovat, nebo tam pečou ptáka Ohniváka“.

Otec pak odešel na hospodářské nádvoří a zadumaně pozoroval štěbetající husí hejno. Po návratu nahlas zauvažoval, kolik hus se asi tak vejde do kufru našeho hyundaie. Matka v mžiku zbělela takovým způsobem, že v podstatě splynula se zdí, o niž se opírala, takže vypadala jako jeden z reliéfů na hlavním schodišti. Když v ní zase začala proudit krev, zakvičela: „A princezně Dianě se představím jako co? Jako husopaska? Nebo podomní obchodnice s drůbeží?“

Josef sice poznamenal, že hraběnka s kejhajícím doprovodem by byla v záplavě unylých aristokratů osvěžujícím zpestřením, ale matka o tento druh popularity zjevně nestojí. Otec jí musel odpřisáhnout, že do Karlových Varů nepoveze žádná zvířata.

Osvěžujících zpestření bude dost i bez hus. Otec se totiž opravdu chce účastnit dostihu, jelikož se v Blesku dočetl, že vítěz bere odměnu deset tisíc švýcarských franků. Po přepočtení švýcarských franků na české koruny prohlásil, že vyhraje, i kdyby měl koně do cíle donést na zádech.

Bude muset. Není schopný se ani vyškrábat do sedla. Při odpoledním tréninku nasedal na koně z okna. Pravda, v sedle se udržel, ale kymácel se jako při rodeu, ačkoliv kůň šel tempem, jako by táhl lokomotivu. Snad budou mít na karlovarském závodišti vhodná okna.

Matka ho v jeho odhodlání podporuje. Kromě peněz získává výherce i možnost zatančit si s princeznou Dianou (jezdec, ne kůň). Trpí akutním nedostatkem soudnosti (otec s matkou – Diana snad ne).

Dalším osvěžujícím zpestřením bude nepochybně matka na golfovém turnaji, zvláště pokud s sebou vezme Josefovu starou hokejku, s níž dnes nacvičovala odpaly. Hokejka jí každou chvíli vyletěla z rukou, takže nepoučený divák by musel nabýt dojmu, že pozoruje vrh bumerangem. Jestliže kolem ní pořadatelé nepostaví klec, nejspíš někoho zabije.

Milada tvrdí, že spíš než o samotnou hru půjde o konverzační procházku. Ale jak potom chápat její poznámku o knížeti Schwarzenbergovi, který prý svému caddiemu vyrazil trojkou železem všechny zuby a natrhl slezinu?

Vůbec by mi nevadilo, kdyby svého caddieho zmrzačila i matka. Do role golfového pomocníčka a rádce se dobrovolně přihlásila moje guvernantka.

Bohužel se obávám, že Denisce by neublížil ani přímý zásah z minometu. Do Varů si bere brnění. Ano, princ Harry si jí určitě všimne a zřejmě i zapamatuje. Jak bude ale reagovat na dárek, kterým má být popravčí meč se znepokojivě vyhlížejícími skvrnami, je těžké odhadovat.

S ohledem na jeho věk bych se klonila k názoru paní Tiché, že „kluk v noci prochčí matračku“.

Později

Matka mě zase byla přesvědčovat, abych s nimi jela do Karlových Varů. Snažila se mi vsugerovat, že jsem žhavá kandidátka na manželku budoucího krále Williama. Usoudila tak na základě rozhovoru princezny Diany v jejím nejnovějším životopise, kde lady Di na otázku, jaké partnerky by si představovala pro nezletilé prince, odpověděla: „Určitě ne Angličanky!!! Jsou mdlé, nudné, chamtivé, hloupé, a pokud se náhodou zasmějí, máte pocit, že zařehtal kůň.“ Princezna Diana si také myslí, že „Windsorové potřebují novou krev“.

Navrhla jsem matce, aby Dianě doporučila transfúzi. Matka se rozčílila a křičela, že si šlapu po štěstí.

Později

Znovu matka. Tentokrát přišla s kompromisem – na Miss Aristokratku si nemusím vzít mikroskopické bikiny á la Sharon Stoneová, ale jednodílné plavky, když se stydím za ty svoje „špíčky“.

Odcházím spát do Himmlerova apartmá, kde jsou pancéřované dveře bez kliky.

Později

Otcův dvacetiminutový monolog přes opancéřované dveře probíhal dle následující osnovy:

• Matka je blbá jak ten její mumifikovaný Pygmej.

• Rozhovor s princeznou Dianou nebyl autorizovaný.

• Chlapi nemají rádi vychrtlé ženské, protože mají dojem, že se v posteli válí s žebříkem.

• Nejsi tlustá.

• Jsi hezká a inteligentní.

• V Karlových Varech bude spousta hezkých, inteligentních a bohatých chlapců.

• Máme dluhy.

• Nikdo tě přece nenutí vzít si knížete Schwarzenberga.

• Kníže Schwarzenberg má syna, který se právě rozvedl.

• Na Maxe zapomeň – Launově jsou ještě větší žebráci než my.

• Ty do těch Varů prostě pojedeš.

• Tak ty do těch Varů nepojedeš?

• Jsi umíněná a bezcitná mrcha.

• Do prdele, to je život.

Později

Deniska se byla zeptat, jestli by princi Harrymu mohla věnovat i pitevní soupravu Marie II. Myslím, že kluk neprochčí jednu, ale hned několik matraček.

Pokud ještě někdo přijde, půjdu si lehnout do kotelny v zahradnictví.

22 / 22. 4.

V noci se mi zdálo, že se otec žení s knížetem Schwarzenbergem.

Ještě za tmy jsem odjela na koni. Když jsem ho nutila do klusu, překvapeně se po mně ohlížel. Jak si mohl myslet, že na něm sedí otec? Vždyť vážím o třicet kilo míň než on (míň než otec, pochopitelně).

Při vystupňovaném cvalu jsem dospěla k názoru, že bych asi vyhrála deset tisíc švýcarských franků a mohla si zatančit s princeznou Dianou. Nepíše se mi to snadno, ale v jízdě na koni jsem opravdu dobrá. Kůň měl asi taky radost – skoro vůbec neprděl.

Že naše delegace už odjela, jsem zjistila hned u brány. Byla zamčená a visela na ní cedule: ZAVŘENO! PANSTVO ODJELO DO KARLOVÝCH VARŮ. NEDOMÁHEJTE SE VSTUPU A JEĎTE NA ORLÍK! Skupina značně rozezlených návštěvníků na Orlík asi jet nechtěla a navzdory výzvě se domáhala vstupu docela vehementně. Nadávali, lomcovali bránou, a když jsem k nim přijela, strhli mě z koně. Následně mě ujistili, že pokud okamžitě neotevřu, skončím v medvědím příkopu i s tou „prdící herkou“.

Když totiž náš kůň zneklidní, vypouští hlasité větry. Neměla jsem klíče, takže jsem bránu musela přelézt. Roztrhla jsem si přitom rajtky. Prdící herku si návštěvníci ponechali jako rukojmí.

I po odemčení brány byla nálada v houfu natolik nepřátelská, že jsem se ani neodvážila požadovat peníze za vstupné, a Kostkou jsem je provedla zadarmo a bez papučí. Prohlídku jsem procouvala, protože někteří se hned na jejím začátku posmívali mým roztrženým rajtkám. Pomstila jsem se v hrobce. U rakví obou Marií jsem místo „kdo se dotkne, do roka zemře“ zvolila Josefovu variantu, kde je slovo zemře nahrazeno slovem zbohatne. Se škodolibým zadostiučiněním jsem pak sledovala, jak obě rakve všichni přátelsky poplácávají.

Bylo to velmi nearistokratické (moje chování, ne to poplácávání – to bylo nearistokratické samo sebou). Jako katolička na pověry nevěřím, ale pro jistotu jsem se za ně už pomodlila (aby neumřeli – ne naopak). Kromě toho, že jsem si přála něčí smrt, jsem se bohužel dopustila i dalších hříchů.

HNĚV

• Při hledání Josefa jsem ulomila kliku od dveří jeho zamčeného bytu (neúmyslně) a rozbila klíčem od hlavní brány okno od jeho koupelny (úmyslně – nejspíš si toho ani nevšimne, protože ji používá jen zřídka).

• Nabádala jsem Olina s Ladou, aby našli v katakombách Josefa a přinesli mi ho v zubech. Směšné – naše dogy nenajdou ani vlastní ocas a kromě žrádla kousají jenom zámecké papuče.

• Paní Tichou jsem poslala na výplach uší, jelikož při škubání husy v kuchyni neslyšela povykující dav, který se pokoušel vylomit bránu. Když jsem si potom všimla zpola vypité lahve ořechovky, usoudila jsem, že řev návštěvníků zřejmě přehlušila její rachotící játra. Tuto domněnku jsem vyslovila nahlas.

• Hodila jsem do kotle noviny a župan, pod kterými klimbal na otomanu v kotelně Josef. Souběžně s tímto úkonem jsem jej označila za sabotéra a parazita.

• Rozcupovala jsem vzkazy nalepené na dveřích mého pokoje (viz PÝCHA).

• Nakopla jsem jednu ovci.

LAKOTA

• Panu Spockovi jsem zakázala topit ve skleníku.

• Panu Spockovi jsem oznámila, že nedostane příplatek za topení ve skleníku.

• Panu Spockovi jsem nedala prozac.

• Po Josefovi jsem vyžadovala zaplacení nových rajtek (peníze mi nedal a doporučil mi, ať jezdím v teplákách).

• Neodmítla jsem tisíc korun od jedněch mladých rodičů za to, že jejich dvojčata zavřu na hodinu do katakomb a pustím nahrávku strašidelných zvuků.

• Zdražila jsem pohlednice.

PÝCHA

• Při cupování vzkazů zanechaných na dveřích mého pokoje od otce (Jsi umíněná a bezcitná mrcha.), od matky (Vzala jsem pro prince Williama sadu Tvých portrétů a napsala tam věnování.), od Denisky (Harrymu dám i amputační pilku.) a Milady (Pozor na Josefa – bude chtít zamknout hlavní bránu! Pokud paní Tichá vypije víc jak půl litru ořechovky, ať nepoužívá nový vysavač! Netopit ve skleníku!!!) jsem dospěla k názoru, že žiju se Samými idioty.

• K poznámce v návštěvní knize – Nic moc – jsem dopsala Idiote, aniž bych měla ponětí, k čemu se vztahuje.

• U večeře s mlaskajícím panem Spockem, chrápající paní Tichou a Josefem v ohořelém županu jsem stále myslela na to, že žiju se samými idioty.

• Každé návštěvnici štíhlejší než já jsem říkala žebřík (v duchu samozřejmě – ne nahlas).

NESTŘÍDMOST

• U večeře jsem snědla půl husy. Jedná se opravdu o hřích, když jsem celý den nic nejedla?

• Snědla jsem naráz dva prozacy.

LENOST

• S výmluvou na přepočítávání tržby v pokladně jsem nepomohla paní Tiché s vysáváním prohlídkové trasy.

• S výmluvou, že neumím zašívat, jsem paní Tiché dala na opravu roztržené rajtky. Ale to hřích asi nebude, protože já zašívat neumím, respektive jsem ještě nikdy nic nezašívala.

• Krátila jsem prohlídky.

ZÁVIST

• Odpoledne jsem začala závidět svým předkům, že mohli beztrestně fackovat a bičovat služebnictvo.

• Během prohlídek jsem záviděla knížeti Schwarzenbergovi, princezně Dianě a vůbec všem, kteří mají zámky a nemusí osobně provázet návštěvníky.

SMILSTVO

• Nekonalo se, ačkoliv paní Tichá si stěžovala Josefovi, že jsem ji „zjebala jak sirotka“.

Asi bych měla jít ke zpovědi.

Žádné zprávy od našeho komanda, které by už mělo být u Bendy v Praze.

Zaráží mě, že se neozvala ani jinak velmi zodpovědná Milada.

Doufám, že se jim cestou nepokazil hyundai a oni nestopují na dálnici.

Později

Volala Milada. Hyundai se nepokazil, ale těsně před Prahou došlo palivo. Tři hodiny strávili posedáváním na svodidlech, než jim Benda přivezl dva kanystry s benzinem a oni mohli odjet k němu do bytu. Milada si o Bendu dělá starosti. Po několika minutách strávených se svou dcerou mu naskočila na obličeji nějaká vyrážka, a když mu Deniska ukázala pitevní soupravu pro prince Harryho, vylovil z akvária rybičky, dal je do sklenice od zavařeniny a někam odjel.

Pak se Milada ptala, jestli Josef ráno nezamknul bránu a pan Spock netopí ve skleníku.

Zalhala jsem, že ne. Žalování je velmi nearistokratické.

Když jsem se dozvěděla, že duté údery podbarvující náš telefonát má na svědomí matka nacvičující Bendovou trojkou železem na chodbě golfové údery, popřála jsem Miladě dobrou noc a položila sluchátko.

Dnes v noci se myslím ani nebudu bát. Na případného vraha nebo psychopata mám přichystaný meč.

23 / 23. 4.

Ráno jsem byla u zpovědi. Ježíš Kristus mi prostřednictvím pana faráře odpustil hříchy, takže pokud bych dnes umřela, nemusela bych se dostat do pekla, ale přinejhorším do očistce. Když jsem se u snídaně neprozřetelně zmínila o uloženém pokání, které spočívalo v modlitbě Otčenáše a Zdrávas, Maria, Josef povytáhl obočí a udiveně pronesl: „Jenom?“ Pak řekl, že s církví to jde z kopce, protože kněží jsou příšerně benevolentní.

Nevím, jak by si pokání představoval on. Zavřít se do katakomb o chlebu a vodě a mlátit se důtkami?

Jelikož jsem ve zpovědnici slíbila, že budu pokorná, přešla jsem jeho poznámku mlčením. Náznaky hříšných myšlenek typu Jak by tady bylo krásně bez rodičů a Denisky nebo Potem páchnoucí návštěvníci v upnutých cyklistických oděvech by měli platit vyšší vstupné se mi dařilo dusit hned v zárodku. Vůbec jsem se snažila být na všechny milá a nenaštvala jsem se, ani když mě poblinkalo batole, s nímž jsem se na přání jeho rodičů fotila u vycpané pandy v loveckém salonu (při předávání si batole ublinklo i na pandu a její harmoniku).

Otec ze mě zřejmě sňal klatbu, protože mi odpoledne telefonoval. Chtěl vědět, jaká byla tržba. Když jsem použila jeho standardní údaj „nic moc“, řekl, ať se víc snažím.

Později

Volala Bendova sekretářka. Benda s rybičkami je od včerejška nezvěstný a ona chtěla vědět, jestli se před svojí dcerou neukrývá na Kostce. Má o něj strach.

Předloni vzal Benda Denisku na výlet do Paříže a už první den chtěl skočit z Eiffelovky.

Ještě později

Volala matka. Taky sháněla Bendu. Během dneška se jim totiž podařilo vysát Denisčinu kreditní kartu a ona ještě nemá udělanou hlavu ani koupený dárek pro Dianu. Karta vyschla v půjčovně fraků. Otec se následně pokusil přesvědčit personál, aby zapůjčení napsali na účet Orona Kalkerta, a mával přitom pozvánkou, ale personál byl neoblomný a chtěl normální peníze.

Otce ve fraku si neumím představit. Matka tvrdila, že mu to „strašně seklo“.

Hovor jsem ukončila poté, co mě znovu vyzvala, abych si nešlapala po štěstí, a navrhla, že pro mě pošle limuzínu.

Později

Stále myslím na Maxe. Dostal dopis? Přijede?

24 / 24. 4.

8.30

Max dopis dostal, ale nepřijede. Ráno telefonoval z nějaké benzínky cestou do Prahy, kde se dnes mají soudit s chamtivými příbuznými o Hvězdu. Byl skleslý.

Doktor Benda, který je zastupuje, k nim nečekaně přijel už předevčírem, ale místo plánování taktiky na soudní líčení jenom pozoroval rybičky ve sklenici od zavařeniny nebo si hrál s ochočenou srnkou. Max se obával nejen samotného procesu, ale i zbývající cesty. Benda totiž ignoroval i dost zásadní dopravní značky. Zdá se, že Launové jsou opravdu ještě větší žebráci než my. Uprostřed hovoru došly Maxovi drobné. Ani jsem mu nestihla říct, že se za ně půjdu pomodlit do kaple.

9.10

Byla jsem se pomodlit růženec v zámecké kapli. Při posledním desátku jsem si uvědomila, že Launové se zřejmě setkají s mými rodiči a nedej Bože s Deniskou. Co když matka ukáže Maxovi moje fotky s věnováním Nejmilejšímu Williamovi jeho věrná ctitelka Marie, které sama napsala? Co když otec poznamená, že si pro svou dceru představuje někoho, kdo má alespoň na telefon? Co když si Deniska bude chtít zkrátit čekání na Harryho plnoletost s nějakým „hezkým předskokanem“? Zbývající část růžence jsem byla už vyloženě nesoustředěná a Zdrávas, Královno jsem cedila přes zaťaté zuby.

9.50

Po ohryzání všech nehtů jsem volala k Bendovi do bytu, abych rodiče upozornila, že nevhodné poznámky v přítomnosti Launů pro ně budou mít nedozírné následky, ačkoliv jsem neměla představu, jak by takové nedozírné následky měly vypadat.

Sluchátko zvedla uklizečka, která mi oznámila, že ráno všichni odešli.

Na můj dotaz, kdy se vrátí, velmi zlostně odpověděla: „Doufám, že nikdy.“

Personál je asi všude stejný.

11.40

Modlitba zabrala jen částečně. Launové s Bendou sice dorazili v pořádku, ale k soudu vůbec nedošlo, jelikož někteří z Launů se porvali už na chodbě. Bendovi při strkanici rozbili jeho provizorní akvárium a podupali rybičky. Právě mi to telefonovala Bendova sekretářka, které kdosi během incidentu ukradl kabelku. Potěšitelné je, že Benda a Launové hned odjeli do azylové hájenky, takže se nemusím obávat jejich setkání s rodiči a Deniskou. Ještě předtím Benda svoji sekretářku pověřil přesunem značné finanční částky na kreditní účet své dcery. Sekretářka si myslí, že by Bendu přišlo mnohem levněji, kdyby Denisku nechal zastřelit. Asi má pravdu.

16.30

Denisčina kreditka už zase funguje. Hlásil to otec, který si z půjčovny mohl vyzvednout frak s cylindrem. Na rozdíl od matky si nemyslí, že mu to sekne. Vypadá prý jak Abraham Lincoln a stále se nemůže zbavit utkvělé představy, že mu z půlmetrového klobouku vyleze králík. Na můj dotaz, jestli se při pustošení Bendova konta necítí jak vydržovaná milenka, odpověděl, že ne.

Ještě předtím, než Benda uprchl i s nešťastnými rybičkami k Launům do hájenky, vyjádřil hluboký obdiv naší rodině, že jsme to s jeho dcerou vydrželi tak dlouho.

Při posledním pokusu o její internaci v jakési polokoncentrační jazykové škole na skotských Hebridách ji eskortovali zpět do Prahy už po třech dnech dva muži v maskáčích. A v porovnání se všemi kaucemi a pokutami, které musel Benda za svoji divokou dcerku zaplatit, je frak, limuzína a kadeřník jen pakatel. Asi má pravdu, ale i tak mi to ždímání přijde nearistokratické.

Pak se ještě otec zmínil, že Deniska rozřezala amputační pilkou pohovku a matka rozbila golfovou holí akvárium. Tím se zřejmě vysvětluje nevrlost Bendovy uklizečky.

21.20

Před chvílí volala rozradostněná matka, že po návštěvě kadeřníka, kosmetičky a krejčovského salonu vypadá jak Dianino dvojče. Matka je o deset let starší, takže Diana bude mít určitě radost.

Radost bude mít jistě i princ William – tvořivá matka nechala nazvětšovat můj pohlednicový portrét s věnováním a dala ho zasadit do stejného rámu jako obrazy v galerii v Kensingtonském paláci, aby mě „Wilda měl pořád na očích“.

Zdá se, že během dnešních pochůzek vynechala ambulanci u psychiatra.

22.50

Přišel fax od Milady: DŮLEŽITÉ PŘIPOMENUTÍ!!! Na zítřek je hlášených těch osm!!! autobusů důchodců. Zavřít dogy! Zamknout katakomby a kotelnu, aby se Josef neměl kam schovat! Do prohlídek zapojit i paní Tichou a zahradníka. Nedávat jim ořechovku ani prozac! Nespouštět v krbu oběšenou komornou, aby někoho neranila mrtvice! Ať zahradník zahraje v Heleněině obřadní síni nějaké její písničky. Procítěně!!! – nějak ožralý Stravinskij. Uvázat kozu s ulomeným rohem – kouše!

Bůh s vámi!

Milada

P. S. Omlouvám se, že faxuji tak pozdě, ale zdržela jsem se s Deniskou v nehtovém studiu. Dvě hodiny jsem ji musela přesvědčovat, aby si nenechala na prsty aplikovat hroty, jako měl Freddy Krueger v Noční můře v Elm Street.

25 / 25.4.

V noci se mi zdálo o Freddym Kruegerovi. Byl vyděšený a prosil mě, abych ho někam schovala, protože ho pronásleduje nějaká anorektička s amputační pilkou. Schovat se mi ho zřejmě nepodařilo, protože v následujícím střihu jsem viděla jeho hlavu v klobouku na zdi mezi trofejemi v loveckém salonu.

Pak jsem se přenesla do westminsterské katedrály na svatbu prince Harryho a Denisky. Katedrální sbor, dirigovaný panem Spockem, zpíval Lásko má, já stůňu od Helenky Vondráčkové. Ženich byl ve fraku s cylindrem, na nevěstě plandal červenozelený Freddyho svetr. Po probuzení jsem k Freddymu Kruegrovi pocítila prudké sympatie. Zřejmě jako jediná ve vesmíru.

Hned po snídani jsem zamkla psy, kozu s ulomeným rohem (pochopitelně ne dohromady), kotelnu v zahradnictví a katakomby a pana Spocka usadila ke klavíru ve svatebním sále Helenky Vondráčkové. Prozac jsem mu nedala, přestože tvrdil, že má trému a vysoký tlak. Bohužel se mi nepodařilo zabránit, aby paní Tichá nevypila tři rundy ořechovky. Také to odůvodnila trémou a vysokým tlakem, jelikož ještě nikdy návštěvníky neprovázela. Josef jí poradil, aby prostě popisovala, co vidí, a před každé podstatné jméno přidala přívlastek barokní s výjimkou fotky Helenky Vondráčkové. Paní Tichá si ovšem hned při své premiérové prohlídce vytvořila svérázný styl, v němž se jí výklad podařilo zhustit do věty: „Všecko, co vidíte, je barokní.“ Občasné dotazy odbývala prohlášením: „Sere pes na starý haraburdí, deme dál.“ Moje obavy z masivních protestů a žádostí o vrácení vstupného se rozptýlily ve svatebním sále Helenky Vondráčkové. Při popisu obřadu a hostiny nejoblíbenější české zpěvačky viseli návštěvníci paní Tiché na rtech a její přednes podbarvovaný procítěným klavírním doprovodem pana Spocka přerušovalo jen občasné davové ÁÁÁCH, když paní Tichá mluvila o prvním novomanželském polibku nebo kdykoliv zmínila prominentního svatebčana Deana Reeda. Intenzivní zážitek byl korunován společným zpěvem Lásko má, já stůňu, při němž začali někteří dojetím slzet. Následovaly několikaminutové ovace a nadšené zápisy do návštěvní knihy. Po této zkušenosti jsem přeorganizovala systém prohlídek tak, že já i Josef jsme své skupiny v podstatě mlčky převedli přes prohlídkovou trasu a odevzdali je paní Tiché, jejíž svatební epos se každým dalším přednesem rozrůstal do homérských rozměrů. V obrovském davu tísnícím se na vnitřním nádvoří se totiž okamžitě rozneslo, že „tam nějaká paní krásně mluví o Helenčině svatbě“, a návštěvníci okamžitě ztratili zájem o cokoliv jiného.

Helenčina popularita je v Čechách opravdu mimořádná.

Když jsem se pokusila zaujmout zoufale podbízivou legendou o svém prokletí, blízké smrti a přechodu mezi rodová strašidla, vůbec to nezabralo. Všichni natáčeli uši směrem k svatebnímu sálu, odkud k nám doléhaly procítěné klavírní variace na Sladké mámení. Nikomu dalšímu jsem se už nevnucovala a svůj projev jsem omezila na organizační pokyny a výzvu, aby pandě nesahali na čumák. Po dvou hodinách jsem paní Tiché osobně donesla ořechovku, protože začínala chraptět a obtížně vyslovovala Dean Reed. Už beztoho značná tržba se pak ještě navýšila prodejem ořechovky. Nezbývá než litovat, že jsme neuvařili kastrol svíčkové.

Po skončení prohlídek jsem vyčerpané a sípající paní Tiché dala dva tisíce korun a pro sebe jsem po jistém váhání nearistokraticky ulila tisícovku, abych si mohla příležitostně koupit benzin a navštívit Maxe.

Když jsem panu Spockovi strkala hrst padesátikorun jako odměnu za procítěné hraní, chtěl místo peněz prozac. Na výměnu jsem nepřistoupila.

Josefovi jsem nedala nic. Už kvůli jeho jedovatým poznámkám, které u seniorů rozněžněných vyprávěním paní Tiché budily značné rozhořčení. Deana Reeda označil za trojitého agenta, který pracoval současně pro CLA, KGB a východoněmeckou Stasi, a o Helenčině ženichovi tvrdil, že měl během obřadu zaťaté pěsti. I tak jsme vydělali skoro čtyřicet tisíc. Peníze mám v igelitové tašce pod polštářem. Pokud dnes v noci přijde nějaký vrah, třeba mě nezabije a spokojí se s hotovostí.

Naši už by měli být v Karlových Varech. Překvapuje mě, že nevolají. Zřejmě jsou na večeři s princeznou Dianou, nebo se s předstihem pokouší vysadit otce na dostihového koně.

26 / 26. 4.

Ačkoliv žádný vrah nepřišel, spala jsem neklidně, protože mě pořád budilo šustění igelitky pod polštářem. Nedokážu vysvětlit, proč jsem se na ní válela celou noc a nedala ji alespoň na noční stolek. Cestou do kuchyně se mi točila hlava a u snídaně mi začalo cukat levé oko. Podle pana Spocka se jedná o první příznaky mozkového nádoru. Víc než nádor mě ovšem znepokojily informace v dnešním Blesku. Palcovému titulku DIANA VZALA KRAMLE jsem sice neporozuměla, ale z následujícího textu jsem pochopila, že lady Diana v Karlových Varech nic neukradla, ale krátce po svém příjezdu do Grandhotelu Pupp se rozhodla odletět zpátky do Londýna. Blesk se domnívá, že za náhlým odjezdem je suši, po němž dostal princ Harry průjem.

Mimochodem, paní Tichá o suši nikdy neslyšela a myslela si, že Harry prováděl v apartmá nějaké čínské kotrmelce. Po mém vysvětlení, že suši je japonské jídlo ze syrových ryb, jenom nevěřícně kroutila hlavou: „Syrový ryby? To snad žerou jen Eskymáci a lachtani, ne?“

Já se ovšem obávám, jestli princovy střevní potíže nezpůsobil Denisčin pokus o předání popravčího meče, pitevní soupravy a amputační pilky. Na fotce prchající královské rodiny je princ Harry přisátý na hrudi jednoho z bodyguardů a Diana mu před bledým obličejem šermuje maňáskem. Ať už se Harrymu přihodilo cokoliv, nepochybně se z návštěvy Karlových Varů dřív nebo později vzpamatuje. S mým otcem to bude asi horší.

V jiném článku se píše, že česká šlechta kvůli vysokým cenám v místních hotelech stanuje v místním autokempu. Dokonce i miliardář kníže Schwarzenberg prý odmítá „podporrrovat ty nenažrrrrané vydřřřiduchy“ a bydlí ve svém karavanu nad městem na jakési louce, která mu shodou okolností patří.

Z Orlíku si podle Blesku přivezl i vlastní jídlo, jež mu kuchař ohřívá v mikrovlnce. Nezbývá než doufat, že si otec dnešní Blesk přečetl.

Orona Kalkerta neznám, ale pochybuji, že ho litr ořechovky obměkčí, aby hostil nějakého neznámého hraběte v aktuálně zřejmě nejdražším apartmá na severní polokouli. A na vítězství v dostihu se také spoléhat nedá. Nikdo z přihlášených aristokratů neměří víc jak sto padesát centimetrů a skoro všichni jsou lehčí než já.

Můj neklid je o to větší, že ještě nikdo nezavolal, ačkoliv v apartmá je pět telefonních linek.

23.45

Probudilo mě vrzání schodiště. Po chvilkovém ochromení jsem v tichosti instinktivně zaujala pózu sochy Svobody s tím rozdílem, že v levé ruce jsem neměla Deklaraci nezávislosti, ale růženec a ve vzpažené jsem místo pochodně svírala meč. Jakmile jsem v této nezvyklé modlitební poloze přeříkala otčenáš a zdrávas, umínila jsem si, že hned po psychopatickém vrahovi zabiju i naše psy. Vůbec se neprobudili a jejich hlasité chrápání vytvářelo iluzi, že v otcově pokoji spí početná skupina lidí s obrovskými nosními mandlemi.

Šouravé kroky se blížily k našemu apartmá a já jsem přemýšlela, jestli dotyčného seknout do hlavy, nebo do krku. Zároveň mě napadlo, že po rozsekání člověka, byť v sebeobraně, budu muset zajít ke zpovědi.

K porušení pátého přikázání naštěstí nedošlo. V rozhodujícím okamžiku, kdy se kroky zastavily před mými dveřmi a já se připravila na úvodní úder, se na adresu chrápajících psů ozvalo „Do prdele, vy ste ale hlídači“ a z psychopata se vyklubal otec. Otevřela jsem dveře a napomenula ho, aby nemluvil sprostě.

Mávl rukou a řekl, abych ho s tím věčným napomínáním nesrala. Pak si všiml růžence a meče a zeptal se, jestli nacvičuju dobytí Jeruzaléma. Než jsem stačila odpovědět, vešel do svého pokoje, přičemž jsem postřehla, že kulhá. Padl naznak do postele a poručil mi, abych ho opatrně vyzula. Pravé botě chyběl podpatek a šňůrka na levé byla zašmodrchaná tak, že jsem ji musela useknout. Při této operaci mi otec hlásil, že mu v hyundai došel benzin, takže šel tři hodiny pěšky. Pochopitelně jsem chtěla vědět, proč není v Karlových Varech a kde je matka – jestli ji třeba nevyhodil z jedoucího auta.

Odvětil, že nemá sílu ani náladu něco vysvětlovat, nicméně mě ujistil, že matka žije a přijede snad zítra. Sílu a náladu měl pouze na přepočítání tržby, kterou následně uložil i s igelitkou pod polštář, přičemž vyjádřil podezření, jestli „nám něco neuvízlo za nehty“.

Přestože nám něco za nehty uvízlo, urazila jsem se a práskla dveřmi tak silně, že mumifikovanénu Pygmej ovi v matčině pokoji spadl látkový suspenzor. Nebyl to hezký pohled.

Doufám, že se mi o té svraštělé věci nebude v noci zdát.

27 / 27. 4.

Cestou do koupelny se mi opět točila hlava. Buï mi opravdu roste nádor, nebo, a to je přijatelnější varianta, šlo o následky celonoční symfonie pro tři chrápající hlasy a jednu šustící igelitku. Pokud dnes dojde k repríze, jsem připravená nocovat v apartmá u Himmlera, jehož pancéřované dveře mají z vnitřní strany polstrování o tloušťce nafukovacího člunu.

Když stále kulhající otec vešel v návštěvnických pantoflích ráno do kuchyně, rozkázal hned ve dveřích, aby se nikdo na nic neptal a „blbě nečuměl“, čímž narážel na udivené pohledy pana Spocka a paní Tiché (Josef se nikdy nediví ničemu – ale občas taky blbě čumí). Podle programu, který si paní Tichá vystřihla z Blesku a nalepila na trezor s ořechovkou, se měl totiž touto dobou otec nacházet v paddocku karlovarského závodiště a nasedat na koně. Následně otec vyzval Josefa, aby nastartoval to svoje „žluté torpédo“ a počkal na něj na nádvoří. Na vcelku oprávněnou otázku „Proč?“ otec znovu zopakoval, aby se nikdo na nic neptal.

Žluté torpédo nešlo nastartovat, takže jsme ho museli roztlačit. Josef seděl za volantem a nevzrušeně pozoroval ve zpětném zrcátku, jak mi nabíhají krční žíly – gentleman. Než auto konečně chytlo, podařilo se mi na jednom místě promáčknout zrezivělou kapotu a moje dlaň se zastavila až v útrobách motoru. Pan Spock dvakrát spadl a paní Tichá si rozpárala punčochu o zvrásněný nárazník.

Jakmile podivně chrochtající žluté torpédo vyjelo z čestného nádvoří, vysvětlila jsem paní Tiché, že se jedná o záchrannou výpravu, jejímž úkolem je najít a přivézt náš hyundai, jemuž někde v okruhu třiceti kilometrů došel benzin. Bohužel jsem jí nedokázala odpovědět, kde je zbytek karlovarské expedice. V souvislosti s překotným odjezdem Diany z Karlových Varů si paní Tichá myslí, že tam „vaše matinka s tím vyzáblým strašidlem asi udělaly nějaký malér“.

Na vymýšlení katastrofických scénářů jsem naštěstí neměla čas, protože na nádvoří se začali rojit návštěvníci. Jelikož otec s Josefem pátrali po hyundai, matka, Deniska a Milada byly bůhvíkde – asi u výslechu, a návštěvníků přibývalo, rozhodla jsem se pro variantu Helenčina svatba – totiž že skupiny naženu do Helenčina svatebního sálu, kde je paní Tichá dojme, takže si nikdo ani neuvědomí, že se hodinová prohlídka scvrkne do patnácti minut, a my tak budeme schopni plynulého odbavování.

Můj plán ztroskotal hned na začátku. Ve skupině nebyli žádní důchodci, a když jsem ji beze slova proháněla návštěvnickou trasou, někteří začínali nespokojeně reptat už v loveckém salonu. Bohužel jsem ignorovala i další varovný signál. Jakmile k nám v jídelně dolehly variace pana Spocka na Sladké mámení, poznamenala odhadem tak patnáctiletá anorektička, „že jim tu někde hraje pěkná sračka“. Od matky dostala pohlavek, ale po příchodu do Helenčiny svatyně se zastavila před velkou fotkou šťastných novomanželů, ukázala na Helenku a zeptala se, „proč tady vystavujeme Madonnu s ujetým příčeskem“. Skupinu jsem raději rychle vymanévrovala do parku, protože paní Tichá zbrunátněla a začala lapat po dechu, jako by čelila plicní embolii.

Další skupiny jsem prováděla podle tradičního manuálu, což bych musela udělat tak jako tak, protože paní Tichá prohlásila, že „na to sere“. Zdá se mi to, nebo opravdu všichni kolem mluví čím dál sprostěji? Budu to muset probrat s Miladou – jestli se ovšem ještě objeví.

Protože jsem prováděla sama a návštěvníků bylo hodně, musela jsem výrazně omezit prohlídkovou trasu i výklad. Odpoledne jsem v každé místnosti víceméně říkala jenom: „Všechno, co vidíte, je barokní.“ Zájemce o návštěvu hrobky a katakomb jsem odradila výmluvou na přemnožené krysy. Doufám, že se toho nechytne Blesk.

Žluté torpédo, hyundai a otec s Josefem se vrátili až navečer. Nemluví spolu. Nejdřív se pohádali kvůli upevnění vlečného lana, potom kvůli výfuku, který utrhlo vlečné lano, a nakonec kvůli zaplacení pokuty za sjeté pneumatiky, díru v kapotě a utržený výfuk. Nechápu otcův údiv nad tím, že je policejní hlídka zastavila. Žluté torpédo bez výfuku má zvuk jak bombardér.

Večer jsem si povlekla Himmlerovu pohovku – zdá se, že zbytečně. Chrápající trio už spí, ale nechrápe.

22.10

Dorazila zbývající část karlovarské expedice. Na nádvoří stojí Rolls-Royce a jeho řidič vynáší zavazadla. Matka vypadá dost nevrle. Když se jí řidič zeptal, kam má odnést můj nazvětšovaný portrét ve vyřezávaném rámu, řekla, ať ho hodí na zem. Anglická královna ze mě tedy asi nebude.

22. 40

Matka je opravdu nevrlá. Na moje dotazy ohledně Karlových Varů reagovala vzteklým mávnutím ruky a výzvou, ať se jí na nic neptám. Pak si vzala dva prozacy a svalila se naznak do postele. Na rozdíl od otce si předtím vyzula boty.

23.15

Ano, zvědavost je mimořádně nearistokratická. Ale jelikož jsem nemohla usnout a zaslechla jsem rachot klíčů a následné spláchnutí záchodu (proč si je Milada s sebou bere i tam, nechápu), šla jsem se zeptat, jestli v Karlových Varech někoho nezabili nebo nezpůsobili nějaký jiný skandál.

Zívající Milada mě ujistila, že k ničemu takovému nedošlo, protože v Karlových Varech strávili necelou půlhodinu, a to ještě na benzinové pumpě na periférii. Místo dalšího vysvětlování mi dala videozáznam, který střídavě pořizovaly s matkou a Deniskou. Pak se omluvila, že ji strašně bolí hlava, jelikož celou cestu z Prahy burácela limuzínou kompilace Denisčiných oblíbených hitů, kde nejromantičtější skladbou bylo Hells Bells od AC/DC.

Půlnoc

Odcházím k Himmlerovi. Zvuky vycházející z otcova pokoje připomínají smrtelné chroptění trojhlavého draka.

28 / 28. 4.

Tři hodiny v noci

Jelikož se mi na Himmlerově rozvrzané pohovce nedařilo usnout, prokousala jsem se značně amatérským videem z karlovarské anabáze. Pokud ho objeví příští generace, budou si nejspíš myslet, že jsme zfušovali nějakou veselohru.

Filmování začalo už na nádvoří Kostky. V úvodním záběru se matka pokouší popřít fyzikální zákony, když chce do hyundaie narvat hromadu zavazadel třikrát větší, než je objem samotného auta. Následuje rodičovská hádka, matčin pláč a vyřazování kufrů, připomínající vrcholnou scénu ze Sofiiny volby.

I po masivní redukci je ovšem vnitřek auta zaskládán tak, že řidič má značně omezený výhled – asi jako tankista. Kdybych měla jet s nimi, museli by mě přivázat na střechu.

Z úvodního obrazu ještě stojí za zmínku Miladino výhružné „Běda, jestli zamknete bránu“, adresované Josefovi. Po výjezdu pronáší Milada do kamery: „Jestli zamkne, tak ho vlastnoručně vykleštím.“

Ve slovníku jsem si před chvílí našla význam slova vykleštit. Možná bych Josefovi mohla říct, že jsem ho ušetřila docela nepříjemného zážitku.

Dalších zhruba šest hodin natočeného materiálu jsem přejela v nejvyšším možném zrychlení. Zpomalila jsem pouze na flekatého Bendu lovícího rybičky z akvária, matku rozbíjející totéž akvárium trojkou železem, otce v půjčovně fraků a scénku z nehtového studia, kde si Deniska zkouší dvaceticentimetrové drápy.

V závěrečné půlhodině se objevuje i kníže Schwarzenberg, který k mému značnému rozčarování mluví sprostě.

Benzinová pumpa na okraji Karlových Varů, u které zastavuje Rolls-Royce.

Otec: Proč zastavujeme?

Řidič: Musím natankovat.

Otec: Už zas? Vždyť jsme tankovali před hodinou a půl…

Řidič: To je Rolls-Royce, vašnosto. To žere jak ruská lokomotiva.

Je slyšet zvuk policejních sirén a kolem benzínky projíždí kolona. Matka běží k silnici a mává. Po chvíli se zadýchaná vrací.

Matka: Diana. To byla Diana. To byla opravdu Diana. Já jsem viděla živou Dianu. Proč už nejedeme? Musíme je předjet, abych ji mohla přivítat.

Otec: Ty jsi ve vítacím výboru? Kde máš chleba a sůl?

K benzínce přijíždí karavan velikosti zaoceánského parníku. Vystupuje z něj rozespalý kníže Schwarzenberg. Kouří dýmku. Přibíhá k němu obsluha.

Obsluha: Hergot, hrabě, nehulte u těch benzinových stojanů.

Kníže: Hovno hrrabě. Kníže.

Obsluha: Tak kníže. Ale stejně u těch stojanů nehulte. Nemíním vyletět do vzduchu.

Kníže: Aby ses neposrrral.

Ke knížeti přichází Milada, podává mu ruku a něco mu říká. Stále bafající kníže pak přichází i s Miladou k otci.

Kníže: Serrrvus, Frranci. Taky jedeš na tu opičárrrnu?

Otec: Vaše Jasnosti…

Kníže: Serrr na jasnost, řříkej mi Karrle… Znám se s tvým fotrrem, jak se mu dařří?

Otec: Je mrtvý.

Kníže: Takže dobřřře. Víš, že můj ujec vyhrál v karrtách vaše stříbrrné přříborry? Dodneška je mám na Orrlíku.

Otec: To mě opravdu těší.

Kníže si prohlíží Rolls-Royce.

Kníže: Prrima kárra. Holt dolarry.

Otec: Je půjčená.

Kníže: Máš rrecht, Frranci. Hlavně nepřřiznávej, že máš prrachy, nebo tě ajncvaj oškube berrňák.

Otec: Ale to auto je opravdu z půjčovny.

K benzínce přijíždí tmavě zelená limuzína, z níž vystupuje jakýsi pidimužík.

Kníže: Vidíš ho, skrrčka? Třřikrrát vyhrrál Velkou nárrodní a od krrálovny dostal titul sirr. Ta Alžběta to rrozdává jak karramelky. Hrrůza.

Otec: On pojede zítřejší dostih?

Kníže: No sakrra. Ale vyhrraje asi mladý Kinský, kerrej přřestal rrůst už v devíti letech.

Otec: No tak to si ani nevrznu.

Kníže: Herrgot, Franci, ty si rrajťák? já bych řřekl, že se nevydrrápeš ani na žebřřiňák.

Otec: No, v nasedání mám ještě rezervy, ale v sedle se víceméně udržím.

Kníže: Tak to se musíš seznámit s mladým Kinským. Ten si umí v plným trrysku nakrrémovat jezdecký perrka a přřevléct drres.

Otec: Kdyby jel kůň tryskem se mnou, tak bych si pak musel nejspíš převléct rajtky.

Kníže zívá a přivírají se mu oči.

Kníže: No nic, Frranci, prrásknem do kočárru. Já musím ještě zajet do autokempu pozdrravit Kinské.

Otec: Co dělají v autokempu?

Kníže: Chrrní pod stanem jak skauti. Každý nemá plnou prrdel dolarrů jak ty.

Otec: Ale ubytování snad platí Oron Kalkert, ne?

Kníže: Orron? Ten kasírruje i vlastní matku, když ji občas vezme z domova důchodců na oběd do hospody. Třři rroky mně dluží za odstřřel dvanácterráka a osmi muflonů. Ty parrohy už prrej prrodal, zmetek.

Tak sbohem, Frranci, uvidíme se večerr na banketu. Suši sice nežerru, ale ukázat se tam musím.

Než kníže nastoupí do karavanu, vyklepe dýmku o benzinový stojan. Znovu vybíhá obsluha – tentokrát s hasicím přístrojem.

Obsluha: Hergot, hrabě, nechcete si tady udělat rovnou táborák?

Kníže: Už jsem ti jednou řřříkal, že jsem kníže, zabedněnče.

Obsluha: Až vyletíte do vzduchu, bude jedno, jestli jste hrabě, nebo kníže.

Kníže: Schwarrzenbergové kouřřili i v prrachárrně na Orrlíku a ten stojí dodnes, poserro.

Karavan odjíždí. Zkamenělý otec vypadá ještě neživotněji než nedaleko stojící reklamní figurína na kasino v Karlových Varech. Znovu jsou slyšet policejní sirény a k benzince se blíží policejní kolona. Matka znovu peláší k silnici a mává. Po chvíli se zadýchaná vrací a hystericky křičí.

Matka: Diana. To byla Diana. Ona jede pryč, ona jede pryč!!! Musíme ji dohnat, rychle do auta.

V té chvíli obživne otec a jeho dosud popelavý obličej dostává barvu mulety.

Otec: Serru na Dianu, serru na celé Karrlovy Varry… Do prdele, mluvím pět minut se Schwarzenbergem a už ráčkuju.

Dokument končí příjezdem do Prahy, řidičovým upozorněním, že limuzína je zaplacená až do nedělní půlnoci a peníze jim nikdo nevrátí, matčiným dorážením na personál pražského letiště, jestli Diana odletěla nebo neodletěla, vyvedením matky letištní ochrankou, vrácením fraku, otcovým nasedáním do hyundaie a Miladinou výzvou, aby si cestou doplnil nádrž.

Na úplně posledním záběru fotografuje Milada matku opřenou o Rolls-Royce před monumentálním Pražským hradem, přičemž matka záštiplně říká, že fotku pošle všem svým americkým kamarádkám, aby pukly závistí.

Tři čtvrtě na čtyři

Nespím. Jednak Himmlerova pohovka vrže, jako by se chtěla rozpadnout, jednak mi hlavou vrtá zmínka knížete Schwarzenberga o zastřelených muflonech. Myslel tím skutečná zvířata, nebo Oron Kalkert zabil na Orlíku osm návštěvníků?

Večer

Matka je pořád značně nevrlá. Jednak ještě nevstřebala karlovarské fiasko, jednak hned po probuzení uviděla svraštělý rozkrok obnaženého Pygmeje, což opravdu není hezký pohled.

Jelikož se domnívala, že striptýz afrického válečníčka má na svědomí otec, nařkla ho z pubertálního chování signalizujícího nastupující demenci a následně ho vyzvala, aby Pygmeje okamžitě oblékl – čímž myslela instalaci onoho zvetšelého kousku látky velikosti dámského kapesníčku.

Trochu se stydím, že jsem nepřiznala, že hadřík sletěl průvanem vzniknuvším prudkým prásknutím dveřmi. Štítivost je nejspíš nearistokratická, ale dělat garderobiérku mumii bych nezvládla, ani kdyby šlo o navlečení svetru, natož miniaturního spodního prádla. Otec obvinění odmítl s tím, že do její čarodějnické sluje by vkročil jedině za předpokladu, že by byla dezinfikovaná svěcenou vodou, takže o nějakém „stahování trenclí“ nemůže být řeč, nemluvě o tom, že matčin oblíbenec smrdí jak starý mohérák a on (otec) by se k němu (Pygmejovi) nepřiblížil, ani kdyby měl (Pygmej) na krku diamantový náhrdelník.

Jakkoliv je mumifikovaný Pygmej součást naší sbírky (komtesa Dora si ho přivezla spolu s desítkami trofejí z Afriky – možná ho i sama zastřelila), asi by mi vůbec nevadilo spálit ho i s oštěpem v kotli v zahradnictví, jak otec vzápětí navrhl.

Matka se ovšem zhrozila, jako bychom chtěli upálit rodinného příslušníka. Z Pygmeje prý vychází jakési fluidum, které dřív nebo později přivábí naše strašidla, jež se nám z nepochopitelných důvodů zatím vyhýbají. Pochybuji. Deníky obou Marií jsem přečetla a nemyslím, že by byly zvědavé na seschlého trpaslíka, který opravdu hodně smrdí.

Matka nicméně trvala na tom, že Pygmej jako vábnička na duchy v jejím pokoji zůstane, a zahalením pověřila paní Tichou. Když jsem matčin nechutný požadavek přetlumočila do češtiny, paní Tichá řekla, že „se nebude nějakýmu vysušenýmu čertovi hrabat v kredenci“. Hrabání v kredenci se dobrovolně ujala Deniska, ale už za deset minut nám do kuchyně přišla oznámit, že se „ty africký tanga rozpadly“. Josef navrhl hodit na Pygmeje zástěru a tvrdit, že je to náš bývalý kuchař. Odpoledne matka Pygmeje opásala bílým froté ručníkem.

Pygmej vypadá, jako by právě přišel ze sprchy.

Později

Dočetla jsem dnešní Blesk.

Zkažené suši nesnědl princ Harry v Karlových Varech, ale už na palubě letadla, které patří královně. Docela se mi ulevilo. Matka totiž chtěla žalovat Grandhotel Pupp, že jí překazil seznámení s Dianou. Královnu snad k soudu nepožene.

Karlovarský dostih vyhrál mladý Kinský. Je to opravdu zakrslík. Nebýt popisku pod fotkou, myslela bych si, že kníže Schwarzenberg dekoruje nějakého hobita.

Pokud bude otec v noci chrápat, dám mu do postele Pygmeje.

Milý Maxi,
doufám, že kvůli Tvojí matce dodržujete stále embargo na noviny, časopisy a vůbec veškeré zprávy. Mimochodem – abstinuje i po tom nepovedeném soudu, nebo začala znovu nasávat?

Pokud by se Ti ale přece jen dostal do ruky dnešní Blesk, ujišťuji Tě, že jsem se o sebevraždu nepokusila a pokusit nehodlám. Sebevražda je podle mého názoru velmi nearistokratická a kromě toho bych přišla do pekla, kde bude zřejmě pořádná mačkanice, protože podle Josefa tam skončí drtivá většina současné populace, včetně katolických kytaristů.

Jako katolička pochopitelně neschvaluji ani vraždu, ale kdyby někdo zabil moji guvernantku, asi bych hlasovala pro zproštění viny.

Ale zpět k té mojí sebevraždě. Na titulní (!) straně dnešního Blesku vyšla moje fotografie s nadpisem: ARISTOKRATKA MARIE KOSTKOVÁ: POKUS O SEBEVRAŽDU!!! RODOVÁ KLETBA FUNGUJE!!!

Pro jistotu dodávám, že ta věc, co mám na hlavě, je klobouk, nikoliv létající talíř a ta dvě zvířata po stranách křesla jsou naše dogy, přestože vypadají jak odrostlá hříbata. Chlupatá koule u mých nohou je Carevna. Od chvíle, kdys ji viděl naposledy, přibrala tak deset kilo a návštěvníci si naši kočku pletou s mývalem.

V článku hemžícím se vykřičníky se omílá ona pověra o prokletém křestním jménu, jehož nositelky se v našem rodu nedožívají dvacítky a po smrti na Kostce straší. Nemusím Ti myslím připomínat, že kromě matky, které se „zjevila“ Marie II., nikdo z nás žádné strašidlo neviděl. Dlužno dodat, že předtím vypila půl litru ořechovky a snědla hromadu smažených bedel.

Přestože jsem se nepředávkovala prozacem a následně neoběsila na lustru ve svém pokoji, jak se v Blesku domnívají, musím přiznat, že mě ten článek docela rozladil. Blesk jsou prý nejčtenější české noviny a já teď vypadám jako hysterická nána, která se neumí ani pořádně zabít.

Paní Tichá, která v Blesku věří každému slovu, byla ze zprávy o mé sebevraždě také značně rozčilená. Po krátkém zakolísání víry ve spolehlivost svého jediného zdroje informací („Že by si to vymysleli?“) došla k názoru, že důvěřivé novináře „musel obelhat nějaký hajzl“. Podezřívala Josefa, který o žurnalistech mluví jako o Luciferově gardě, a před pár lety prý nějaké redakční elévce pídící se po kuriozitách namluvil, že mumifkovaný Pygmej, jehož právě pohladila, zemřel na ebolu, takže následující rok strávila Luciferova gardistka střídavě na oddělení tropických chorob a psychiatrii. Toho Pygmeje má teď mimochodem matka ve své ložnici – krvácivá horečka u ní zatím nepropukla.

Jistě, Josef novináře nesnáší (ale on nesnáší ani politology, sociology, psychology, odboráře, protestanty, bojovníky za lidská práva, homosexuály – což je podle něj každý chlap v šoubyznysu, rozjuchanou katolickou mládež, lidi, co chodí do sauny, pijáky čaje, všechny, kteří někam cestují… můžeš pokračovat dle libosti), ale obviňovat jej z dezinformační kampaně je naprosto absurdní. Neumí faxovat a nejspíš už taky zapomněl, jak se telefonuje. Sám nedávno přiznal, že telefonní číslo vytáčel naposledy před patnácti lety, když bulharský velvyslanec se svým doprovodem při rožnění berana v hlavním sále zapálil parkety a on musel volat hasiče.

Nebudu Tě napínat – hajzlem obelhavším novináře je otec. Rozpačitě přiznal, že moji sebevraždu použil jako výmluvu v telefonickém rozhovoru s majitelem Grandhotelu Pupp, který předevčírem zjišťoval, proč se naši neubytovali v rezervovaném prezidentském apartmá. Strašně zuřil a měl silný ruský přízvuk. Pak oznámil otci, že na prohlídku Kostky posílá partu veteránů z Afganistanu, která si ušlý zisk odveze v naturáliích.

Proč se naši nezúčastnili šlechtického festivalu, prozatím nechám stranou – příležitostně Ti pustím videokroniku z jejich karlovarské anabáze.

Mimochodem, víš, že kníže Schwarzenberg je sprostý jak černošský raper?

Otec, vyděšený vidinou vybílené Kostky (pronájem toho apartmá stál jak výlet do vesmíru), zmobilizoval svoji představivost a zlomeným hlasem soptícímu Rusovi vylíčil můj pokus o sebevraždu. Zřejmě působil velmi přesvědčivě. Hoteliér ho politoval a řekl, že chápe, jak mu je, protože zažil podobnou rodinnou tragédii – jeho jediná dcera se dala ke Greenpeace.

Nakonec se shodli, že děcka jsou jako pokojoví psi – k ničemu. Poté otec pozval Rusa na Kostku (bez válečných veteránů) a celou věc pustil z hlavy.

Jestli do Blesku zavolal sám Voloďa Pěrvuchin (ten hoteliér), nebo Blesk odposlouchává všechny hovory v Čechách, zjišťovat nebudeme.

Milada ovšem pokládá moji dvojnásobnou sebevraždu „za darznebe“ (to je snad rouhání, ne?), jež nám zvedne poněkud skomírající návštěvnost. Okamžitě také sestavila scénář celé události: našla mě matka, z lustru odřízl otec, výplach žaludku provedl pan Spock pomocí historické pumpy hypochondrické hraběnky Kláry (ta si ostatně tuto proceduru dělala běžně sama – stejně jako klystýr a přikládání pijavic, někdy dokonce všechno naráz). Josef ještě navrhl namalovat mi na krk věrohodnou strangulační rýhu po oprátce, ale to jsem odmítla. Dost na tom, že se mám na Miladin příkaz před návštěvníky tvářit „vykolejeně“.

Význam toho slova jsem pochopila až poté, co mi Deniska ukázala pár fotek ze svého pobytu na detoxu. Vytřeštěný výraz obličeje bych snad před zrcadlem nacvičila, ale na vlasy si zvracet nehodlám.

Milada tvrdí, že ještě dva podobné články, a budu v Čechách celebrita. Snad po mně nebude chtít, abych skočila z věže nebo nalehla na meč.

Můj mediální úspěch je o to větší, že o Helence Vondráčkové se v Blesku nepíše vůbec a kníže Schwarzenberg je zastrčený až na páté straně (někdo mu prořezal všechny pneumatiky na karavanu).

A na závěr ještě jedna dobrá zpráva – mám peníze, o kterých otec neví. Žádná závratná částka, ale na nádrž benzinu by to mohlo vyjít. Neměj strach, neukradla jsem je – prostě jsem dospěla k názoru, že si je zasloužím.

Stačí říct (napsat) a já prrásknu do kočárru (hyundai) a přijedu Tě navštívit.

To ráčkování v předchozí větě pochopíš po zhlédnutí scénky s knížetem Schwarzenbergem na videozáznamu, který vezmu s sebou.

Marie

P. S. Chtěla bych přijet dřív, než se stanu celebritou, aby mě po cestě nepronásledoval houf paparazziů.

29 / 30. 4.

Stává se ze mě celebrita. Při ranní vyjížďce na koni jsem zajela na benzinovou pumpu, abych zjistila, jestli bude „ulitá“ tisícovka stačit na výlet za Maxem.

Měla by – pokud nemá hyundai spotřebu jako Rolls-Royce.

Koně asi na benzínku moc nejezdí, protože ze skleněného kiosku vyšla pumpařka a oznamovala, že podkovy nevedou. Pak se zarazila, sklouzla pohledem ke stojanu s novinami, kde byl na čestném místě i včerejší Blesk, a vyjádřila obavu, jestli jsem se nepřijela polít benzinem a zapálit.

Zpátky jsem jela tryskem.

Nával zájemců o morbidní turistiku se ovšem nekonal. Na Kostku dnes přišlo pouze dvanáct lidí, před nimiž jsem se ani nemusela tvářit vykolejeně. Vraceli se ze svatby nebo oslavy narozenin – sami si nebyli jistí. Nevěděli, co je za den, a někteří měli ve vlasech a na oblečení slámu.

Pokud ztratí foťák, s nímž jsem jim udělala skupinový snímek u vycpané pandy, zřejmě si nebudou návštěvu Kostky pamatovat.

Podle Milady se nicméně jedná o klid před bouří, jelikož zítra je v Čechách státní svátek, lidé nemusí do práce, takže nás prý čekají návštěvnické žně.

Invazi muflonů připouští i Josef. Místo dřívější povinné účasti v prvomájových manifestacích se teď prý lidé zoufale poflakují po památkách, aby nějak zabili volno, s nímž si vůbec neví rady, zvlášť když mají všechny obchody zavřeno. Josef se domnívá, že ke klidu obyvatelstva západní civilizace by velmi přispělo zrušení svátků, volných sobot, placené dovolené a veškeré techniky usnadňující lidem práci.

No, zrovna jeho bych chtěla vidět, jak seče kosou lán obilí nebo v šachtě dobývá krumpáčem uhlí.

Odpoledne jsme škubali husy, aby zoufalé obyvatelstvo západní civilizace nemělo zítra aspoň hlad. Paní Tichá upozornila otce, že za práci ve státní svátek bude požadovat příplatek, „protože to tak dycky bylo“. Nevím jak státní svátky, ale příplatky by se měly zrušit určitě.

Milada chtěla, abych si zítra oblékla Denisčin černý rolák, který zakryje neexistující otisk provazu na mém krku. Přišlo mi to jako provokace. Oblečení mojí anorektické guvernantky by na sebe nenarvala ani panenka Barbie.

Nemůžu ji vystát (Denisku, Barbie je mně ukradená). Nakonec jsme se shodly na palestinském šátku, který Milada dostala od knížete Schwarzenberga, když odcházela z Orlíku.

Při nácviku vykolejeného výrazu jsem v zrcadle jednu chvíli zaznamenala znepokojivou podobnost s manželkou Jásira Arafata.

30 / 1. máj – svátek práce

Nejsem schopna podržet myšlenku, a jelikož nechci, aby můj dnešní zápis vypadal jak deník Agenora Kostky, pod nímž v jakési bitvě vybuchl kůň a on pak až do smrti nebyl schopný dát dohromady srozumitelnou větu, omezím se na přepis poznámek z návštěvní knihy:

• Ta oběšená holka zachumlaná v palestinském šátku vypadá jak manželka Jásira Arafata.

• Chtěli jsme vidět lustr, na němž se pověsila ta mladá hraběnka. Nevrlý průvodce nám řekl, že se s ní utrhl a rozbil se. Nechcete ho opravit? Jsme restaurátoři lustrů.

• Marie Kostkové je mi líto! Proč ji někam nezavřete, ale necháte ji provázet návštěvníky? Během celé prohlídky všichni zírali jenom na ni a neustále si ji fotili (já jediná ne!). Po hodinové záplavě blesků už chudinka nedokázala mrknout oběma očima současně.

• Chtěla jsem koupit kousek provazu, na němž visela Marie Kostková. Pokladník mi řekl, že ho prodá jedině celý, a žádal nehoráznou cenu. Kdybyste ho nastříhali, tak vyděláte určitě mnohem víc. Přemýšlejte o tom!

• Marie, nezoufej! Příště to vyjde!

• Kde jste vyhrabali tu vaši „superpsycho“ guvernantku? Po patnácti minutách jsme museli opustit prohlídku, protože manželka dostala migrénu. Nedivím se, že se komtesa Marie pokusila o sebevraždu.

• Pečete výborné husy! Možná by to chtělo trochu ubrat na mastnotě, ale já mám vyoperovaný žlučník, takže je mně tofuk.

• Pěkně tu vaši hraběnčičku vychováváte! Když jsem ji slušně (!) požádala o podpis na tričko s jejím portrétem, které jsem si koupila a kvůli ní i oblékla, přestože mám velikost XL a vy už jste měli jenom S, odsekla, že velryby nepodepisuje!!! To je neslýchané!!! Poslední aristokratka? Hovno! První hulvátka!!! Tričko jsem chtěla následně vrátit, ale pokladník ho odmítl vzít zpět, protože na něm „údajně“ povolily švy. Já to tak nenechám!

• Víte, že vaše kuchařka tajně chlastá? Než jsme snědli husu (vynikající, i když docela mastná), vychlemtala kafáč ořechovky. Nemá ta babka už propálené trubky? Kdykoliv si lokla, zahrčelo v ní stejně jak v těch pendlovkách na stěně.

• Čeština hraběnky Kostkové (matky té oběšené) je příšerná! Není to Schwarzenbergova sestra?

• Vaše koza s ulomeným rohem kousla našeho malého syna. Budeme vás žalovat!!!

• Viděl jsem a rád dosvědčím, že ten malý smrad vrážel té koze klacek do oka. Moje adresa…

• Marie, život stojí za to žít! Věř mi, o sebevraždu jsem se kdysi také pokusil – třikrát.

• Průvodkyně nám tvrdila, že byla v minulém životě císařovna Sissi a v tom současném si vezme prince Harryho a stane se anglickou královnou. Gratuluji!

• Jsem místopředseda českého fanklubu seriálu Star Trek – váš zahradník vypadá jak pan Spock. Vlastně jsem si nebyl jistý, jestli to není samotný Leonard Nimoy (herec, který ho hraje). Když jsem ho pozval na náš sraz, řekl, že za prozac přijde i s partou klingonů. Nemohli byste ho poslat na odvykací kůru? Klingonů máme dost.

31 / 2. 5.

Další poznámky z návštěvní knihy:

• Prodávat nastříhanou oprátku je nevkusné!!! Zvlášť když za pět centimetrů chcete 500 korun!!!

• Kostka je zřídlem negativní energie! Když jsme průvodci navrhli její vyčištění pomocí bílé magie, šokoval nás prohlášením, že „takové vypelichané čarodějnice se na Kostku vozily v poutech a jako arcikacířky odcházely v podobě dýmu“. Pak nás vyzval, ať šetříme síly, protože skončíme v pekle, kde bude negativní energie, co hrdlo ráčí. Otřesné! Až se vám zas holka zhoupne na provaze, tak se nedivte!

• Dlouhodobě se zabývám zkušenostmi lidí, kteří se takříkajíc „vrátili z druhého břehu“. Když jsem se komtesy Marie zeptal na barvu světla, které vidí každý umírající, odpověděla: „Bylo červené jako váš frňák.“ To je prostě skandál! A to jsem prosím pěkně čekal dvě hodiny, abych se dostal do její skupiny a snědl příšerně mastnou husu, přestože jsem diabetik!!!

• Jako babička odsouzená k hlídání hyper aktivního (dřív se říkalo nevychovaného) vnuka bych chtěla poděkovat Marii Kostkové za krásné odpoledne. Na otázku mého trýznitele „Kdy chcípneš?“ totiž velmi pohotově odpověděla: „Teďhned… a ty půjdeš se mnou.“ Následně ho odvlekla k velkému krbu a spustila před něj tu oběšenou figurínu. Poprvé od jeho narození (je mu pět) jsem se mohla v klidu naobědvat. Jenom doufám, že mu ten šok vydrží alespoň do doby, než ho předám jeho rodičům. Zatím pořád vypadá jak autista. Ještě jednou děkuji!

• Nápad s ochočeným mývalem, který dělá, že je vycpaný, a pak se zvedne a odejde, je vynikající!

• To je kočka a ne mýval, vole! Asi jí píchají steroidy. Ale nápad je to opravdu výborný. Naše děcka se od nás nehnuly až do konce prohlídky (na Orlíku zdrhly v první místnosti a hledali jsme je až do večera).

• Vaše dogy nám pomočily, oslintaly a možná i otěhotněly naši fenku pekinéze. Proč je někam nezavřete?

• Jsem ortoped, nikoliv psychiatr, ale ten homunkulus, kterého zaměstnáváte jako guvernantku, užívá těch prášků buď moc, nebo málo. Psycho!

• Při oběšení (mimo jiné) odumírají mozkové buňky. Jste si jistí, že nějakou dobu nevisela i ta vaše „super“ guvernantka?

• Nějaká ženská vám na záchodech vymotala celou rolku toaletního papíru a ten chuchvalec si nacpala do kabelky.

• Když jsme upozornili pana hraběte, že na záchodech není toaletní papír, řekl, že si máme vozit svůj. To snad nemyslíte vážně!

• Milado, bez Tebe je na Orlíku krásně! Kníže přestal koktat a mezi zaměstnanci prudce poklesla spotřeba lexaurinu a rohypnolu. Průvodkyně z Orlíku.

• Slyšeli jste už o jídelníčku, který obsahuje i něco jiného než pečenou husu? Asi ne! Když jsme si chtěli dát k obědu jenom nějaký salát, vaše kuchařka, mimochodem pod parou, reagovala takto: „Salát? Jste slimáci, nebo co?“ S ničím podobným jsme se ještě nesetkali!!!

32 / 3. 5.

Ráno

Právě skončilo čtení denního rozkazu. S okamžitou platností zakázala Milada používání sprostých slov. Kromě mého opakovaného naléhání ji přesvědčil včerejší zápis v návštěvní knize: Navštívili jsme už spoustu zámků, ale tak sprostý personál nemají ani na Orlíku. Propukla snad u vás epidemie Tourettova syndromu? Vulgární výrazy jsme si postupně vyslechli v pokladně od pana hraběte, kuchařky, kastelána, divného chlapíka se síťkou na vlasech (zahradník?) a průvodkyně, která zouvák na boty označila výrazem „superochcávka“.

Za každý vulgární výraz zaplatí dotyčný sprosťák pokutu padesát korun a vybraná částka se na konci roku odevzdá na charitu. Otec nejenom že souhlasil, ale navrhl zvýšit sankci na stovku s tím, že peníze obdrží on, jelikož je větší chudák než všichni bezdomovci světa dohromady. Největší chudák pod sluncem si nepochybně bleskurychle spočítal, že by se mu tímto elegantním způsobem vrátila většina finančních prostředků, které musí každý měsíc dávat zaměstnancům formou výplat. Milada naštěstí trvala na svém návrhu, takže se bude platit padesátikoruna a na Vánoce se koupí dárky do nějakého dětského domova. Na vyhlášení moratoria reagovala paní Tichá výzvou, ať jdeme do pr… (50 Kč).

Na Josefovu otázku, jestli budeme chodit se zapnutým diktafonem, nebo dostaneme každý svého konfidenta, Milada odpověděla, že na kontrolu má svoje metody. Nakloňuje se, nebo vypije nějaký pohádkový lektvar zlepšující sluch na úroveň Supermana? Sprostá slova se mi velmi příčí, ale donášet nebudu, jelikož je to nearistokratické.

Musím končit. Na nádvoří jsou už návštěvníci a já ještě nemám maskovací šátek.

Večer

Paní Tichá – 850 Kč

Josef – 700 Kč

Pan Spock – 450 Kč

Deniska – 150 Kč (3x superochcávka)

Otec – 600 Kč

Matka – 250 Kč (3x fuck, 2x motherfucker)

Já! – 50 Kč („protože jsi idiot“)

33 / 4. 5.

Paní Tichá – 1450 Kč

Josef – 850 Kč

Pan Spock – 750 Kč

Deniska – 350 Kč (7x superochcávka)

Otec – 1300 Kč

Matka – 550 Kč (8x fuck, 3x motherfucker)

Já! – 150 Kč (2x idiot, lx debil)

Po přečtení výše uvedeného seznamu paní Tichá prohlásila, že se nám na to vys… a půjde uklízet do domova důchodců, kde ji nikdo nebude jeb… za to, „že mluví“. Současně poukázala na knížete Schwarzenberga, který je sprostý jak deka a nikdo ho do pr… nekasíruje.

Milada připustila, že tímto tempem by si mohli sirotci koupit na konci roku Disneyland, a následně se shodla s otcem, že sprostá slova si každý bude říkat jenom v duchu.

Nejsem si jistá, jestli to bude fungovat. Paní Tichá na nová pravidla reagovala hlasitou výzvou: „No to mě pos…“

34 / 5. 5.

Zítra k nám přijede nějaký Bendův klient, který závratně zbohatl na prodeji vyřazené armádní výzbroje, koupil si zámek a touží poznat skutečnou šlechtu.

Otec se už nemůže dočkat, jelikož zbrojařský magnát nám za seznámení zaplatí.

Zřejmě to bude slušná suma. Jakmile otec s Bendou dotelefonoval, začal si prozpěvovat Svět je báječný, růžový, béžový a každou chvíli vyhlíží na nádvoří, kdyby zbroj ař náhodou přijel o den dřív.

Návštěvu ubytujeme v Himmlerově apartmá – místo Himmlerova portrétu jsme ovšem pověsili obraz Bitva v úvalu a koupelnové kachličky s hákovými kříži přelepil pan Spock fototapetou Západ slunce v Karibiku, protože magnát obchoduje také s Izraelem a noc strávená mezi nacistickými symboly by mu mohla u židovských partnerů pošramotit reputaci, zvlášť když ho průběžně sleduje Mossad. Díky této okolnosti už také nemusím nosit palestinský šátek.

Jistou komplikaci ovšem představovalo sestavování jídelníčku. Zbrojař je totiž diabetik a žlučníkář, což vylučuje jakékoliv jídlo z historické kuchařky, podle níž vaří paní Tichá, jelikož seznam ingrediencí jakéhokoliv receptu začíná slovem sádlo. Dost dlouho to vypadalo, že se bude podávat strava mojí anorektické guvernantky, totiž spařené otruby, ale pak si paní Tichá vzpomněla na špenát. Po vyskládání asi patnácti hus vytáhla z útrob mrazáku zelený chuchvalec, který otec okamžitě odmítl s tím, že přece nemůžeme servírovat „nějaké lopuchy z doby ledové“.

Milada nás uklidňovala, že zbrojaře jídlo nezajímá, a pokud bude u stolu konverzovat se starobylou aristokracií, která ho fascinuje, sní klidně i oslintané návštěvnické papuče. Asi ví, o čem mluví, protože návštěvu magnáta zažila už v knížecích službách na Orlíku.

Při setkání s knížetem Schwarzenbergem se sice podávala dietetická pochoutka, ale Jeho Jasnost usnula už během aperitivu a místo vzletných myšlenek doprovázelo celý oběd jenom chrápání, takže magnát odjížděl značně rozladěný, zvláště když se situace opakovala i u večeře, při níž usnuvší kníže nadto ještě spadl ze židle, aniž se probudil.

Proto nám také Milada zakázala po dobu návštěvy užívání prozacu.

„No a jaká je teda ta jeho pochoutka? Vývar z bukvic, nebo sekaná z pampelišek?“ zeptala se paní Tichá.

„Tofu s kumysem,“ odpověděla Milada.

Paní Tichá se po nás rozhlédla, jako by se chtěla ujistit, že nejde o zvukovou halucinaci, a pak užasle vydechla: „A to je jako co? Nějaký kamení?“

Na Miladino vysvětlení, že se jedná o sóju a kobylí mléko, reagovala prohlášením: „Děcka v Africe nemají co do huby a Schwarzenberg roupama dojí koně.“ Pak ještě řekla, že brzo bude válka, a napila se ořechovky. Nakonec poděkovala Pánu Bohu, že naši půjčení koně jsou hřebci, takže dojení snad nepřipadá v úvahu, ačkoliv soudruzi kolchozníci v Sovětském svazu v padesátých letech rozdojili kozla.

Magnát dostane suché brambory a kozí sýr, nám upeče paní Tichá husu.

35 / 6. 5.

Zbrojař je příjemný a milý člověk – pokud odhlédnu od skutečnosti, že prodává semtex a nášlapné miny a jeho osobní strážce vypadá jak Tatar z fresky v hlavním sále. Ačkoliv je pohádkově zazobaný a má i vlastní tryskáč, ke štěstí mu z nepochopitelných důvodů chybí šlechtický titul.

O povýšení do šlechtického stavu už žádal všechny evropské panovníky, ale žádný mu neodpověděl, s výjimkou španělského krále, který ho nazval nebetyčným drzounem, protože mezi zbroj ařovy zákazníky patří i teroristé z Baskicka, kteří prý u něho nakupují jak v Kauflandu. Kníže Schwarzenberg by se za něho sice byl ochotný přimluvit u Alžběty II., ale podle jejich rodové tradice by mu zbrojař musel dělat aspoň dva roky páže.

O posedlosti šlechtickým titulem svědčí okolnost, že na dvouletou službu zbrojař kývl, ačkoliv mezi tradiční pážecí povinnosti u Schwarzenbergů patří čištění bot a dýmky, nemluvě o celonoční stráži před ložnicí Jeho Jasnosti.

Nabízenou cestu mezi urozené ovšem zamítla zbrojařova manželka, když zjistila, že její muž by také musel ochutnávat jídlo, zda není otrávené. Při známé knížecí oblibě bavorských klobás s feferonkami a křenem by tak služba byla především permanentním žlučníkovým záchvatem.

Ostatně při večeři ho se slovy „na to zapomeň^1 praštila po ruce, když chtěl ochutnat husí játra plovoucí v sádle. Předtím než mu dovolila uždibnout kousek husího stehna, musel ukázat celé balení protizáchvatového febicholu.

Během večeře jsme si prohlíželi album jeho zámeckého sídla, které se jmenuje Chýše, ačkoliv je velké jak Buckinghamský palác.

Při prohlížení fotek se nám zbrojař ztrápeně svěřil, že se tam bez šlechtického titulu cítí divně. Jestli to nebude i tím, že zámek střeží zakuklení muži se samopaly a v každé místnosti je bezpečnostní rám. Pro návštěvníky je zámek i stohektarový park pochopitelně uzavřený a po případných zvědavcích se střílí bez výstrahy.

Milada pak poznamenala k Josefovi, že tam by se mu určitě líbilo, zvlášť když k atributům tamějšího kastelána patří kromě svazku klíčů i revolver.

Josef souhlasil, že zámek bez muflonů je návrat k přirozenému řádu, nicméně si neumí představit, že by musel v neprůstřelné vestě chodit i na záchod. Následně se zbrojaře zeptal, jestli už někdy vyslovil nahlas společně své jméno a název sídla, aniž by se nerozesmál. Zbrojař se totiž jmenuje Veverka a slovní spojení Veverka z Chýše opravdu spíš než šlechtický predikát vypadá jak název nějaké dětské knížky.

Otec, který už od Veverky z Chýše vyinkasoval peníze za seznámení, ho uklidňoval tím, že Kolowrat, Zajíc z Hazmburka nebo Údrcký z Údrče také nezní zrovna vznešeně, přestože se jedná o staré české rody.

Ve snaze zažehnat vznikající nesoulad se otec budoucího aristokrata zeptal, jestli už přemýšlel o svém erbu.

„Tak to mně ani nepřipomínejte,“ hlesl zbrojař Veverka a skoro plačtivě pokračoval: „Najal jsem heraldika, který maluje pro Windsory a další královské rody. Stálo to majlant. Udělal mi prý mluvící erb a dal tam veverku. A víte, co mi na to řekl Schwarzenberg? Herrgot, chlape, prroč jste tam narrval ausgerrechnet vychrrtlýho rrezavýho kocourra, kerrej panáčkuje?“

Josef, jehož takt a ohleduplnost je na úrovni Čingischána, prohlásil, že veverka se hodí maximálně do znaku nějakého skautského oddílu, a panu Veverkovi navrhl erb s kalašnikovem a heslem STÁLOST A SÍLA.

Zbrojař nepříliš jistě řekl, že se za svoje jméno nestydí, a dodal, že navržené heslo se mu zamlouvá. Josef mu ale doporučil, aby heslo STÁLOST A SÍLA nekombinoval s obrázkem veverky.

Na Veverkových z Chýše bylo s postupujícím časem znát jakési rozčarování. Hned po příjezdu se nám totiž svěřili, že přijeli nasát atmosféru skutečného šlechtického sídla s jeho staletými tradicemi a důstojným a úslužným služebnictvem. My jsme jim nabídli sociopatického kastelána, zahradníka hrajícího na klavír v síťce na vlasy (pan Spock dokonce zbroj aře požádal o zaplacení transplantace vlasového porostu), kuchařku, jež o kozím sýru řekla, že „smrdí jak stará duchna“, a guvernantku, která fotku zbrojařova holohlavého komorníka ve fraku a jelenicových rukavicích okomentovala svým okouzlujícím: „Psycho.“

Prapor důstojnosti a úslužnosti tak nesla jenom Milada, ale i ta musela často autoritativně skákat otci do řeči, což u Veverkových vyvolávalo záškuby obočí.

Dlužno dodat, že otec jakékoliv konverzační téma dokázal proměnit na litanii o největším chudákovi v dějinách rodu.

Matčina anglická konverzace s paní Veverkovou začala stížností na naše líná strašidla, pokračovala nadávkami na mizernou kvalitu jídla podávaného na palubě královnina speciálu, které jí znemožnilo setkání s princeznou Dianou, a končila pro mě naprosto šokující novinkou, že lady Di i s oběma princi pozvala v dopise na Kostku. Po této informaci jsem se omluvila od stolu a šla se opláchnout.

Prohlídky a výkladu rodové historie jsem se dobrovolně ujala sama, jelikož jsem vycítila, že Josefova společnost je nežádoucí. Před naším rodokmenem v hlavním sále si pan Veverka povzdechl, že všichni jeho předkové až do čtrnáctého století patřili mezi vesnickou chudinu a jediné přiblížení k aristokracii zaznamenal veterán z třicetileté války, který na panství Kinských dělal bubeníka.

Otec později prohlásil, že s Veverkovým kontem by Kinským klidně bubnoval od rána do večera.

Ve svatební síni Helenky Vondráčkové se manželů Veverkových zmocnilo nadšení, jelikož nejpopulárnější česká zpěvačka je jejich kamarádka, která s nimi létá na dovolenou a také zpívá jejich dětem při narozeninových oslavách. Matce pana Veverky zpívala i na pohřbu – zřejmě něco jiného než Svět je báječný, růžový, béžový. Paní Veverková si vyfotila všechny artefakty včetně nakousnutého koláčku, použitého ubrousku a šerifské hvězdy, kterou tehdy na Kostce ztratil východoněmecký kovboj Dean Reed.

Následně nás paní Veverková ujistila, že Helenka se na svoje svatební muzeum určitě přijede podívat. Pokud ano, tak doufám, že nám dá kvůli Josefovi vědět předem. Obávám se, že kdyby bez varování uviděl živou Helenku Vondráčkovou, vybuchnou mu rohovky. Ostatně Helenka se zúčastní i podzimního honu na lišku, který bude Veverka z Chýše pořádat pro českou šlechtu na svém panství a na nějž nás pozval.

Na zítřek je naplánovaná vyjížďka na koních. Až Veverka z Chýše uvidí otce v sedle (pokud se mu tam ovšem podaří vydrápat), myslím, že pozvání zruší.

36 / 7. 5.

Veverka z Chýše pozvání k honu na lišku sice nezrušil, ale po dnešku určitě dospěl k názoru, že pro otce sežene nějakou ochrnutou.

Ano, na koně se otec dostal. Zdráhám se použít slovo nasedl, protože tam byl Josefem, panem Spockem a Miladou de facto vynesen. Matka, nadopovaná obdivným prohlášením paní Veverkové „Vypadáte jak princezna Diana“, po němž by nepochybně vyskočila i na brontosaura, se do sedla vyšvihla rychlostí lidským okem téměř nezachytitelnou. Ošoupané jezdecké bičíky manželů Veverkových naznačovaly, že jízdu na koni provozují velmi často – stejně jako včera zmíněný golf a střelbu na asfaltové holuby.

Skupinka se dala do pohybu. Strnule se klátící otec vypadal jako figurína navlečená do jezdeckého úboru. Měl i stejnou barvu obličeje. Šli tempem pouštní karavany. Viděla jsem je ještě i po dvaceti minutách.

Hodiny odbíjely jedenáct a já jsem se skupinou návštěvníků vycházela z hrobky, když se na nádvoří objevil řehtající kůň. Pohled na něj byl o to znepokojivější, že v pravém třmenu měl otcovu jezdeckou holínku.

Za hodinu se na nádvoří objevil otec. Vypadal jako přízrak přicházející z bitvy nebo ze souboje se smečkou lvů. Obličej a ruce měl plné krvavých šrámů. Jezdecké sako a rajtky byly orvané, jako by projel skartovačkou. Holínka na levé noze měla částečně odlepenou podrážku.

Hlučící návštěvníci čekající na prohlídku zmlkli a instinktivně se shlukli. V naprostém tichu rušeném jen pleskáním plandající podrážky o dlažbu nádvoří přepajdal zmasakrovaný otec ke kuchyni, loktem stlačil kliku, kolenem otevřel dveře a zmizel. Odněkud z parku se ozvalo zabečení ovce.

Všeobecné ztuhnutí uvolnil až dotaz malého chlapce „To byl čert?“ a odpověď jeho matky „Nevím“.

Vyděšenou skupinu jsem předala Denisce a šla se do kuchyně přesvědčit, jestli jsem nebyla účastnicí kolektivní halucinace. Nebyla. Zkrvavený otec pil ořechovku přímo z flašky, takže působil dojmem trubače na bitevním poli. Když dotroubil, prohlásil, že „toho hajzla zabije“, a napil se znovu.

Oním hajzlem byl kůň. Nejdříve otce zesměšňoval hlasitým vypouštěním větrů, které, otcovými slovy, „měly zvukovou intenzitu páraného šapitó“. Pak se ta „prdící pohovka“ z nepochopitelných důvodů rozjela tryskem do lesa a proběhla zcela neprostupný akátový porost, jehož masivní trny po jisté chvíli strhly otce ze sedla a posléze znehybnily „jak babočku admirála v entomologické vitríně“. Když se mu podařilo prodrat ven, vypadal prý jak obří jehelníček.

Za další dvě hodiny dorazili Veverkovi a matka, která už při seskakování hlásila přísně tajnou informaci, že podzimního honu na lišku se zřejmě zúčastní i princezna Diana – Veverka už jedná s jejím účetním. Potrhanému otci místo slov útěchy či soucitu tvrdě oznámila, že dohlédne na každodenní trénink, aby se Dianě nemusela představit jako manželka jezdeckého klauna. Otec se na ni ani nepodíval a napil se ořechovky. Rozpačití manželé Veverkovi se omlouvali, že chtěli tryskem ujíždějícího otce pronásledovat, ale matka jim to vymluvila s tím, že jezdec i kůň na Kostku trefí – ať už společně, nebo každý zvlášť.

Veverka z Chýše se snažil otce povzbudit knížetem Schwarzenbergem, který při vyjížďce vypadl i z bryčky.

Po velmi chvatném a nenápadném odjezdu Veverkových – vlastně by se dalo říct, že se vypařili – poskytl otci jistou útěchu i Josef, když řekl, že pokud na začátku honu místo halali zazpívá Helenka Vondráčková Sladké mámení, nebude nutné lišku honit, protože se dobrovolně vzdá.

Za chvilku bude půlnoc a otec stále přechází s bolestným sykáním po svém pokoji. Myslím, že dnes bude spát vestoje.

37 / 8. 5.

Jelikož se dnes slavil Den vítězství nad nacistickým Německem, nechali jsme kachličky s hákovými kříži přelepené Západem slunce v Karibiku a nepověsili jsme ani Himmlera, ačkoliv Josef tvrdí, že většina Čechů stejně neví, co se slaví.

Nedokážu posoudit, jestli většina, ale moje guvernantka má dnešní den spojený s tím, že „skončila jakási válka“. Její beztak chatrné historické povědomí je nadto zjevně infikováno anarchistickou komunitou, v níž nějaký čas pobývala, takže v její interpretaci začali válku Američané „hozením atomovky na Vietnam“.

Josef poznamenal, že její rodiče byli zřejmě u toho a nacházeli se hodně blízko epicentra výbuchu. Josef byl vůbec mimořádně podrážděný, protože lidé si ve státní svátek zase nevěděli rady s volným časem a hodně jich přišlo na Kostku. Jeho odpolední prohlídky probíhaly tak, že si hned na začátku vybral gramotného návštěvníka, strčil mu do ruky průvodcovský text a gestem ho vyzval, aby četl. Netradiční prohlídku pak korunoval tím, že si při popisu svatby Helenky Vondráčkové zacpal uši. Rozpačití návštěvníci se po skončení prohlídek dohadovali, jestli je němý od narození, nebo se jedná o nemoc z povolání.

Stejně záhadně působil na návštěvníky podrápaný otec. Seděl v pokladně na pruhovaném polštáři z husího peří a při sebemenším pohybu bolestivě sykal. Jedné paní, která se ho odvážila zeptat, co se mu stalo, odsekl, že spadl na dikobraza.

38 / 12. 5.

Milý Maxi,
ano, tu tisícovku na benzin mám – Tvými slovy – stále zašitou. Ve skutečnosti je srolovaná v pravé nozdře vycpaného poníka, který se mnou bydlí v pokoji. Pokud by se tedy naplnila rodová kletba a já zemřela, tak si ji odtamtud vydloubni – nikdo jiný o ní neví. Jako katolička jsem pochopitelně naprosto srozuměna s tím, že nevíme dne ani hodiny, kdy nás k sobě Pán Bůh povolá, ale já svoji smrt v dohledné době neočekávám, ačkoliv minulý týden jsem měla náběh k infarktu.

Moje anorektická guvernantka mně pomáhala uklízet a před portrétem praprababičky Antonie řekla, že jsem jí podobná. Rozbušilo se mi srdce a s leštičkou vytočenou na nejvyšší výkon jsem ochromeně zírala na obraz tak dlouho, že leštička vybrousila do parket důlek. Antonie trpěla vodnatelností a její podobizna vypadá jako hroch v ženských šatech.

Její komorná má v deníku zápis: „Milostivá dnes vyšla z jídelny i sfutrama.“

Jestliže jsem přežila i tuhle lichotku, tak by mně nejspíš neublížilo ani pohřbení zaživa nebo demoliční výbuch, které poslaly na věčnost moje strašidelné jmenovkyně. A na rakovinu nemyslím, ačkoliv pan Spock tvrdí, že „člověka pobolívá pár dní ruka a na rentgenu mu pak řeknou, že ho pohromadě drží vlastně už jenom metastázyOvšem pan Spock vidí nádor i za kýchnutím.

Ostatně nevíš, jestli už Denisčina matka pokračuje ve svatební cestě kolem světa, nebo ji stále drží na Srí Laňce jako rukojmí Tamilští tygři? Mám podezření, že jsem asi jediná, koho její osud zajímá. Dokonce se za ni i občas modlím, ačkoliv Deniska stále trvá na tom, že s ní a tou ropuchou (její nový manžel) nikdy bydlet nebude. Kdybych znala adresu do džungle, napíšu Tamilským tygrům, ať pustí matku a nechají si ropuchu.

Ale zpět k Tvému dotazu na tu tisícikorunu – chtěl by sis ji půjčit, nebo to bylo vybídnutí, abych za ni natankovala a přijela Tě navštívit? Pokud jde o to první, velmi ráda Ti ji pošlu v příštím dopise, ale jestliže máš na mysli moji už tolikrát slíbenou cestu, musím Ti bohužel oznámit, že bankovka ještě nějaký čas zůstane zastrčená v poníkovi. Milada totiž zrušila pondělí jako zavírací den, takže se z Kostky nedostanu – leda bych se uměla teleportovat nebo vlastnila auto na raketový pohon jako Batman.

Zrušení tzv. modrých pondělků Milada zdůvodnila právě zahájenou sezonou školních výletů, kterých musíme „odloviť co nejvíc. Sedláci o žních prý také neodpočívají a sečou i v noci, dokud nemají sklizeno. Já všechny české zvyklosti ještě neznám, ale doufám, že školní výlety o půlnoci jezdit nebudou.

Kromě nepřetržité otvírací doby chce Milada nalákat kořist i speciálními prohlídkami, k nimž už napsala scénář a rozeslala hromadu propagačních letáků.

Otec bude pan král, matka královna, já princezna, Deniska ve svém oblíbeném brnění bude strašit v katakombách, paní Tichá se má proměnit v moji chůvu, pan Spock zůstane zpívajícím zahradníkem a Josef dostal roli královského rádce. Jeho první rada byla okamžitě Miladu zazdít v katakombách. Následně nás poučil, že pondělí jako zavírací den byl ustanoven samotným Bohem už při stvoření světa a jen Mojžíšovou nedbalostí se toto nařízení nedostalo mezi přikázání. Následně pana krále vyzval k objednání azbestových obleků, jelikož na Kostku začne z nebe brzo padat oheň a síra jako na starozákonní Sodomu a Gomoru. Pan král mu velmi zlostně odpověděl, že v případě sabotování „honu na dětské výlety“ oheň opravdu zažije – nikoliv ovšem z nebe, ale v kotli zámeckého skleníku, kam bude bez milosti vhozen.

Josef pak odešel do kaple a celý večer se hlasitě modlil žalmy. Když jsem odcházela v deset večer z koupelny, recitoval: „Smiluj se nade mnou, Pane, neboť člověk po mně šlape; celý den mne protivník sužuje.“ Myslím, že jich odříkal všech sto padesát, protože do rána ochraptěl. Pán Bůh se nad ním ale nesmiloval a protivník ho sužuje dál.

Dnes byla zkouška kostýmů. Milada v jakémsi tvůrčím záchvatu zkombinovala z haldy historických svršků a doplňků fantastické kreace, z nichž doslova přechází zrak. Otcův královský kostým je něco mezi Ludvíkem XIV. a Elvisem Presleympři koncertu na Havaji. Pokud jsi ten koncert neviděl, tak věz, že Elvis na sobě měl tolik blyštivých součástek, že vypadal jak obří třpytka. Matka jako královna dělá dojem, že zrovna vyskočila z opery, a Josef by mohl hrát ve Třech mušketýrech. Paní Tichá v bílém okřídleném čepci se dětem určitě bude líbit, jenom nevím, jestli laskavá chůva může říkat: „Do prdele, já se v tom potím jak prase.“ Pan Spock se převlékat nemusí, jelikož jeho pracovní oblečení je vyloženě nadčasové a s výjimkou starověkého Egypta je možné ho zařadit do kterékoliv epochy. Deniska chodí v brnění běžně, takže se jenom přesune do katakomb – to je ostatně z mého pohledu největší přínos našeho nového spektáklu. Už se dokonce nechala slyšet, že tam bude možná občas i nocovat. Pokud k tomu opravdu dojde, nedivila bych se, kdyby po pár dnech vyběhli ti zazdění rytíři, kteří prý škodí našemu rodu.

Vzhledem k tomu, že já jako princezna mám dětské houfy vítat na nádvoří na koni, vyfasovala jsem vcelku pohodlné a jednoduché šaty, které ani moc nepáchnou. Až po jejich vysvlečení jsem na vnitřní straně objevila vyšívanou cedulku se jménem: Hraběnka Antonie. Ano, nosilo je to monstrum – samozřejmě předtím než se v něm začala hromadit voda. Doufám, že jsem se něčím nenakazila a nezačnu se měnit v bojler.

Milada také objevila bednu paruk patřících z větší části komtese Žofii, která roztápěla kuchyňský sporák petrolejem, a následný zášleh ji kompletně depiloval, takže v rodokmenu má přezdívku Holena. Vehementně nás pobízela, ať si je vyzkoušíme, a od svého záměru představit náš královský dvůr jako chundelatý upustila až po správném Josefově postřehu, že se paruky v bedně hýbají.

Ještěže tak. Vyjít s něčím takovým do parku, tak všichni ptáci odletí zpátky do Afriky.

Pokud jde o Tvůj návrh, že za mnou přijedeš na Kostku – nedělej to prosím. Hanbou bych se nejspíš propadla, kdybys mě viděl s „korunkou“ kterou pan Spock vyrobil z nějaké součástky, jež mu zůstala po opravě sekačky a která vypadá jako past na vlky. K hlavě si ji budu muset asi přišroubovat.

Musím končit – za chvilku nám začíná generální zkouška. Z pohádkové Kostky zdraví
princezna Marie

39 / 13. 5.

8.55 Na nádvoří stojí první školní výlet. Děti jsou hodně hlučné.

9.00 Přijíždím na koni a snažím se nehýbat hlavou, aby mi nespadla korunka.

9.02 Jedna z učitelek mě vrací zpátky, protože tři děti jsou na záchodě.

9.10 Znovu na nádvoří a znovu zpátky – na záchodě jsou další děti a učitelka.

9.15 Kůň začíná být nervózní.

9.24 Znovu vjíždím na nádvoří.

9.25 Nervózní kůň sebou prudce škubne a mně padá z hlavy korunka.

9.26 Děti se s křikem vrhají ke korunce a jedna holčička si o ni pořeže ruku.

9.27 Učitelka odchází s pořezanou holčičkou na záchod.

9.28 Nervózní kůň začíná vypouštět hlasité větry.

9.29 Všechny děti křičí na koně „prďochu“.

9.30 Prďoch se staví na zadní.

9.35 Při uvazování v konírně mně prďoch dupne na nohu – asi schválně.

9.40 Znovu si nasazuji korunku.

9.41 Děti mě sborově upozorňují, že ji mám nakřivo.

9.45 Korunka je dle mínění dětí stále nakřivo.

9.50 Začíná mě bolet noha, na kterou mi dupl prďoch.

9.55 Učitelka s pořezanou holčičkou se vrací ze záchodu a obě mě upozorňují, že mám nakřivo korunku.

9.56 Tak ať.

10.05 Přibíhá nervózní Milada a žene nás do zámku.

10.10 Bolest v noze sílí.

10.15 Korunka znovu padá a málem mi amputuje pravé ucho.

10.20 Předávám děti Miladě, protože na nádvoří už stojí další výlet.

10.30 Sedlám druhého koně – prďoch totiž zlověstně řehtá a kope.

10.45 Vyjíždím na nádvoří, kde stojí dvě děti – zbytek je i s učitelkami na záchodě.

10.55 Druhý kůň začíná být nervózní a nechce jet na nádvoří.

11.00 Při vjezdu na nádvoří křičí všechny děti, kromě těch dvou, které jsou na záchodě.

11.05 Kůň se staví na zadní a zlověstně řehtá.

11.10 Korunka mi padá a hobluje mi levé ucho.

11.15 Buď děti přestaly křičet, nebo já přestávám slyšet.

11.20 Kromě přišlápnutého nártu mě znepokojivě začíná bolet i koleno.

11.30 Kůň mě shodil ze sedla a tryskem běží do konírny.

11.35 V hlavě mi šumí, jako bych ji měla vraženou v obří lastuře.

11.45 Kulhám.

11.50 Na nádvoří přichází další skupina dětských výletníků.

11.55 Z konírny se ozývá výhružné ržání a bušení kopyt do dřevěných boxů.

12.00 Situace se stává nepřehlednou, protože děti se promíchaly.

12.15 Učitelky z promíchaných zájezdů se neumí shodnout na počtu dětí.

12.20 Noha otéká.

12.25 Učitelky se hádají kvůli počtu dětí.

12.30 Milada odvádí sto dětí a deset učitelek do zámku.

12.40 Nasazuji si znovu korunku.

12.45 Z katakomb vybíhají Olin a Lada se staženými ocasy.

12.46 Z katakomb vybíhá skupina ječících dětí a pronásleduje psy.

12.50 Na nádvoří přichází další dětský výlet.

12.55 Na nádvoří přichází další dětský výlet.

12.56 Milada mi přináší megafon.

12.59 Nějaká učitelka mě upozorňuje, že jsou ucpané všechny záchody.

13.05 Na nádvoří přichází další dětský výlet.

13.10 Deniska v brnění čistí ucpané záchody rukou.

13.15 Přes nádvoří běží dvě ovce, husa a Lada – pronásleduje je houf dětí.

13.20 Nasazuji si korunku a mluvím do megafonu.

13.30 Milada odvádí obrovský houf dětí do zámku.

13.40 Josef otvírá okno v loveckém pokoji. Zřejmě chce vyskočit.

13.45 Na nádvoří se objevuje kohout a dvě děti.

13.46 Kohout vyletuje na střechu konírny.

13.50 Dvě husy, pět dětí a učitelka – husy vyletují na střechu konírny.

14.10 Houf dětí pronásleduje ovci – čekám, jestli také vyletí na konírnu.

14.15 Z otevřeného okna v loveckém salonu vyletuje vycpaná surikata.

14.26 Na nádvoří se shromažďuje obrovský povykující dětský dav.

14.27 Nasazuji si korunku.

14.35 Obrovský povykující dětský dav odchází z čestného nádvoří.

14.36 Megafonem jim děkuji za návštěvu Kostky a přeji šťastnou cestu.

14.45 Přichází učitelka, které chybí dvě děti.

14.50 Přichází dvě učitelky, kterým chybí čtyři děti.

15.05 Chybí už celkem devět dětí.

15.20 Pět dětí se našlo na záchodě.

15.30 Další tři děti se našly v prázdném výběhu ovcí.

15.50 Poslední dítě se našlo v hrobce – živé.

15.55 Část dětí se vrací na záchod.

16.10 Při odchodu mi jedna holčička říká, že máme ucpaný záchod.

16.15 Belhám se do kuchyně.

16.20 Otec, matka, paní Tichá, pan Spock, Milada a Josef sedí mlčky v kuchyni.

16.30 Ještě nikdo nepromluvil.

16.40 Přichází Deniska se řvoucím dítětem, které našla v katakombách.

16.41 Josef navrhuje odvést ho tam zpátky.

16.50 Všichni souhlasí.

16.55 Do kuchyně přichází čtyři vyděšené učitelky a odvádí řvoucí dítě.

17.05 Učitelky se na nádvoří hádají, kdo může za ztrátu dítěte.

17.10 Část spolužáků pohřešovaného využívá návratu na Kostku a jde na záchod.

17.20 Jedna učitelka nám přichází říct, že záchody jsou ucpané.

17.40 Pořád mlčíme.

17.45 Z konírny slétly husy – kohout ne.

17.50 Z konírny slétl kohout.

17.52 Na nádvoří se objevuje Olin, Lada a tři ovce – neustále se rozhlížejí.

17.59 Paní Tichá odkládá čepec a otvírá ořechovku.

18.05 Matka si dává dva prozacy a zapíjí je ořechovkou.

18.30 Mlčky jsme vypili láhev ořechovky.

18.50 Pokud pominu basketbalisty, tak mám největší nohu na světě.

18.55 Beru si prozac.

19.15 Modlím se, abych do rána neopuchla celá.

19.30 Usínám a myslím na Antonii, která spávala v noční košili ušité z opony.

40 / 13. 5.

V noci se mi zdálo, že jsem se proměnila ve vzducholoď.

Po včerejším pádu z koně se šumění v mé hlavě proměnilo v Niagarské vodopády. Noha do rána zmodrala a natekla do parametrů stojanu na deštníky v loveckém salonu, který je vyrobený z přední nohy nosorožce. Taky jsem si nebyla jistá, jestli mi nesrostly prsty. Pan Spock mě povzbudil prohlášením, že takovou nohu měl jeho otec těsně předtím, než mu ji kvůli cukrovce uřízli, a doporučil mi návštěvu rentgenu a cévní ambulance. Jelikož v té chvíli přicházel na nádvoří první školní výlet, otec moji elefantiázu diagnostikoval jako běžnou modřinu a uklidnil mě tím, že to za chvilku rozchodím. Jeho optimismus jsem nesdílela, zvláště když jsem dokázala obout pouze falcovou papuči pro návštěvníky o velikosti snowboardu.

Můj plán – totiž že se dobelhám do konírny, vyškrábu se na koňský hřbet a strávím tam celý den – vzal bohužel za své. Povykující dětský dav stál před konírnou, z níž se ozývalo ani ne tak ržání jako spíš řev doprovázený hrozivým bušením kopyt. O nějakém sedlání, neřkuli jízdě, nemohla být řeč. Koně kopali kolem sebe tak, že jsem podezřívala paní Tichou, jestli jim místo ovsa nenasypala do žlabů efedrin. Dětem jsem pak přes megafon oznámila, že koníčci jsou nemocní.

Řidič autobusu, který děti přivezl, se mi pak svěřil, že v období školních výletů má stejnou nemoc jako naši koně a v posledních letech mu činí značné potíže udržet se, aby nerozkopal vlastní autobus. Loni prý málem vjel pod vlak i s ječícími dětskými výletníky, protože si spletl brzdu a plyn. Asi je na tom opravdu dost špatně: když po hodině vyjížděl s plným autobusem z parkoviště, měl na uších obrovská tlumicí sluchátka, jaká používá palubní personál letadlových lodí při startu stíhaček.

Jelikož se mi točila hlava a nemohla jsem chodit, musela jsem dětské zájezdy vítat ze stoličky, kterou paní Tichá používá na dojení koz. „Běžnou modřinu“ jsem nejen nerozchodila, ale noha začala v průběhu dne chytat barvu pohřebního katafalku.

Záchody se ucpaly už v půl desáté dopoledne a pak ještě pětkrát. Deniska si při jejich čištění už ani nesundává železnou rukavici.

41 / 14. 5.

Milada mi nechala na nádvoří přinést hraběcí křeslo, protože na stoličce vypadám jak pouliční muzikant. Ano, je to pohodlnější, ale nemohu se zbavit utkvělé představy, že mě tam zapomněli stěhováci.

Koně jsou stále nepoužitelní. Dokonce opustili svoje boxy a stojí otočení zadky přímo u dveří konírny, aby případného dětského výletníka odpálili zadníma nohama zpátky na nádvoří. Dovnitř dnes pustili jenom Olina a Ladu, kteří prchali před sprškou kamení.

Raději se neptám, jak probíhají prohlídky uvnitř zámku – po odjezdu školních výletů vypadají všichni účinkující jako potápěči postižení dekompresní nemocí po rychlém vynoření. Paní Tichá má zřejmě i halucinace, jelikož čas od času máchne rukou, jako by někoho odháněla.

42 / 16. 5.

Konírna se změnila v Noemovu archu. Před dětskou povodní se tam nastěhovali psi, ovce, kozy a nejspíš i krtci, protože v parku už několikátý den nevyrostl žádný nový krtičinec. Slepice a husy táboří na střeše a slétají až po setmění. Odpoledne se na palubu nalodila i apatická Carevna poté, co na ni jeden školní výlet na pokyn učitelky sborově zaječel „Kóóó-číííč-kóóó!“ Už dlouho jsem ji neviděla tak rychle běžet, ačkoliv vzhledem k její otylosti by se ten pohyb měl označit jako kutálení. Očekávám, že v příštích dnech do konírny přeběhnou i vycpaná zvířata z loveckého salonu. S výjimkou lišky, na jejíž hřbet si dnes sedlo zároveň pět dětí a nohy jí zajely do trupu.

Deniska si při čištění ucpaných záchodů nesundává už ani železnou helmu.

43 / 20. 5.

V noci se mi zdálo, že mi uřízli nohu jako otci pana Spocka. Kdybych měla jistotu, že si mě po amputaci nechají v nemocnici do doby, než skončí dětské výlety, možná by se o tom dalo uvažovat. Noha už ovšem začíná splaskávat. Dnes jsem si mohla nazout menší papuči.

44 / 21. 5.

Milada mi večer oznámila, že s povalováním v křesle je konec, protože děti chtějí vidět pohyblivou princeznu a ne „chromou lemru“. Slovo lemra jsem ve slovníku nenašla, ale lichotka to nejspíš nebude. Z provázení dětí v zámku mám obavy – na nádvoří se dětský jekot přece jenom vstřebá do krajiny, kdežto v uzavřených místnostech bude zřejmě působit jako akustická bomba.

45 / 22. 5.

Zřejmě se mi něco stalo s hlavou, protože si kladu následující otázky:

• Zbělely Josefovi chlupy v nose, nebo se mu tudy tlačí ven vata, kterou si hned ráno naládoval v zarážejícím množství do zvukovodů?

• Pokud mi někdo zahraje na pohřbu Skákal pes přes oves jedním prstem na klavír, obživnu a uškrtím ho?

• Je možné, aby se Helenka Vondráčková přestala na fotce smát?

• Je normální, že slyším dětské hlasy, ačkoliv je půl druhé v noci?

• Jestliže matka nadšeně zatleskala každému ze dvou set dětí, které jedním prstem zahrály na pěti klapkách klavíru Skákal pes přes oves, není mimozemšťan?

• Je možné, aby figurína oběšené komorné v komíně popolezla a odmítala spadnout do krbu, i když se přeřízlo lano?

• Opravdu jsem říkala dětem, že otec se jmenuje král Herodes?

• Je normální, aby vycpaná panda mrkala?

• Pokud si všechny děti pohladily původně bílý okřídlený čepec na hlavě paní Tiché a ona se stále usmívala, pije pořád jenom ořechovku, nebo přešla na heroin?

• Je možné, aby se po každé repríze Skákal pes přes oves zvětšila panu Spockovi pleš?

• Jaký počet dětí je potřeba k překřičení startu kosmické rakety?

• Ohluchla jsem, nebo otec jenom pohybuje ústy, aniž by vydával zvuk?

• Je možné, abych viděla prchat červotoče?

• A proč mám pořád na hlavě korunku?

46 / Datum nevím

Zmizel Josef a nikdo si nemůže vzpomenout, kdy ho viděl naposledy. Matka si nemůže vzpomenout ani na to, kdo je Josef.

47 / 10. 6.

Josef bydlí v konírně.

48 / 13. 6.

Opsáno z návštěvní knihy:

Dnes jsem se svojí třídou navštívila váš zámek, který v reklamním letáku inzerujete jako pohádkový. Chtěla bych vědět, jakými pohádkami jste se nechali inspirovat. Vlastně nechtěla.

Na nádvoří nás přivítala kulhající „princezna“ Marie v pantoflích pro návštěvníky. Jistě, za postižení nikdo nemůže a také já sama se po šesti hodinách ve škole vleču kolikrát jak stará žebračka, ale ona působila dojmem, že právě vylezla z té vaší hrobky. Megafon bych jí snad ani nezazlívala – přeřvat děti na konci školního roku je nemožné – nicméně v kombinaci s těmi romantickými šaty je to dost nezvyklé, zvlášť když občas zapnula sirénu. Ale budiž. Proč ovšem nosí na hlavě železa na kuny? To má být korunka?

A ta klimbající žena v umolousaném ušatém čepci měla opravdu představovat chůvu? Mně spíš přišla jako ožralý Mickey Mouše.

Zpívající zahradník se sítkou ve vlasech nejen že nevydal ani hlásku, ale když děti začaly zpívat Skákal pes přes oves, nasadil si tankistickou kuklu s nápisem SS-Totenkopf.

Pohádek jsem přečetla spoustu, ale dosud jsem nenarazila na královnu, která každých dvacet vteřin zatleská, aniž by k tomu měla nějaký důvod.

Pokud pominu „princeznu“ Marii, byl jediným mluvícím členem královského dvora pan král, který dětem řekl: „Pokud nám něco ukradnete, dopadnete stejně jako naše komorná Načež spustil figurínu oběšence. Opravdu si myslíte, že to bude fungovat?

A strašidelný rytíř v katakombách vzbuzuje hrůzu jenom tím, že smrdí jak ucpaný záchod. Nepřespává v žumpě?

Ze slibovaných zvířátek jsme viděli jenom hejno vrabců a jednu zřejmě retardovanou veverku, která spadla ze stromu na záda.

Pokud bych vás měla oznámkovat, byla by to ta nejméně sporná pětka v dějinách klasifikace.

A na každý další výlet pojedu znovu na Orlík, kde aspoň nemají ucpané záchody.

49 / 18. 6.

V půl třetí opustil Kostku úplně poslední školní výlet. Dobelhala jsem se do svého pokoje a několik hodin bezmyšlenkovitě zírala na megafon. V sedm hodin se pootevřela vrata konírny a o hodinu později vyšla první ovce. Po jejím radostném zabečení postupně vylezlo všechno, co se tam v posledních týdnech ukrývalo. Jako poslední opustil konírnu Josef. Doufám, že se v dohledné době vysprchuje.

Slovníček
pro ty, kteří ještě nečetli Poslední aristokratku, nebo ji četli, ale už si z ní nic nepamatují.

Benda – advokát a věřitel hraběcí rodiny Kostků; jeho bývalá manželka odjela na svatební cestu kolem světa a nechala mu na krku jejich šílenou dceru Denisku

Carevna – otylá kočka, kterou si rodina Kostkových přivezla z USA

Dean Reed – jediný Američan, který emigroval do bývalé NDR, aby mohl hrát v německých westernech; účastnil se svatby Helenky Vondráčkové na Kostce

Deniska – Bendova dcera z prvního manželství; anorektička a bývalá narkomanka; otec Benda platí hraběti Kostkovi apanáž za její internaci na Kostce, kde vystupuje jako guvernantka; její slovník zahrnuje víceméně dvě slova: „super“ a „psycho“

Ein Kessel Buntes – kdysi velký revuální pořad v NDR, v němž často vystupovala Helenka Vondráčková a štramák Dean Reed

Heinrich Himmler – říšský vůdce SS, který na Kostce několikrát přenocoval

Helenka Vondráčková – nejpopulárnější česká zpěvačka, která se na Kostce vdávala

Hrabě František Kostka – největší chudák v dějinách rodu, po němž všichni chtějí jen peníze

Hraběnka Klára – hypochondrička, která se ve svém deníku téměř výhradně věnuje skutečným či domnělým chorobám, jež ji sužovaly, sužují nebo by sužovat mohly

Hraběnka Vivien Kostková – Američanka, která zbožňuje princeznu Dianu a strašidla; její čeština je i nadále chatrná

Hvězda – zámek patřící šlechtickému rodu Launů

Josef – zpátečnický kastelán na Kostce; nesnáší změny, hluk a lidi, zvláště muflony; hrabatům Kostkovým sloužil jeho otec, děd i praděd

Kníže Schwarzenberg – nejznámější a nejbohatší český aristokrat

Komtesa Dora – její vášeň pro lov a muže dostala podobu loveckého salonu, kde jsou vycpané úlovky a trofeje opatřeny jmenovkami milenců

Komtesa Poly Kostková – během svého života si nechala u císařského obuvníka ve Vídni ušít stovky párů obuvi, většinou na dluh

Launové – rozvětvený šlechtický rod, který se hádá a mlátí kvůli rodovému majetku

Marie III. – pisatelka této knihy a rovněž knihy Poslední aristokratka; budoucí strašidlo

Max Laun – vrstevník Marie III. Kostkové, který po hromadné rvačce všech Launů na Hvězdě žije teď s rodiči v jedné z mnoha hájoven knížete Schwarzenberga

Milada – manažerka najatá hrabětem Kostkou, která dělá všechno pro zvýšení návštěvnosti; dříve pracovala pro knížete Schwarzenberga na Orlíku a pro rodinu Launů na Hvězdě

Miladin otec – kastelán na Hvězdě

Mufloni – slangový název pro návštěvníky zámku

Orlando a Leonardo alias Olin a Lada – nezvladatelné německé dogy, které se baví žvýkáním návštěvnických papučí

Pan Spock – zahradník, který vypadá jako pan Spock ze seriálu Star Trek. Hypochondr a klavírista děsící se rakoviny, infarktu, cukrovky, alzheimera, parkinsona a plešatění, protože tím vším byl postižen jeho otec

Paní Tichá – uklízečka, kuchařka, obdivovatelka Helenky Vondráčkové, jíž vařila na svatbě svíčkovou; má ve velké oblibě ořechovku vlastní výroby

Prozac – lék proti depresím, kterého si hraběnka Vivien Kostková přivezla z USA celý kufr a pan Spock ho začal užívat kvůli depresím z plešatění

Škubání – tímto slovem má hrabě Kostka označen v kalendáři den, kdy musí svým zaměstnancům dát výplatu

Obsah:

- Evžen Boček

- ARISTOKRATKA VE VARU

- (Bez názvu)

- Prolog

- 1 / 26. 3.

- 2 / 27. 3.

- 3 / 28. 3.

- 4 / 29. 3.

- 5 / 30. 3.

- 6 / 31. 3.

- 7 / 2. 4.

- 8 / 3. 4.

- 9 / 4. 4.

- 10 / 6. 4.

- 11 / 9. 4.

- 12 / 11.4.

- 13 / 12. 4. - Škubání

- 14 / 13. 4.

- 15 / 14. 4.

- 16 / 15. 4.

- 17 / 16. 4.

- 18 / 17. 4.

- 19 / 18. 4.

- 20 / 19. 4.

- 21 / 21.4.

- 22 / 22. 4.

- 23 / 23. 4.

- 24 / 24. 4.

- 25 / 25.4.

- 26 / 26. 4.

- 27 / 27. 4.

- 28 / 28. 4.

- 29 / 30. 4.

- 30 / 1. máj – svátek práce

- 31 / 2. 5.

- 32 / 3. 5.

- 33 / 4. 5.

- 34 / 5. 5.

- 35 / 6. 5.

- 36 / 7. 5.

- 37 / 8. 5.

- 38 / 12. 5.

- 39 / 13. 5.

- 40 / 13. 5.

- 41 / 14. 5.

- 42 / 16. 5.

- 43 / 20. 5.

- 44 / 21. 5.

- 45 / 22. 5.

- 46 / Datum nevím

- 47 / 10. 6.

- 48 / 13. 6.

- 49 / 18. 6.

- Slovníček