Om denne boken

Denne eboken er basert på utgaven gitt ut av Gyldendal Norsk Forlag, Oslo, i 1943. Kildeutgaven er hentet fra Nasjonalbiblioteket, http://urn.nb.no/URN:NBN:no-nb_digibok_2012011306084

Korrektur, omslag, og omforming til ebok utført av Lars Næsheim

Boken kan fritt distribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

Denne utgaven lagt ut på nettstedet www.mobileread.com 29. mai 2013.

J. A. FRIIS

TIL FJELLS I FERIENE

ELLER

JEGER- OG FISKERLIV I HØIFJELLENE

TIL FJELLS

Til fjells, til fjells hvor de ville rein

omkapp med vindene flyr!

Kom og reis med til fjells!

Er du trett efter vinterens slit og slep, så kom og reis med! Riv dig løs for en kort tid fra studiets anstrengelser eller glem for en stund de forretningens bekymringer som du inne i den travle by aldri er riktig fri for, som du efter dagens gjerning ofte går til sengs med og snur og vender dig over uten å finne styrkende hvile! Tenk ikke mer på problemers løsning eller på tap og gevinst, men kom og reis med, høit op over by og bygd! Legg dig selv en kort tid på hyllen, «som barberen legger rakekniven forat dens egg kan fornyes»! Du vil snart føle at du kvikner til og at dine åndskrefter atter skjerpes.

Er du syk, så kom!

Forsøk om du ikke kan kravle op til den første fjellbekk som iler muntert sprudlende nedover lien! Drikk et beger av dens krystallklare vann, mens du hviler dig ved dens bredd og innånder den rene luft som viftes dig i møte!

Ved det forfriskelsens bad som du får både i den rene luft og i kildens klare vann, vil du snart føle at livslysten atter våkner og at kreftene kommer. Kanskje det især ligger i luften; for sikkert er det at allerede et tusen fot oppe over bygden ånder brystet lettere. Hvilken forskjell må der da ikke være mellem selve høifjellsluften og byens trykkende stenkullståke!

Er du trist til sinns, lei og kjed av døgnets kiv og kav, så kom!

Du vil bli lettere til sinns, alt eftersom du iler opover og lar intriger og renker og all slags usselhet bli igjen langt der nede i det tåkete dyp.

På setervang under høi fjellstind

du atter blir glad og munter i sinn!

Der oppe vil du efterhånden føle hvorledes den verdslighetens støv og rust som i årenes løp har lagt sig tyngende på din sjel, litt efter litt viftes bort og tvettes av.

Har du sorg, så kom!

Din kummer vil kanskje mildnes når du kommer op i en høiere, lysere og renere sfære, hvor din opmerksomhet ikke kan annet enn bli optatt av de mange nye og alltid vekslende gjenstander som du får se. Tro ikke at alt der oppe er goldt og vilt og trist. Nei, midt inne i de villeste høifjellstrakter kan du hist og her finne de yndigste småpartier, skjult inne mellem klippene som en og annen forglemmigei inne i skogens villeste tykning. Ja, du kan komme til steder som ennu intet menneskeøie har sett, hvor ingen før dig har satt sin fot, hvorfra ennu aldri noen bønn eller noe sukk er steget op til allmaktens trone, hvor enhver ting er som den var fra Arilds tid, ennu ikke opdaget av noen menneskelig industris vinnesyke blikk. Du vil snart føle det opløftende i å leve en stund like overfor Vårherre til fjells, og du vil tilegne dig selv noe av den fred og ro som finnes i omgivelsen. Kom derfor og reis med alle dere som kan slippe ut av den trykkende byluft og fra de trange utsikter. Jeg vil forsøke å vise dere veien; for jeg er gammel og fjellvant, og den tid jeg har levd med lyst, den tid da en måned gikk som en dag eller forløp langt hurtigere enn man ønsket og aldri vilde forslå til utførelse av alle de herlige planer som man utkastet, den tid har jeg levd til fjells. Og ennu den dag idag, så gammel jeg er, jeg stunder ennu til den tid da jeg i feriene kan reise til fjells, som jeg som barn stundet til julen. Først når jeg er blitt så gammel at jeg ikke lenger kan vandre omkring i høifjellet, vil jeg dra sydover, «se Neapel og dø».

Kom bare en eneste gang og reis med til fjells!

Du vil ikke angre det, du vil gjøre turen om igjen. Du vil lenges tilbake til denne eller hin seter med sine små hus på gressvollen i ly av fjellveggen, til fjellvannet med sine holmer, sund og nes, til seterbekken som risler nedover lien og uavbrutt pludrer nonsens til vierbuskene langs dens bredder, til fuglesangen i bjerkeskogen, svalekvidren over seterdøren, klangen av lur fra den andre siden av vannet, til utsikten fra fjellet bak seteren og til den vidunderlige fred som hviler over det hele. Er du dessuten jeger og fisker, så kom så meget heller. Jeg vil føre dig omkring på trakter hvor jeg har ferdes i 30 somrer, hvor jeg kjenner hver bekk, hvert tjenn, hver ur, hvert «reinsvon», rypelende og fiskeplass.

Jeg vil vise dig alle disse herligheter uten forbehold eller uten smålig interesse for å beholde noe aparte for mig selv eller for kompaniet; for jeg hører egentlig med til et kompani eller jaktselskap som i mange år har holdt sammen og hatt felles interesser til fjells. Du vil bli kjent med disse mine kamerater, idet jeg i efterfølgende skildringer forteller om hvad vi har oplevd, erfart og utført på jakt og fiske i høifjellet.

Lavere ned, til skog og strand, går disse skildringer ikke.

Foreløbig vil jeg presentere mine kamerater for dig som Harald, Halvor og Herman og på forhånd bemerke at den første særlig utmerker sig ved sin forsiktighet og utpregede ordenssans, hvorfor han alltid har fungert som selskapets økonom.

Halvor utmerker sig ved sin godmodighet og har skullet fungere som forlikskommissær i tilfelle av noen uenighet; men hans hjelp er ennu ikke blitt påkalt, og vi vet således heller ikke om han har noen særlig begavelse i den retning.

Herman er den av oss som er mest diplomatisk anlagt, og kan anvendes derfor når det gjelder forhandlinger eller såkalt «akkedering» om leie av folk, hester, båter etc.

Selv skulde jeg utmerke mig som sekretær eller dagbokholder; men jeg har ikke vunnet noen synderlig anerkjennelse av mine kamerater. Gid publikum må være skånsommere i sin dom og finne at iallfall noen av efterfølgende skildringer fra livet til fjells i feriene er leseverdige!

ÅMOTSETER OG REINSBUKKEN I ELÅDALEN

Dampskibet. – Mjøsen. – Økonomen. – Diplomaten. – Iver. – Hellands hytten. – Passop. – I skodden. – Lyngkampen. – «Et tilfelle».

1854.

Av alt jaktvilt her til lands tror jeg å kjenne villreinen best og alle finesser i jakten efter denne. Litt efter litt vil leseren i efterfølgende skildringer bli innvidd i disse og til slutt finne våre erfaringer samlet i et søndagsforedrag av Halvor som spesielt omhandler villreinen. Men for å begynne med begynnelsen, så antar jeg det er best at jeg begynner med å fortelle om hvorledes det gikk til at jeg skjøt min første reinsbukk ved et aldeles ufortjent hell, slik som begynnere ofte har det både på jakt, på fiske og i kortspill.

Den 30. juli for mer enn 30 år siden reiste Harald, Herman og jeg med to hønsehunder, Chasseur og Diana, avsted fra Kristiania til Eidsvoll. Vi hadde knapt om penger alle tre, og vi tok derfor 3. plass på jernbanen, for senere å ha råd til å reise på 1. plass på dampskibet opover Mjøsen.

På dampskibet var det en hel del passasjerer, inn- og utlendinger. Blandt de siste to svenske damer og en eldre engelsk herre som vakte vår opmerksomhet ved et ganske merkelig sammentreff. Damene var begge noe til års og som det lot til sterkt religiøst vakte. Denne vekkelse hitrørte, efter hvad det blev sagt, især fra lesning av skrifter av den bekjente engelske lægpredikant Neyman Hall, som de derfor omtalte i høie lovord. Den ene av disse damer tok skisser, den annen førte dagbok. Også den gamle engelskmann moret sig med å ta skisser av Mjøsens strender. Som nu den svenske skisserende dame og engelskmannen sitter inne i salongen hver ved sitt bord for å fullføre sine tegninger, får den svenske dame det innfall å tegne et portrett av engelskmannen som satt like overfor henne. Hun visste ikke hvem han var, men hun syntes formodentlig at han hadde et mer enn almindelig interessant ansikt. Da hun var ferdig med tegningen, går hun hen og legger portrettet foran engelskmannen, som synlig overrasket over det vellykkede i utførelsen, utbryter: Oh, that is very good! og griper blyanten for å skrive sitt navn under. Hvem skulde det så være? Jo, nettop Newman Hall selv! Idet den svenske dame igjen tar papiret og leser navnet, utbryter hun ganske blek av bevegelse og nær ved å segne om: «Gud i himmelen, Newman Hall! De min herre, hvis portrett jeg har tegnet, er Newman Hall, det menneske på denne jord som jeg skylder mer enn alle andre og som jeg aldri ventet å få se. Gud, hvor jeg er lykkelig ved å treffe Dem! Hvor underlige er ikke Herrens veier!» Søsteren blev nu tilkalt med det glade budskap at deres kjæreste venn N. H. lys levende var ombord, og disse tre var naturligvis uadskillelige så lenge vi så dem på skibet.

Vi stanset ikke i Lillehammer, men kjørte samme aften videre, og nådde kl. 11½ frem til skysstasjonen Holmen. Allerede herfra kan man ta til fjells om man vil; for man har ikke langt å gå før man når både reinsfjell, rypelende, fiskevann og ganske gode setrer.

I de første år kompaniet gjorde turen til fjells, utviste man overalt en høi grad av gjestfrihet på alle setrene, det vil si at man for gode ord og rimelig betaling kunde være sikker på å få losji overalt, enten nu dette var ytterst tarvelig eller ganske fortrinlig.

I de senere år har forholdene forandret sig. Man kan nu komme til setrer hvor budeien, dersom hun er tjenestepike hos seterens eier, er forbudt å ta turister i losji eller selge dem mat, eller man kan komme til setrer hvor kjerringen selv eller hennes datter er budeie, og det kan hende at hun bent frem sier nei til en anmodning om losji for noen dager, selv om man uttrykker sig i de pynteligste ordelag og byr den rundeligste betaling.

Hertil er ikke annet å si enn at en seter ikke er noe gjestgiversted, og at det naturligvis står enhver setereier fritt for å ta imot og dra fordel av turisten, jegeren og fiskeren, eller være aldeles fri både for bryderi og fortjeneste av den slags folk.

I årenes løp har antallet av fjellvandrere tiltatt i høi grad, og før man nu reiser til fjells for å opholde sig der flere dager eller uker, gjør man rettest i på forhånd å gjøre avtale med seterens eier om losji og betalingen for hvad man får av matvarer. Husly for en enkelt natt derimot, nektes ingen steder.

Vi kom altså til Holmen sent om aftenen, bestemte på neste dag å underhandle med skysskafferen om kløvhester til fjells. Vi hadde dengang ennu ikke synderlig skjønn på å innrette vår utrustning således at vi hadde rikelig av det mest nødvendige og lite av ting som i fjellet også godt kan undværes; men vi hadde ikke bare et telt med oss, men også en masse pakkenelliker som tildels var ytterst ubekvemme for transport i kløv eller på hesteryggen. Vi fant derfor at vi ikke kunde klare oss med mindre enn tre hester.

Men vi, eller rettere sagt vår diplomat Herman, henvendte sig forgjeves herom til skysskafferen. Han kunde ikke la sine skysshester gå til fjells, sa han, eller vilde ikke la dem gå for den betaling som vi syntes med rimelighet å kunne by.

Så gikk økonomen hen til sin koffert, hentet frem en flaske «Guava-rom» og skjenket mannen en riktig diger dram i håp om herved å stemme ham blidere og villigere. Men drammen gled glatt ned i gjestgiverens mave uten at diplomaten under de derpå følgende forhandlinger kunde merke at velvillighetens termometer var steget en eneste grad høiere.

Vi måtte således opgi å komme til fjells fra Holmen av, og drog samme dag videre til neste skifte, som dengang var på Løisnes.

På veien ergret økonomen sig hele tiden over at han hadde tatt hull på sin guava-romflaske og skjenket bort en stor dram til ingen verdens nytte – for oss da – av denne dyrekjøpte nektar, som i mangel av noenslags medisin skulde tjene oss som helsebodsdrikk i tilfelle illebefinnende i fjellet.

Harald kjørte i spissen og i sin ergrelse langt hurtigere enn han ellers pleide. Således kom det uforskyldt til å gå ut over en av disse stakkars «landsens hester» eller skyssgamper som den dag fikk flere rapp av økonomens veldige kjørepisk enn den ellers vilde ha fått.

På Løisnes var vi heldigere. Skysskafferen her, Iver, var selv reinjeger og tenkte nettop på å reise til fjells da vi kom. Så blev der da en lang passiar eller «akkedering» mellem ham og diplomaten om tre hester og en ekstra mann som vi skulde ha til vår tjeneste som oppasser, støvlesmører, kaffekoker, nistebærer og våbendrager. Økonomen og jeg fikk som de der ansåes for ukjente med hvorledes man skulde ta det med bonden, aldeles ikke lov til å blande oss i underhandlingen. Herman og Iver tok plass på en stor stenhelle som lå ute på tunet og satt her ved siden av hverandre i foroverbøiet stilling med albuene på knærne og «akkederte» om betalingen og andre vilkår en god halv times tid. Av og til så vi at diplomaten rykket op av marken et langt gresstrå som han under passiaren rev i småstykker, men hverken Harald eller jeg våget å komme så nær at vi kunde høre ordskiftet.

Rimeligvis gikk det her som det så ofte går når begge parter er på sin post, at den ene efterhånden slo noe av på sine fordringer, mens den annen øket på tilbudet. Omsider reiste de sig fra stenhellen som forlikte, uten at Harald denne gang hadde ansett det nødvendig å ta til romflasken, som dog her kanskje vilde ha utrettet mer enn på Holmen, for vi fikk senere erfaring for at Iver var en god venn av det sterke.

Da avtalen var sluttet gav Iver sig i ferd med å stelle sine kløvgreier i stand og lage sig til turen. Vi derimot gikk ned på vollen nedenfor postveien og skjøt til måls med våre respektive rifler. Jeg hadde nylig fått en kammerladnings-rifle fra Kongsberg, en av de første som var laget til privat bruk. Harald og Herman hadde derimot munnladningsrifler med løp som var 1 meter lange. Vi trodde nemlig dengang at det var en nødvendig egenskap ved en rifle at løpet var meget langt.

Jeg har alltid hatt en stor tilbøielighet til å skyte til måls med rifle når og hvor som helst dertil gis bekvem anledning. Følgen herav er at jeg i regelen øder langt mere krutt og bly på en sådan tur enn mine kamerater. Heldigvis har jeg i mange år hatt samme kaliber som Harald, således at jeg har kunnet bruke hans ammunisjon, og jeg har da i regelen ikke bare skutt op mitt eget forråd av kuler på sten og stubb, fjellvegg og husvegg, men ved å låne av Harald som – skjønt meget økonomisk – allikevel er gavmild, sørget for også å få bortskutt hans forråd før vi har forlatt fjellet.

Det var da også denne gang bare Herman og jeg som skjøt med våre rifler. Harald, som året før hadde skutt en rein og derfor behandlet oss to, som også var yngre enn ham, med en viss overlegenhet, la sig i solbakken, så på oss og røkte sin snadde. Hans rifle var naturligvis så nøie innskutt at ingen ytterligere prøve behøvdes, og dessuten så vel innpakket at den hverken måtte rokkes eller røres før vi kom på seteren.

Neste dag tidlig om morgenen drog vi avsted med 2 kløvhester og 1 ridehest som Herman og jeg avvekslende benyttet mens Harald gikk hele veien, ikke nettop fordi han mindre enn vi kunde trenge til å hvile litt innimellem på hesteryggen; men han har alltid hatt visse prinsipper til fjells, og blandt disse er også det at han aldri rir hverken op eller ned. Det hører ikke med til det rette fjelliv eller jegerliv, sier han, det kan passe for budeier og slike dovne «kropper» som Herman og mig. Sin tunge 10-punds rifle bærer han også alltid selv. Å legge den på kløven kan være farlig. En lang rifle tar lett bort i busker og grener, og dessuten hender det ikke så sjelden at kløven faller av hesten.

Veien fra Løisnes til seters fører først op gjennem et trangt dalføre der her, som alltid, har en fjellbekk i bunnen og bratte, til dels maleriske fjellskråninger på begge sider. Har man nådd Bakkeseteren, begynner man å tape synet av bygden, mens derimot høifjellsviddene trer mer og mer frem. Fra Bakkeseter til Løisnes- eller Åmotseter, hvor vi foreløbig aktet å ta kvarter, er det omtrent en halv mil når man går bent frem; men da vi hadde dagen for oss og godt vær, gikk vi over Gullhaugseter, omkring hvilken der finnes flere småvann med prektig, stor ørret og riktig godt rypelende.

I et av vannene lå et par lom og noen svartender som Herman og jeg hadde en unektelig noe gutteaktig lyst til å skyte til måls på med våre rifler; men Harald bød oss uten videre å la dem i fred, og vi måtte lystre.

På Åmotseter blev vi naturligvis vel mottatt av budeien, da husbonden selv eller seterens eier, hr. Iver, var med oss. Budeien visste om at vi kom, og alt inne i selet var derfor blankskurt og i orden; men da vi trådte inn syntes det allikevel som om hun ennu hadde meget travelt med å pusse op. Hverken Iver sa goddag til henne eller hun til oss.

«Kjem dæ heimfolk?» ytret budeien til Iver.

«Ja, oss kjem heimante,» svarte Iver.

«Kos står te heime?» spurte hun.

«Å jau, oss leve bra.»

«Du ha frammande kara me deg, ser æg.»

«Ja, dæ æ nogre kara som ha hug te å sjå seg um i fjelle.»

«Å ja, dæ kan vera morosamt, nå dæ æ vakkert vær. Dokk får sjå te at dokk får sitta!» Dermed gikk budeien ut og kom inn igjen med en stor bolle melk som hun først rakte Iver med bemerkningen: «Kanskje du kan vera tyste.» Til aftens fikk vi en melkeringe med fingertykk fløte som naturligvis smakte oss byfolk ganske ypperlig. Økonomen slog derpå op sin feltseng og gikk straks til køis, Herman og jeg fikk budeiens seng, Iver la sig på gulvet ved peisen, og budeien med gjetergutten gikk bort på naboseteren.

Neste morgen drog Harald, Iver, Terje, gutten vår og jeg av sted til «Hallandshytta», et félæger eller liten stue som ligger omtrent 5 fjerdinger i øst for Åmotseter. Her skulde vi holde til noen dager for å se oss om efter rein. Hytten ligger nemlig nesten like i reinens «strak» eller dens vei på nord- og sydgående, og man kan herfra gjøre turer dels nordover mot «Kvienfjellet», dels sydover mot «Lyngkampen». Begge disse fjell er kjent for sine ypperlige «reinsvon». Reinen går ikke lenger sydover enn 1–1½ mil søndenfor Lyngkampen. De samme flokker som trekker så langt sydover, ferdes også til sine tider langt nordpå eller går like til Rondane. Det beror som bekjent vesentlig på hvorledes vinden i lengere tid har stått, om det finnes rein i en trakt eller ikke, da flokkene i regelen alltid trekker mot vinden. Nu hadde vinden i lang tid vært nordlig, og det var derfor dessverre for oss sannsynlig at de sydlige trakter av det terreng vi befant oss i, var «vonlause». Men en eller annen bukk, især gamle dyr, kan undertiden hele sommeren igjennem gå helt alene for sig selv hist eller her på uberegnelige steder, uansett vær og vind, og hadde vi lykken med oss, mente Iver, kunde det hende at vi fikk se et slikt dyr. Herman som gjør sine fjellturer hovedsakelig for sin helbreds skyld og derfor bare sjelden innlater sig på noe så anstrengende som å gå efter rein, blev igjen på Åmotseter sammen med Diana og Chasseur. Han aktet å fordrive tiden dels med å fiske småørret eller såkalt «kjø» i Tromsenelven i nærheten av seteren, dels med å gjøre visitter omkring på nabosetrene for å få sig en passiar med budeiene, selv sittende ved peisen med snadden i munnen mens budeien skurer melkekoppene eller har annen syssel inne i selet. Således beskjeftiget går passiaren alltid bedre enn om budeien skulde sitte på benken bare for å snakke med «frammandkaren».

Ut på dagen begynte det å «drype lite tå skjya» som Iver uttrykte sig, eller striregne efter vår mening, og da vi kom frem til Hallandshytten, var marken så våt at det ikke kunde nytte å slå op et telt som vi hadde med og som vi hadde tenkt å overnatte i, da vi av Iver hadde hørt at hytten skulde være ytterst dårlig. Vi måtte derfor finne oss i å ligge i denne. Harald og jeg fikk naturligvis sengen eller sengkarmen som det fantes litt høi i, Iver og Terje la sig på gulvet i sine våte klær med kløvsalen som hodepute. Harald lå innerst ved veggen, jeg ytterst, og da det led utpå natten våknet jeg ved å føle mig helt våt av at det hadde dryppet ned fra taket. Hadde jeg ikke nylig opholdt mig ved Grefsen Bad og således vært vel vant med det våte og kolde, vilde jeg rimeligvis ha fått en forkjølelse på halsen, men jeg slapp fra det uten minste mén, og jeg har senere merket at man oppe i fjelluften tåler å utsette sig for meget som man nede i byluften rimeligvis vilde bli dødssyk av.

Den 5. august tidlig om morgenen drog Harald, jeg og Iver med sin reinhund «Passop» avsted efter rein. Da både jeg og økonomen var helt ukjent i trakten, måtte vi naturligvis la Iver rå for i hvilken retning vi skulde gå.

Terje blev tilbake ved hytten for å «røske einer» så vi kunde ha tilstrekkelig brennefang til å koke kaffe med og til å varme og tørre oss ved om det blev nødvendig efter dagens jakt.

Efter Ivers råd og på grunn av vindens retning tok vi veien hen til et dalføre som strekker sig i sydøstlig retning fra Hallandshytten og heter Elådalen.

Iver påstod nemlig at ensliggående eller såkalte «overgående», det vil si gamle reinsbukker, pleide å gå der i dalen, især når det var overflod av molter på myrene. Elådalen er temmelig bred og består av store moltemyrer hvorimellem av og til finnes enkelte tørre rabber bevokset med lavt bjerkekratt.

På en rabbe hvorfra man hadde god utsikt over flere av myrene i dalen, satte vi oss for å få oss en bit mat, efter opfordring av mig som har den feil ikke å kunne spise tidlig om morgenen, mens Harald derimot har den gave å kunne få ned 3–4 store tommetykke smørbrød kl. 5 om morgenen eller i det samme han står op av sengen. Alt imellem mens vi spiste så vi oss omkring med Haralds utmerkede kikkert.

«Pleier det virkelig ofte gå rein her i disse myrene?» spurte jeg Iver med en høi grad av tvil om muligheten.

«Hau si?» (hvad sier du), «gå rein her, ja, dæ kan du forlate deg på at ’en fins her sommetier,» svarte han; han hadde den vane med et «Hau si» alltid å spørre op igjen, selv om han hadde hørt godt nok hvad man sa, og heller ikke forlangte nogen gjentagelse.

«Har du skutt rein her, du da?»

«Hau si, skåte rein, å nei, inte just dæ, men erdølene (folk fra Storelvdalen) ha skåte mångein bukk herikring.»

Iver hadde imidlertid lagt sig på maven på toppen av rabben, og med storkikkerten for øiet undersøkte han terrenget omhyggelig. Han var den som var kjent og således visste hvor man især skulde lete. Blandt reinjegere har jeg truffet enkelte som har en nesten instinktmessig begavelse til å opdage dyr, på samme måte som enkelte botanikere har til å finne de planter de leter efter. Forresten beror det naturligvis for begge hovedsakelig på nøie kjennskap til terrenget, eller på at man ikke kaster bort tiden med å lete på slump, men bare der hvor man av lang erfaring vet at det kan være «von» eller sannsynlighet for å finne det en leter efter.

Efterat Iver hadde beveget kikkerten både hit og dit, høit og lavt, så jeg at han til slutt holdt den vedholdende stille på samme punkt.

«Nå, ser du noenting?» spurte jeg.

«Hau si, ja no ska æg fortelje dokk dæ, at æg sjer rein.»

«Er der mange?»

«Nei, dæ æ ein bukk, å han ha so digre hodn, at æg trur mest, dæ må vera den sama storbukken som han Pernilius å æg gjekk itte ifjor i samfulle tre da’e uten å komme ’en på holl.»

Harald og jeg blev naturligvis meget ivrige efter å få se dyret, og Harald fikk først kikkerten.

«Sjå itte dar te vingstre tå dæ vesle kjenne beint hitafør den store haugen me bjørka på,» forklarte Iver; men Harald kunde aldeles ikke få øie på noen reinsbukk. Så fikk jeg kikkerten, men det gikk ikke mig bedre.

«Kan dokk inkje få auga på ’en?» spurte Iver, «å nei, dokk æ ovane endå me å skjilje dyr frå alt anna på marka; æg kan sjå ’en me bære auga no, æg veit kor ’en ligg.»

«Still kikkerten bent på den,» sa jeg, «og legg den fast i stillingen så vi bare behøver å legge øiet til!»

Iver så gjorde og utbrøt i det samme: «No reiste ’en seg å går å beite, no æ dæ inkje fårle å sjå ’en.»

Nu fikk da også vi øie på den, og da vi kjente pletten hvor den gikk, var det også mulig for oss å se den med bare øinene. Vi blev naturligvis høilig opkvikket ved det heldige treff å få se dyr allerede første dag, og det enda en storbukk eller «overgående latbukk», som ikke pleier å være så vanskelig å komme på hold som en flokk simler og småbukker. Imidlertid forhastet vi oss ikke, men satte oss til å spise igjen, da det efter Ivers mening var uvisst når vi senere kunde få leilighet til å ta oss en bit mat. Jeg har også senere ofte sett gamle reinjegere gjøre det samme. Straks de på lengere hold har opdaget rein, er det første de gjør å ta til nisteskreppen og få sig mat. Men min egen erfaring har derimot lært mig at man alltid gjør rettest i straks å gå på, dels fordi der kan komme folk gående og skremme eller «vinde» dyrene, dels fordi andre jegere kan være i farvannet, dels fordi dyrene kanskje nettop kan stå på et gunstig lende når man opdager dem, men ved å gå snart kommer over på ugunstig terreng. Ligger dyrene, kan man like så godt eller helst holde måltid så nær dem som mulig enn langt fra dem. Men Harald rettet sig efter Iver, og jeg som den yngste måtte naturligvis rette mig efter Harald. Vi fortsatte altså vel til mote vårt måltid, tendte så snaddene våre og lunket så av sted i nordøstlig retning for å komme under vinden. Midt gjennem dalen rinner en temmelig stor bekk. Denne fulgte vi til vi fikk vinden rett på oss fra den kant hvor vi visste at bukken skulde gå. Harald som alltid er forsiktigheten selv, begynte allerede nu å snakke ganske sagte eller hviske, uaktet vi var flere tusen alen fra bukken og den således rimeligvis ikke vilde ha hørt oss selv om vi hadde skreket høit.

«Her skaut han Pernilius tre dyr ifjor,» fortalte Iver og pekte på en liten moserabbe tett foran oss; «fyst skaut han en bukk på kort holl dar i myra, so greip han refla mi å skaut ein te dar i bakken, å so fekk han refla te ein erdøl som va i lag me oss, å slengde ette hopen, då ’en strauk, å jagu’ råkte ’en trie dyre dar burte i hallingen burtom bekkin!»

«Ja, det er nu vel nok det, min kjære Iver,» mente Harald, «men nu får vi vel prøve på å komme frem på bukken vår, ellers kunde den gå fra oss.»

«Hau si, gå frå os, å nei, æg tænkje han legg seg no, klukka går te 12,» mente Iver.

Imidlertid gikk vi smått fremover med vinden rett på oss.

«Sjå, sjå på honden!» utbrøt Iver, «no ha ’en fåt være tå dyre.» Dette var heller ikke til å ta feil av. Passop hadde hittil gått ganske smått og rolig; men nu reiste den sig plutselig på bakbenene med snuten i været og vilde avsted, så Iver måtte slå kast om hånden med båndet han leidde den i. Vi kunde ennu gå frem over myren et godt stykke i skjul av en rabbe uten å behøve å huke oss ned. Derfra fikk vi igjen øie på bukken. Den gikk ganske rolig omkring på myren og la sig straks efter, som Iver hadde spådd. Som disse dyr pleier la den sig således at den hadde vinden i nakken. Den kan da lukte fra den kant vinden kommer og se i den retning hvorfra den ingen lukt har. Av dyrenes stilling når de ligger kan man således alltid slutte sig til hvorledes vinden blåser nettop der hvor de har valgt sin hvileplass. Hesten til fjells pleier også alltid når den står stille eller ligger å innta en slik stilling at den har vinden i nakken.

Lenger frem på myren, litt til venstre, var der en lav rabbe som vi blev enig om å prøve på å dra oss bort til mens dyret ennu lå. Iver bandt hunden sin fast til en sten, og den blev liggende rolig ved siden av nisteskreppen. For å nå rabben var vi nu nødt til å krype på alle fire bortover myren langs med og til dels nede i en grøft hvor det rant noe vann. Det var enda en trøst at myren var besådd med de deiligste fullmodne molter, så vi alt imellem kunde delikatere oss med disse. Dyktig våte på albuer og knær og med støvlene «mette» av vann nådde vi endelig frem til den siste rabbe. Harald vendte nu lueskyggen bakut mot nakken og trakk den grå brem ned over pannen like til øienbrynene, før han våget å kike over rabbeskrenten. Jeg turde naturligvis heller ikke annet enn følge samme forsiktighetsmanøvre.

Bukken lå imidlertid fremdeles på samme sted, og det viste sig nu at avstanden fra rabben var langt større enn det fra først av hadde sett ut til. Det kunde derfor ikke være tanke på å skyte, aller minst mens bukken lå. Omtrent 50 skritt lenger frem var der nok en lav rabbe hvorfra man muligens kunde våge å skyte; men i det samme reiste bukken sig, og vanskeligheten blev derved meget større. Iver og jeg forsøkte imidlertid krypende på maven å dra oss inn til rabben, mens Harald blev liggende igjen bak en busk og signaliserte til oss hver gang bukken løftet hodet op og så sig om. På denne måte nådde vi ubemerket frem, men ennu syntes det å være fortvilet langt hold. Jeg hadde riflen liggende på anlegget på en tørr briskerot og lå en stund slik og ventet på at bukken muligens kunde komme gående nærmere inn på oss. Men nei, den fjernet sig tvertimot fra oss. Imidlertid hadde Harald også nådd bort til oss.

«Jeg tror jeg klemmer på,» hvisket jeg til Harald, «det kan ikke nytte å ligge her og vente lenger; bukken går fra oss.»

«Å, nei da, det er altfor urimelig langt,» mente Harald.

«Det er ikke lenger enn at «langslænga» – som vi hadde døpt min Kongsberg-rifle – når frem,» mente jeg.

Istedenfor å svare noe til det satte Harald stilltiende tommelfingeren på nesen sin og strakte lillefingeren mot mig, med det mente han rimeligvis tydeligere enn med ord å ville antyde at det var aldeles urimelig av mig å tenke på å skyte.

Kanskje noe ergerlig over denne mimik dristet jeg mig til en gang mens bukken holdt hodet nede i marken, å løfte mig så høit op at jeg fikk se over myren mellem oss. Jeg anslo avstanden til omkring 250 meter, la mig ned igjen, slo op 200 meters siktet, holdt kornet i høide med ryggraden og klemte til.

I det samme det smalt «kantet» bukken på ryggen med alle fire ben i været. Hurra! ropte vi alle tre. «La igjen!» sa Harald. Det gjorde jeg da også, men det var overflødig denne gang. Bukken rokket bare en eneste gang litt på hodet og blev så liggende urørlig.

Iver gikk nu tilbake efter Passop, lot den få vinden fra dyret og gikk så bent over myren inn på bukken. Harald og jeg fulgte efter med spente haner på riflene våre for det tilfelle at den skulde forsøke på å reise sig.

Da hunden var omtrent 50 skritt fra bukken og kunde se dyret, skjøt Iver av riflen sin for hundens skyld, sa han, og lot den så komme frem og slikke av blodet.

Dette var efter den erfaring vi senere har fått et fullstendig misgrep av Iver i reinshunddressur. Følgen av å skyte idet hunden ser dyret, og så straks la den komme frem og slikke blod eller bite i det, vil være den at hunden når den efterlates bunden og hører skudd, vil bli ytterst utålmodig efter å komme avsted og kanskje slite sig løs eller sette i å hyle.

Den får tidsnok skjønn på skuddets betydning eller hvad den har å vente sig efterat et skudd er falt uten at man gjør sig umake med å lære den det. Man bør endog undgå å la den se levende dyr mens man «stiller» efter dem eller følger deres spor; for den får ellers lett den uvane å bruke øinene istedenfor nesen.

Kulen fra «langslænga» hadde gått gjennem bukken temmelig høit oppe under ryggraden, tvers gjennem lungene og «avskåret livåren», sa Iver. Derfor «bråstupte» den slik som den gjorde.

Vi målte nu avstanden og fant at den var temmelig nøiaktig 250 meter. Å treffe enkelt dyr dødelig i bogen på lenger hold enn 200 meter er, efter all den erfaring vi senere har fått, alltid en slump med hvilken som helst slags rifle. Dette var derfor ikke bare mitt første, men er også mitt lengste og rimeligvis mitt heldigste skudd på rein.

Bukken var ikke akkurat noen «storbukk», men likevel et meget vakkert dyr med vakre horn, antagelig 4 år gammel. Den hadde fråtset i molter den dag, for moltegrøten rant ut av munden på den mens den lå på marken.

Dette var omtrent ved middagstid.

«No får dokk te å flå bukken å lemme ’en sunde, mæ æg går te Hallandshytta ette gampen å han Terje,» sa Iver, og heri var vi enige med ham.

Det var imidlertid første gang vi innlot oss på den slags arbeid, og det gikk derfor både smått og dårlig fra hånden. Alt imellem gikk vi noen skritt bort på myren, spiste oss mett av molter, tendte snaddene våre, og så til å flå igjen. En gammel reinsjeger vilde helt alene ha «snudd» (flådd) bukken på en halv times tid, men ikke slik med oss. Harald kom av vanvare til å stikke hull på tarmene, og jeg glemte å «underbinde velendet». Lukten av det innhold som herved kom ut var derfor ulidelig, men vi ænset det ikke stort i gleden over å ha skutt en stor bukk på første dags jakt. Endelig hadde vi flådd og sønderlemmet den, og ventet nu bare på at Iver skulde komme tilbake med hest og kløvgreier. Men vi ventet og ventet, og der kom ingen Iver.

Rusket og koldt var det der vi satt på den åpne myren uten noe ly, og så begynte tåken å komme. Vi hadde sett den før stå som en vegg nede i dalen, men nu kom den hurtig drivende opover i hvit, tykk og tett masse. Det så ut omtrent som om all verdens bomullsballer var revnet og alt deres innhold puffet og rullet opover mot oss. Alt eftersom den kom nærmere, kunde vi se hvordan den trengte sig inn overalt, gjennem buskene, inn i urene, under stenene og opover tindene. Alt fylte, dekket og skjulte den med sine uhyre hvite masser. Oss enset den ikke mer enn alt annet, men hyllet også oss inn i sitt hvite slør og drog så videre og videre op gjennem dalen.

Der satt vi og hadde ikke annet å gjøre enn å bli sittende, for i slik «stinn» skodde var det ikke å tenke på for oss å finne frem til Hallandshytten. Kom ikke Iver, vilde vi være nødd til å bli på myren om natten.

«Vi får prøve å gjøre op varme,» mente jeg. Så til å røske tørrved og hugge ned en del gamle vindtørre bjerkestammer.

Å ja, efter en del strev med å få den våte never til å fenge lyktes det endelig, og da ilden først hadde fått tak, sparte økonomen ikke på brenslet, men gjorde op et bål så stort at vi gjerne kunde ha stekt en hel okse. Harald forsøkte da også å steke noen stykker reinskjøtt over glørne, men uten salt vilde de ikke smake. Passop spiste dem derimot med synlig behag.

Endelig så vi Iver komme frem i tåken på myren. Stor var han i virkeligheten, men helt gigantisk tok han sig nu ut i halvmørket og skodden.

Kjøttet lot vi ligge til neste dag til avhentning av Terje. Vi hadde nok med oss selv om aftenen i mørket og med å finne veien til Hallandshytten, og fortvilt lenge syntes vi det varte før vi nådde frem.

Neste dag gikk vi i deilig blankt solskinnsvær en tur til Lyngkampen, hvorfra man har god utsikt til flere kanter; men selv om luften var så ren og klar at vi kunde se milelangt i flere retninger, «fornam» vi dog intet annet enn «øik og ku», heller ikke fant vi noe steds så ferske «slag» eller spor efter dyr at Passop vilde ense dem.

Da det således var liten opfordring til å gå videre på det uvisse, foreslo Iver at vi skulde koke oss en kopp kaffe. Han hadde nemlig slik som især østerdølene pleier, kaffekjel med tilbehør, ikke å forglemme en flaske med fløte, med sig i skreppen, dessuten noen fete tyristikker til å kveike på med; for kniper det om ved så kan man også koke alene ved hjelp av disse og tørr reinmose.

Vi gikk ikke langt før Iver fant det østerdølene kaller et «tilfelle», det vil si en lun, hyggelig plass i ly for vinden bak en berghammer, med sol og skygge efter behag, med rinnende vann tett ved så klart som duggens dråper, og så vidt brennefang at man kan få en kaffekjel i kok.

«Har du fiskeskinn med dig til å klare kaffen da, min gode Iver?» spurte Harald da vi hadde leiret oss i «tilfellet» og kjelen var kommet i kok.

«Hau si, fiskeskinn, nei dæ ha æg gløimt, men æg veit fire rå te å klåre ’en me, å nytta inkje dei, so veit æg endå et femte, som aldre slår fei.»

«Hvad er det for et da?» spurte jeg.

«Jau, dæ æ dæ, at oss drikk ’en slik ’en æ, å go ska ’en bli, når oss ha slikt rindendes vatten som her.»

«Vet du hvad det kommer av at vannet alltid rinner da, Iver?» spurte Harald.

«Hau si, at vatten renn? Nei, dæ veit æg inkje, æg ha’kje studert på, kvafyre vatten renn, vind blås, å regn fall, men dæ ha vel si årsak dæ au.»

«Ja, det har det,» sa Harald og fortalte at det engang i gamle dager var en mann som studerte slik på hvorfor vannet alltid rant nedover at han til slutt i sin fortvilelse over ikke å kunne finne årsaken, stupte sig på hodet ned i hølen som han satt ved, og druknet.

«Han la’ no hugue sit altfor mykje i bløit, han,» sa Iver, som ganske sant var.

Da vi ut på dagen kom tilbake til Hallandshytten, var også Terje kommet med kløven, og neste dag drog vi i triumf tilbake til Åmotseter med kjøttet i meisene og hodet med hornene ragende høit op over kløvsalen. På veien møtte vi et par «kropper» som naturligvis stanset og vilde ha beskjed, men dog ikke straks buste på med direkte spørsmål, hvilket efter bondens begrep om decorum hverken er jeger- eller gentlemansmessig.

«Godt mot å go dag!» sa kroppene.

«Go dag igjen!» svarte Iver.

«Karene kjem frå fjelle?» ytret den ene kroppen.

«Ja,» svarte Iver, «oss kjem frå Hallandshytta.»

«Han æ godt vær i fjelle idag,» sa den andre kroppen, han skulde også si noe.

«Ja, idag gulna åkren heime i bygden,» mente Iver.

«Karane ha skåte rein?» spurte første kroppen.

«Å ja, oss skaut ein bukk igår i Elådalen,» svarte Iver.

«Dæ ha vore eit gjilt dyr, sjer æg på hodna!» sa den andre kroppen.

«Ja, dæ va ein utrule lækker bukk,» svarte Iver.

«For otte da’e sia,» fortalte første kroppen, «va æg inne i fjelle ette øik, då såg æg ein hop på 30 dyr tit sønna før Lyngkampen, men dæ va likt te at dyra va skræmde, før dei rækte fort nordover.»

«Ja, so ha dei vel reist te «Kvia» hell «Breijore» då,» mente Iver.

Dette var en velkommen tidend for oss som nettop tenkte på å dra nordover til Åsdalseteren.

Ut på eftermiddagen kom vi tilbake til Åmotseteren, hvor Herman hadde tilbragt tiden i makelighet blandt budeiene, men forøvrig nok kjedet sig en smule, og han blev derfor synlig glad over å se oss så snart igjen. Dette var ennu mer tilfelle med Diana og Chasseur som intet hadde hatt å gjøre. Deres voldsomme gledesytringer stanset allikevel plutselig idet de fikk lukten av kjøttet i kløvmeisene, og veslemor Diana gav mig både med blikk og med visp med halen aldeles tydelig å forstå at et stykke av kjøttet vilde finne hennes ubetingede bifall. Alle hunder liker særlig godt reinskjøtt eller foretrekker dette for alt annet kjøtt. Chasseur som også vilde snuse på kjøttet i meisene, kom derved op i et muntert slagsmål med Passop, reinhunden, som lå ved disse og ikke vilde tillate ham eller noe annet dyr å komme dem nær.

LITT BEKKASIN- OG RYPEJAKT

Setervollen. – Bekkasiner. – Rypetrakter. – Chasseur og Diana. – Rypehønen.

Neste dag hvilte vi eller holdt rastdag, badet oss i seterbekken og solte oss på setervollen hvor vi hadde slått op vårt telt.

Efter middagsmåltidet som bestod av stek og molter, kom budeien Ømjør med kaffekjelen ut til oss på setervollen. Mens vi lå der i ro og mak foran teltdøren med en herlig utsikt over fjellviddene moret hundene sig med å springe omkring på gressvollen. Men rett som det var fikk Diana plutselig en teft av noe som fikk den til fra lek og spas med Chasseur å gå over til alvorligere fakter med nesen i været og vispen med halen, akkurat som om det skulde finnes noeslags edelt fuglevilt inne på setervollen. Chasseur sluttet sig også til den, og efter å ha avansert et stykke nedover mot noen viekjerr stod de stille begge to. Harald var for vantro til å anta at det kunde være annet enn markmus eller et småfuglreir, og Herman for makelig eller for lite jaktivrig til å røre sig. Jeg sprang da inn efter haglbørsen og gikk ned til hundene. Op kom en dobbeltbekkasin som tok flukten skrått opover mot seteren. Harald og Herman som så at jeg kastet børsen til kinnet med løpet halvt op mot dem, spratt begge to op av sin makelige stilling akkurat som om de skulde være blitt bitt av en huggorm, og sprang bak husveggen. Så falt skuddet, men bekkasinen var for langt unda og jeg bommet. Den kastet sig dog igjen innenfor setervollen, og jeg skjøt både den og to til som lå lenger nede.

Dette var et fingerpek til oss om for fremtiden ikke å undlate å gjøre en visit innom på setervollene, og det har senere vist sig at man ofte finner bekkasiner på gressrike setervoller, ja, det hender også at man finner enkelte rypekull innenfor «hafallen» eller gjerdet om setervollen, når der på denne som man ofte ser står igjen enkelte vierbusker.

Den 9. august gikk vi avsted efter ryper. Det var nemlig dengang ennu ingen lov om fredning av disse, og den trengtes heller ikke. Medlemmene av kompaniet var nesten de eneste som eide fuglehunder, og vi pleide aldri på våre fjellturer å skyte mer fuglevilt enn vi selv behøvde til fortæring.

Rypen har et overordentlig vidstrakt terreng. Mens barfuglens terreng i tidens løp er blitt innskrenket og fremdeles innskrenkes alt efter som skogene ødelegges, er rypens terreng av samme grunn blitt utvidet. Man finner den i større og mindre mengder ikke bare på våre egentlige storfjellsvidder, men i regelen også på enhver bar kolle som stikker op hist og her i skogterrenget. Hvor som helst man fra Gudbrandsdalen eller andre dalfører kommer så høit til fjells at nåleskogen forsvinner, kan man vente å få se rypen. Efter forstmester Barth utgjør «det felt hvor dalrypen har sitt rette hjem, sine egentlige tilholdssteder», ikke mindre enn «1600 norske (3600 geografiske) kvadratmil eller 3/5 av hele vårt lands flateinnhold». Bare en ganske ubetydelig del av dette uhyre terreng er hittil optatt av jegere med fuglehund, og antallet av de ryper som skytes for hund, er aldeles forsvinnende lite mot hvad som fanges med snarer. Således blev det i det gode rypeår 1875 bare i Foldalen fra høsten og til juletider fanget ikke mindre enn 36 000 ryper.

Om sommeren finner man ikke rypen lett med mindre man har hund med sig. Av frykt for hauken flyr den ikke gjerne op, men foretrekker å gjemme sig unda i lyng og kratt, som Petter Dass sier:

«Den haver i Lynget saa hemmeligt Hul,

At hvo det vil finde, vel ti Gang i Tull

Han løbe maa hisset og heden.»

Ukjent med terrenget tok vi veien henimot nordre Gopolseter. Her var vi først innom i et sel og fikk oss et prektig «moltesold» (molter og fløte), hvorpå vi undersøkte setervollen og skjøt 4 bekkasiner.

Fra Gopolseteren strekker der sig et umåtelig stort vier- og rypelende helt nordover til Kvienfjellet, over 1 mil langt. Den nordligste del av samme har navnet «Breijordet». I den søndre del er vierkjerret så høit at man har vanskelig for å skyte, men efterhvert som man kommer nordover blir det lavere, og heldigvis holder rypen i den beste jakttid mere av å opholde sig i det lave enn i det høie vierkjerr.

Et mindre, men ypperlig rypelende finnes mellem Thorsgardhøgden og Høgtinden, langs begge sider av Tromsenelven. Alene her vil et par jegere i gode rypeår ha jakt nok i flere dager.

De beste rypetrakter finnes dog efter senere erfaring ennu sydligere, nemlig omkring Kaldholseter og Nyskollaseter sønnenfor Lyngkampen. Her er viddene så store at flere jegere kan gå der i mange dager uten å høre knallet av hverandres børser. Vierkjerret er her i almindelighet lavt, og setrene ligger like inne i terrenget, slik at man ikke behøver å gå mange hundre alen fra seterdøren før man kan se hunden stå og en rypeflokk ruse op med pater familias i spissen, skrattende sitt velkjente arrakkakaka! Vi skjøt på vår tur den dag ikke mer enn 6 ryper og en stokkand, men det var nok til vårt behov for et par dager.

Mens vi på tilbaketuren til seteren fulgte en smal sti hendte det at begge hundene plutselig fikk stand midt på veien. Straks efter så vi en rypehøne komme langsomt spaserende frem på stien slik at den tydelig kunde sees av hundene, og ikke nok med det, men den opførte sig som om den var lam i vingene og ikke kunde fly, for å lokke hundene til å springe efter sig og derved avlede deres opmerksomhet fra ungene så disse kunde få tid til å fly sin vei. Hundene stod dog ganske fast, Chasseur urokkelig som en klippe, men Diana som var ganske ung, begynte å skjelve over hele kroppen. Med tindrende øine og opløftet forben fulgte den rypens bevegelser. Da denne merket at dette puss ikke nyttet, var moderkjærligheten så stor at den for å redde ungene fløi bent i hodet på Chasseur. Allikevel holdt Chasseur ennu stand, men Diana! Hei, Diana! Fy, Diana, ici! ici! Naturen gikk over optuktelsen. Diana holdt sig ikke lenger, men ruste avsted efter rypen som fikk den til å forfølge sig langt ut over en bløt myr hvor hunden plasket og maste i mudderet. I det samme fløi ungene pipende op av lynget og tok veien til en ganske annen kant. Da moren syntes at den hadde fått hunden langt nok av veien, blev den plutselig god igjen i vingene og fløi avsted i den retning hvor ungene hadde flyktet. Imidlertid stod Chasseur fremdeles på samme sted hvor den hadde stått. Jeg gikk da bort til den, og ganske riktig, like under nesen av den lå en rypekylling flattrykt nede i lynget. Jeg nærmet hånden langsomt ned over den, tok den med et raskt grep og lot den krype inn i venstre frakkeerme. Da hunden igjen sprang avsted, satte jeg kyllingen i fart i den retning hvor de øvrige var fløiet. Kort efter kunde vi høre hvorledes rypemutter med sitt ak-ak-ak! lokket kyllingene sammen. Jeg håper at den ikke bare fant dem alle, men at den også fikk ros av sin husbond for den dødsforakt den hadde utvist først ved å fly i hodet på gamle Chasseur og derpå lokke unge Diana efter sig.

FRA ÅMOTSETER TIL ÅSDALSETER

Imsdalsvann. – «Draumen min! Draumen min!» – Ekko. – Fiskebu. – Vegetasjon. – Gamle-John. – Ragnhild. – Vesle-John.

I det vakreste solskinnsvær forlot vi neste dag Åmotseter nettop som Ømjør, budeien, efter å ha sagt farvel til oss og ønsket oss «Lukke på reisa!» slapp kyrne ut av fjøset.

Hun hadde fått rundelig drikkepenger for sitt bryderi med å steke fugl og lage mat til oss samt koke grøt til hundene, og hun lokket derfor kyrne avsted med sig den morgen ikke bare i en muntrere tone enn dagligdags, men både hun og de tok spranget nedover langs seterkvégjerdet. I spissen sprang Liakoll skranglende med bjellen, så Morikoll, Timekoll og Venekoll, så Gulros, Leikeros og Mairos, så Kranselin og Lovelin, og sist av alle kom storstuten slentrende, åpenbart litt gretten over denne vilterhet så tidlig på morgenen.

Vår bestemmelse så tidlig på dagen var å nå frem til Ivers fiskebu ved søndre lmsdalsvann. Veien dit går over Midthøgden og langs østsiden av Bølhøgden. Ved Samtjennene stanset vi, kokte kaffe og spiste middag. Det skal være prektig, fet ørret i disse tjenn. At der lå ender ute på dem kunde vi se, og at der fantes bekkasiner i sivet rundt om dem opdaget Diana, som ikke kunde holde sig i ro hos oss mens vi spiste, men lurte sig til å snuse omkring og snart blev stående urørlig nede ved bredden av nærmeste tjenn.

«La henne nu stå, det skarn,» sa Harald, «siden hun aldri kan holde nesen sin i ro mens vi hviler.» Chasseur som var mere matkjær, lå nemlig rolig ved benene av oss. Diana blev da stående fast og urørlig, men vendte omsider hodet op mot oss og derpå ned igjen for likesom å si oss at den virkelig hadde funnet noe som var verdt å skyte, og at vi endelig måtte komme ned til den. Harald som efter et kvarters forløp fant at veslemor Diana nu hadde holdt stand lenge nok, gikk derfor omsider selv ned med sin solide, grovlødige børse, kalt «dobbeltstyggen», forsvarlig ladd naturligvis, og belønnet den med å spendere på en enkeltbekkasin et av sine skudd som alltid gir et mer enn almindelig dundrende ekko rundt omkring i fjellene. Bekkasinen falt naturligvis, ikke bare fordi Harald skyter godt og forstår å passe det rette øieblikk når man skal skyte på en enkeltbekkasin, men selv om han i en avstand av 30–40 meter holder en kvart feil, er det likevel umulig for noen fugl å undgå den uhyre sørpe av hagl som slynges ut fra «dobbeltstyggen»s munning.

Veien fra Samtjennene nedover langs Samtjennbekken til Imsdalsenden er nesten like så dårlig som de verste kløvveier i Bergens stift. Den er ikke alene bratt, men uret, humpet, kroket, trang og skogfull. Bare velvante kløvhester vil kunne klare sig nedover uten å rulle utfor eller overende eller miste kløven eller brekke benene innimellem klippeblokker og trerøtter. Både vi og hestene slapp dog derfra med hele lemmer.

Fra Imsdalsenden drog vi i båt op til Ivers fiskebu som ligger ved øvre ende av vannet. Det er to Imsdalsvann, øvre og nedre, og en elv mellem begge. Breddene langs begge vannene er høie og bratte, og ekkoet så merkelig etsteds oppe ved Øvrevann at man kan høre ganske distinkt gjentagelse av hele ordet «Ims–dals–vatn».

Ivers hytte ved Nedrevann var temmelig rummelig og hadde to sengesteder. Ildstedet var på eldgammel vis anbragt midt i stuen like under et røkhull i taket. Her op pleier Iver å ta sig en fisketur hver sommer, bo her 13–14 dager, kose sig, dovne sig, sole sig og fiske litt. Men usle greier hadde han. Han førte iallfall da vi var med ham, ikke annet med sig der op enn en «kopp» med gammel mark, og fiskegreiene bestod i en «reiv» (line) som hadde ligget i båtnaustet siden forrige år og på mange steder var avgnaget av mus. Men dengang, eller for omtrent 30 år siden, behøvde man heldigvis for ham ikke rare greiene for å få mere fisk enn man nu får med de fineste redskaper; for vannene og elvene var dengang ikke så forpisket av fluefiskere eller sopt over av oterdragere som nu, men fulle av hissig bitende ørret som grådig slukte de tarveligste fluer.

Vi blev dog snart fornøid av å bo i hytten hos Iver, dels fordi bekvemmelighetene var usle, dels fordi der var en besynderlig tristhet utbredt over det inneklemte, trange dalføre, det smale, dype, nesten alltid svartstille vann, ja, selv over elven som heller ikke forekom oss å rinne av sted med den sedvanlige sprudlende fjellbekkmunterhet, men meget mer lik en forbryter dumpt bruste henover en stengrunn som var dekket av sort og slibrig mose.

Man fikk uvilkårlig en angstfull følelse av at her enten hadde hendt eller vilde hende en ulykke.

Vegetasjonen omkring vannet var ingenlunde karrig. Tvertimot. Rundt fiskebua og flere steder langs vannet finnes meget rik gressvekst, og oppe i lien mellem uren og bjerkekrattet vokser frodige ville ripsbusker.

Det pleier derfor hver sommer å ligge en eller annen husmann her oppe en tid for å slå det frodige gress, inntil han har stappet full en eller to en miniature høiløer. Ut på vinteren kjøres høiet ned til bygden.

Men som sagt, vi lengtes efter atter å komme høiere op til fjells, og sendte derfor bud op til Ormseteren for å få to hester og en mann til å møte oss ved øvre Imsdalsvann, hvorfra det går kløvvei op til Åsdalseteren.

Budet som blev sendt avsted var en ung 17 års barbent, lyslét og usedvanlig vakker jente som sammen med sin far, en husmann, bodde i en nabofiskerhytte og nettop nu holdt til her oppe for å slå og høie det frodige gress. Hennes far John var en stor, staut kar, høi og bredskuldret, men skjønt ennu i sin beste alder hadde han dog allerede gråsprengt hår og så påfallende alvorlig og trist ut. Det var likeledes noe sørgmodig utbredt over datterens ansikt uaktet hun var så ung og syntes å måtte ha all grunn til å være livsglad og munter. «Hvad er det i veien med disse folk?» spurte jeg Iver, «har de nylig hatt sorg, de ser så tungsindige ut begge to?»

«Sorgj,» sa Iver, «ja, no ha han John hat mykje sorgj i si ti. Fyst so døyde kjærringa hans, men dæ æ no mange år sia, å so umkom sonen has, han Vesle-John, å dæ kan han inkje gløime.»

«Var det her?» spurte jeg.

«Ja, dæ va her, men æg ska fortælje dokk sia, korleis dæ gjekk te, nå oss æ kommin på vegen.»

Da Ragnhild, datteren, kom ned igjen fra Ormseteren med underretning om at en kar hadde lovet å møte oss med to hester ved Øvrevann, bragte hun med sig et knippe av ripsbusker med modne bær som hun bød oss med en undselig, men så tekkelig mine at Herman kom aldeles ut av likevekt og av en feiltagelse nær hadde kysset henne på hånden.

Vi lot tøiet vårt ferje op over vannet av Terje og gikk selv langs stranden. På veien fant vi deilige molter, og på flere steder i stien som vi fulgte, så vi friske slag efter elg.

Mens vi hvilte et steds på veien fortalte Iver følgende:

For tre år siden lå jeg her inne ved søndre Imsdalsvann på fiske, slik som jeg pleier hvert år. Da det led ut i august kom han John her op for å slå, og han bodde da i den stua som du så stod litt lenger nede ved elven. Han John hadde med sig både datter sin, hun Ragnhild, og sønnen sin, han Vesle-John, og enda en gutt som var litt yngre enn John. Disse to småkarene hadde det året fått lov til å følge med i fjellet for første gang.

Han John holdt svært av denne sønnen sin, kanskje fordi han syntes at han lignet ennu mer på mor sin enn datteren. En riktig vakker og snild gutt var det også, så en kunde nok vente sig at faren vilde få glede av ham. Han var vel på tolvte året da, tenker jeg. Han Vesle-John og kameraten hans, han Hans, var ofte innom hos mig og fikk sig agnmark for å fiske småkjø i elven med et par fiskestenger som jeg hadde laget i stand til dem, og du kan tro de hadde moro sammen disse to småkarene med å fiske og salte ned småkjøen i en kopp som jeg hadde lånt dem. De nente ikke å koke den, men skulde naturligvis akkurat som jeg lage rakefisk av den. Så var det en dag han Stor-John var ute på sjøen og tok op garnene og reiven, mens jeg var hjemme og satt nede i naustet for å bøte på en gammel not.

«Fra Imsdalsenden drog vi i båt op til Ivers fiskebu som ligger ved øvre ende av vannet. Det er to Imsdalsvann, øvre og nedre, og en elv mellem begge. Breddene langs begge vannene er høie og bratte, og ekkoet så merkelig etsteds oppe ved Øvrevann at man kan høre ganske distinkt gjentagelse av hele ordet «Ims–dals–vatn».»

H. Ludv. Vinje. fot.

Åsdalstjenn med professor Friis’ fiskebu så vidt synlig midt på billedet. I bakgrunnen ses til venstre «Gluggen» (1355 m.) og til høire «Storfjellet» (1436 m.)

H. Ludv. Vinje. fot.

Vi pleide å skiftes om å være på sjøen. Om morgenen vilde han John først ha sønnen sin med sig i båten, men så syntes han det var synd å vekke småguttene som ennu lå og sov, og så betenkte han sig og sa at de kunde være igjen hos Ragnhild, men bad henne at hun måtte passe vel på dem og ikke la dem gå alene ned til elven.

Da det led ut på formiddagen hadde de allikevel lurt sig bort fra hun Ragnhild og var strøket bent ned til elven med fiskestengene sine.

Det hadde regnet om natten, og det regnet så smått enda, så elven vokste, og da vet du at kjøa biter best. Rett som jeg satt der nede i naustet og tenkt på at vi skulde ha moro med å dra not når jeg fikk den i stand, kom hun Ragnhild farende inn og spurte om småguttene var hos mig, hun syntes hun hadde hørt et skrik, sa hun.

«Er de ikke hos dig da?» sa jeg og blev ille ved.

«Jo, nu var de inne hos mig for en liten stund siden, men i Jesu navn kom og bli med mig, de må være strøket ned til elven allikevel.»

Vi hadde ikke sprunget langt før Hans kom springende i møte med oss og skrek «at han John var reist på elva». Jeg tok da spranget nedover langs elven det forteste jeg vant, men jeg kunde ikke opdage minste tegn til Vesle-John. Først da jeg nådde elvemunningen, syntes jeg at jeg så noe likesom en liten arm rakt i været i siste strømskavlen, der hvor elven går ut i sjøen.

Så sprang jeg efter båten, men da jeg kom tilbake var det ingenting å opdage kan du vite.

Å ja, jeg fikk et annet bruk for noten den dag enn jeg hadde gledet mig til om morgenen. Vi hadde intet annet å sokne med, ser du, enn den, og vi fikk den da satt ut straks utenfor elvemunningen, men uhyggelig var det å dra den i land. Vi drog allikevel så fort vi orket, og vi blev nesten likesom glade og drog enda fortere til da vi så at Vesle-John var i noten; vi tenkte at det kanskje ennu kunde være liv i ham. Men Gud bedre oss, det var nok altfor sent. Vi forsøkte vel straks å gjøre hvad vi hadde forstand på for å få liv i ham igjen, men det var altsammen til ingen nytte. Så tok jeg da og bar ham op i stuen min og la ham på benken i kroken bak peisen. Så vakker han var, der han lå med sitt lysgule hår og bleke ansikt og lukkede øine, akkurat som han bare sov!

Hun Ragnhild, stakkar, begynte nu å gråte og klage sig så jammerlig at det var en ynk å høre og se på; hun lå på kne foran benken der vi hadde lagt gutten, med hodet hans i armen sin.

«Å herre Gud, å herre Gud, når han far kjem heim åtte!» klagde stakkars jenta, og jeg var ikke lett om hjertet jeg heller, kan du vite, når jeg tenkte på hvorledes jeg skulde fortelle det for han John, far hennes, når han kom tilba’rs.

Han Vesle-Hans fortalte oss nu at John endelig hadde villet vade ut på en stor sten i elven for å komme til å kaste ut i en høl hvor han trodde det måtte være store kjø. Hans hadde sagt at han ikke måtte gjøre dette, elven vilde ta ham; men John hadde alltid vært en dristig gutt, og ved å stø sig på fiskestangen kom han også ut på stenen, og hadde ikke før kastet i hølen før det bet. Han slengte også op på stenen en stor ørret; men i det samme slapp den av kroken, og da John skulde gripe efter den idet den vilde sprette ut i vannet, gled han selv ut i elven som her var dyp og stri og straks førte ham med sig nedover. Hans som var mindre og yngre, hadde ikke visst bedre råd enn å ta til bens opover mot fiskebua og skrike om hjelp.

Ut på eftermiddagen kom John hjem, og han må visst allerede nede ved stranden ha fått onde anelser da ingen av småguttene som ellers kom ned til ham for å se på fangsten og hjelpe ham.

Da han derfor kom op i stuen og så sig om, var det første han spurte efter: «Hvor er han Vesle-John, sønnen min, henne?»

Jeg reiste mig da op fra benken hvor jeg satt og gikk bort til John som stod midt på gulvet. Jeg la begge hendene mine på skuldrene hans og skulde forberede ham på sorgen, men han så på mig med slik forferdelse at jeg ikke fikk sagt annet enn: «Sønnen din – Vesle-John – hos Vårherre – i himmelen!»

«Draumen min! Draumen min!» stønnet han John og falt i det samme ned på gulvet som om han skulde vært skutt med en kule midt i hjertet.

«Fa’r, fa’r,» klagde hun Ragnhild, «dæ va mi skuld, dæ va mi skuld!» Men det var nu ikke mer hennes skyld enn det var min; det var nu vel så Vårherres vilje.

Da han John kom til sig selv igjen og sanset sig, fikk han vite hvorledes det var gått til, og spurte hvor gutten lå. Vi gikk da med ham bort i stuen min hvor jeg hadde lagt ham.

Da han så Vesle-John ligge lik der, så vakker med håret kjemmet langs nedover sine små bleke kinner, stønnet han igjen: «Draumen min, draumen min!» og falt på kne med hendene foldet og hodet hvilende på sønnens bryst. Han lå lenge slik og bad og snakket med Vårherre alene, og da han reiste sig op igjen, sa han som en sann kristen bør, så tungt det enn må være: «Herren gav, Herren tok, Herrens navn være lovet!»

Tidlig neste morgen tok John sønnen sin og bar ham ned til bygden. Han hadde gått med mangen tung bør i sitt liv, men denne var vel den tyngste han noensinne hadde båret; kanskje det var vel så tungt for ham å gå med sin døde sønn som for Abraham å gå med Isak.

Om natten lå han over i Gopolsele, der du var innom; men folk sa at han hele natten hadde ligget og grått med sønnen ved siden av sig på gulvet. Seng vilde han ikke ha. Da han to dager senere stod ved graven, la folk merke til at håret hans var blitt gråsprengt.

Året efter spurte jeg ham hvad han mente med de ordene han hadde sagt da han falt overende på gulvet i stum min.

Jo ser du, sa han John, natten før sønnen min «bleiv» hadde jeg en slik underlig drøm, likesom et varsel:

Jeg tykte jeg stod utenfor stuedøren min, og rett som det var fikk jeg se gutten min sitte oppe på en gyllen sky som kom drivende for vinden. Han vinket til mig med hånden sin, og Jeg syntes grant at han ropte far! fari Så tok jeg til å springe efter skyen, men alt jeg sprang så var jeg ikke god for å nå inn på den; jo lenger jeg sprang, dess lenger kom den unda, og dess mindre blev gutten. Så så jeg at han litt efter litt begynte å synke ned i skyen, og alt mens han sank vinket han efter mig med sine små hender. A, jeg sprang og jeg sprang som om jeg var uten vett og forstand for å nå skyen og gripe efter gutten; men nei, nei, det nyttet ikke. Til slutt så jeg bare den ene vesle hånden hans opfor skyen, men så forsvant også den. Da stupte jeg overende, og i det samme våknet jeg, og glad blev jeg kan du vite, da jeg så at gutten lå rolig og sov ved siden av mig i sengen.

Men samme kvelden, vet du, var han lik, og det siste du så av ham, har du sagt, var hånden hans i strømskavlen før han sank i vannet.

Det kommer aldri glede over John igjen, mente Iver, før hun Ragnhild gifter sig og han får en dattersønn som han kan kalle Ves§le-John.

I den øvre enden av nordre Imsdalsvann vokser det fullt av siv langs stranden, og da det så ut til at det kunde ligge ender inne der, lurte Harald og jeg oss forsiktig frem langs stranden med Diana og Chasseur «hinter», men sprang så plutselig frem. Og ganske riktig, op fløi to stokkender. Jeg skjøt den ene, og Harald burde ha skutt den andre, men han holdt rimeligvis mer enn den akademiske kvarten feil den gang. Diana fikk lov til å gå ut for å apportere anden, men det hadde jeg nær kommet til å angre bittert på.

Grunnen som sivet vokste på, var hverken vann eller land, men en bløt, bunnløs gjørme, hvor hunden hverken kunde riktig gå, svømme eller va. Den forsvant i sivet og kom ikke til syne igjen med anden. Engstelig over at den blev borte så lenge, pep jeg ynkelig i jaktpipen for å skynde på den, men kunde ikke noe sted opdage noen bevegelse i sivet. Ut til den kunde jeg ikke komme, ikke engang i båt, da sivet var for tett og mudderet for tykt. Jeg begynte å bli alvorlig engstelig for at det stakkars dyret skulde omkomme ved å slepe og plaske sig til døde i mudderet. Endelig beveget sivet sig. Jeg pep igjen forat hunden ikke skulde ta feil av retningen, og om en stund kom den frem fra sivet med stokkanden i munnen og aldeles sortgrå like op til ørene av gjørme. Jeg blev glad og lovte mig selv å være forsiktigere for eftertiden med å la noen hund gå ut i slikt sivmudder.

Ved enden av Øvrevann skiltes vi fra våre ledsagere Iver og Terje. De fikk hver sin på forhånd omakkorderte og i forhold til nutidens priser ytterst billige betaling, nemlig Iver 2 mark pr. dag på egen kost og Terje 1 mark og kosten, dertil hver en passende drikkeskilling, og i foræring attpå fikk Iver et halvt pund av vårt beste krutt og Terje en del av våre allerbeste knallhetter. Vi skiltes som gode venner så vidt vi kunde skjønne.

Veien fra Imsdalsvannet op til Åsdalseteren er både lang og trang og tung. Efter kartet skulde avstanden ikke være mer enn ¾ mil, men jeg er overbevist om at den er en god mil; for om man enn går temmelig hurtig opover, kommer man allikevel ikke frem på mindre enn bortimot 3 timer.

ÅSDALSETER

Gammelseteren. – Aftenbelysning. – Kulokking. – Ku-navn. «Haugaku». – Barbro. – «Haugafolk».

Langt oppe i dalen, ovenfor nåleskogen, ligger Åsdalseteren helt alene for sig selv, men midt inne i de beste rypetrakter og reinsløp.

Den er viden kjent både i Gudbrandsdalen og i Østerdalen blandt reinsjegere, «øikjeleitere» og veifarende. Den ligger nemlig omtrent midtveis mellem Gudbrandsdalen og Østerdalen, eller omtrent 3 mil fra hver av disse bygder, og velges derfor hyppig til herberge for natten av folk som ferdes mellem bygdene eller er på jakt, på fiske eller «øikjeleiting».

For mange år siden kom også vi en gang ved et tilfelle op til denne seteren, og siden den tid har vi valgt den til en av våre hovedstasjoner.

Derfor er det nu mange minner som knytter sig til denne seteren, og mangen hyggelig dag har vi tilbragt på jakt her, enten sammen eller hver på vårt kant, men alltid samlet om aftenen omkring peisen, hvor dagens begivenheter er blitt fortalt og drøftet.

Seteren lå i gamle dager på vestre side av en bekk som rinner ned gjennem dalen til Imsdalsvannet og heter «Åsta», men nu er seteren flyttet over til østre side. Her har vi fått bygget op en stue som står utelukkende til vår rådighet når vi er der oppe på fjellet. Hvor lenge det er siden seteren bygdes, vet jeg ikke; men Åsta eller bekken som rinner der forbi, er iallfall gammel. Den er ganske vakker, har nydelige kulper, høler og fosser, men da vi kom der – ingen fisk, og ingen hadde tenkt på å sette fisk der. Så bragte vi for omtrent 20 år siden småørret op langt nedenfra elven hvor fisken går op, og nu finnes den i hele elven til glede ikke minst for gjeterguttene.

Fra «Harbakkene», eller den siste bratte lien ned mot seteren, har man prektig utsikt over hele dalen. Selv om man er nokså tørst og sulten og stunder efter å komme ned på seteren for å gi sig i kast med den beste melkeringe som finnes i melkebua, så vil man allikevel, dersom man har en smule sans for naturskjønnhet og det idylliske ved en aftensituasjon på en seter, bli sittende igjen et øieblikk oppe i bakken for å nyte det henrivende syn ut over fjell, li og dal nettop i det øieblikk da «sola solglar ur tindo».

Rødlig belyst av solens siste stråler ligger seteren for dine føtter. I fjøsdøren står Ragnhild fra Imsdalen som nu er budeie på seteren, og lokker på kyrne som kommer ned lien. Sauene og geitene er allerede kommet, og geitbudeien holder nettop på å melke de siste, mens småkillingen danser omkring og hopper op på veslefjøstaket. «Busvein» eller féhunden sitter ved siden av budeien og ser på kyrne kommer. En hest slikker saltsmuler av storhellen utenfor selsdøren, og en «kropp», kanskje en reinjeger, hugger brenne eller småved til budeiene for ved denne opmerksomhet å stemme dem vennligere mot sig. Alle seterens svaler har, ferdig med dagens arbeid, samlet sig i en flokk lik en stor myggsverm, og svinger sig lystig omkring i munter lek høit oppe i luften. Alt ånder av fred og tilfredshet. I bakgrunnen av seteren ser du til venstre litt av Hestknappen og til høire Gråhøgden, de nærmeste fjell der vi kan vente å finne rein, og det har hendt at vi har sett den der fra seteren av.

Hør, nu lokker Ragnhild atter på noen av kyrne som er blitt tilbake oppe i lien:

«Kom ukse, kom Litendreng,

kom Gjyldeneng!

Kom Sieta, Sieta, Si–e–ta!»

Slik lokkes på kyrne, men på kalven lokkes med: «Side, Side, Si–de–vesal!» og på geiten med: «Kette, kette, kette, ke–tee!» eller: «Kre, kre, kre, kre–e!» og på sauen med: «Tiksa, riksa, tik–sa da!» og alle kyrne har navn. Jeg har skrevet op noen av dem jeg har hørt av Ragnhild og andre vakre budeier, og her er de: Lykkekoll, Morikoll og Tromsekoll; Drusakoll, Tankoll og Minekoll; Liakoll og Rimekoll. Liaros, Gullros og Leikeros; Mairos, Sølverros og Heimeros; Lindaros, Kjinros og Dagros; Staveros, Karos og Fagerros. Tromselin og Kranselin; Lovelin og Helmelin; Sommelin, Kvitelin og Fagerlin. Morijæv, Tunejæv og Kristjæv; Risenjæv, Summarjæv og Rosenjæv. Mørkrei og Jævrei. Gullhodn, Salpru og Garpru. Brandfok og Skauta og Mollik og Fromsa og Venegul og Litago og Dråbnei og Budråbn og Sjærna og Summargo og Liarn og Våroln og Kryplinghodn, Lykkebot, Gulla, Gjylla og ennu flere.

Men også alle geitene har navn. Det er en annen klang eller musikk i disse. Hør nu efter:

Mielle og Mile, Tange og Tile; Venegeit og Rosenlokke; Svartegeit og Sylkjedokke; Blågeit og Blåline; Fuddæ og Frusale; Grima og Grimekolta; Rusta, Kolta, Åla, Lykla, Frågda, Bleika o. s. v.

Sauen og grisen får intet navn, men stuten heter ofte «Potifar», og enkelte av kunavnene er «hauganavn», f. eks. Liarn, Våroln, Kryplinghodn og Dagros. Det var nemlig undertiden hendt at når kyrne er blitt lenge borte om aftenen og budeien har gått op i lien for å lokke på dem, så har hun fått høre «haugafolkene» lokke på sine og nevne dem ved navn. Hun glemmer da ikke disse, men neste skjærtorsdag når kalvene skal døpes, får en av disse da et slikt hauganavn, og man pleier alltid ha god lykke med en ku som er døpt med et hauganavn.

Likeledes skal det være lykke med navn som finnene bruker, f. eks. Muorja, Helbmo, Davllo, Lumeg, Bonagorva, Guldagavla, Hirdna.

Engang for mange år siden var det på Åsdalseteren en budeie som het «Barbro», haugafolkene likte denne budeien bedre enn andre budeier, og aldri blev det noen ku borte eller hendte noen ulykke så lenge hun var der. En natt hun var helt alene på seteren, hadde en av kyrne «båret» og rautet ille borte i fjøset uten at hun hørte det og kom den til hjelp, men til slutt så banket det på selsvinduet og det blev ropt inn:

Hør Barbro,

Stat op no,

Tænd i ljøs,

Gå i fjøs!

Kryplinghodn ha’ båre

Ein kalv, som du te åré

I fjell og heimehamn

Ska’ «Dagros» gje te namn!

Da skjærtorsdag kom tok hun en vie slik som budeiene før pleide, gav kalven tre slag med denne, nevnte for hvert slag navnet «Dagros», og aldri har man hverken før eller siden i Åsdalen hatt slik bjelleku og slik melkeku som den var.

En kveld så hun at en stor vakker, brandet ku var kommet inn i buskapen. Hun undredes på hvilken seter den var kommet fra og tenkte at hun fikk vel sette den inn i fjøset og melke den når hun hadde stelt sine egne kyr. Men det led langt ut på kvelden før hun blev ferdig, og da hun holdt på med den siste, syntes hun det lokket langt borte i lien. Da hun igjen så ut, var den brandete kven borte.

Hun spurte senere på alle nabosetrene om noen hadde en slik stor brandet ku, men ingen hadde sett eller hørt noe om en slik.

Da først skjønte hun at det måtte ha vært en «haugaku», og at «haugafolkene» hadde undt henne den dersom hun bare hadde hatt så meget vett at hun straks hadde kastet stål over den.

Så fortalte man også at hun hadde en stor melkeringe som var slik at om hun satte den tom inn i melkebua om aftenen, så var den alltid full om morgenen. Melkeringen hadde hun fått fatt i engang da de brygget øl hjemme på gården. Som hver mann vet, så får man aldri så meget øl eller vørter igjen som man slår vann på maltet, neppe nok halvparten. Dette kommer efter folketroen derav at «haugafolkene» usett bærer bort en hel del. Engang som hun Barbro brygget, holdt da også haugafolkene som sedvanlig på å bære bort av vørteren, men rett som det var ropte det borte i åsen:

Sej ’en «Sille»,

Her æ skjed ille,

Begge vore bodn ha’ brænd seg ille!

Herover blev haugakjerringen «Sille» så forskrekket at hun slengte melkeringen hun bar vørteren i, fra sig ute på tunet og sprang hjem. I samme øieblikk blev den synlig. Det var denne som hun Barbro satte tom inn i melkebua. Men enten det nu var av vanvare eller med vilje så hadde underbudeien en kveld fylt melkeringen og satt den inn i bua. Om morgenen lå det en stor sort katt druknet i melken. Det var den som bar melken dit fra haugafolkene; men da ringen allerede var full, måtte katten drukne. Siden den tid var man nok nødd til å sile melk i «haugaringen» som i andre melkeringer.

HARALDS FØRSTE REINSBUKK

Hans. – «Turtjennet». – Å bedømme avstandet. – Varsimlen. – Skarvola.

1857.

Hans heter en gutt som vi i mange år har hatt med oss i fjellet. Han var en guttunge da han var med første gang, og han forstod sig ikke da mer på reinjakt enn vi. Nu derimot er også han en erfaren jeger, gift og husmann under Elstad som far hans var før ham.

Hans er ikke av den slags folk som man helst velger eller leier når det gjelder stadig arbeid nede i bygden; men gjelder det hvilket som helst ærend til fjells, da kan man trygt sende Hans i vei. I fjellet befinner han sig først i sitt rette element. Det er få som kan måle sig med ham i å finne frem i skodde, lete op hester, finne rein og veide ryper.

Et år hendte det at Hans av en eller annen grunn ikke fikk lov av sin husbond å reise med oss til fjells. Men da vi vel var dradd avsted, begynte Hans å lenges slik efter fjellivet og efter å være med oss at han av fortvilelse slo sig på drikk, blev trettekjær, kranglet, og kom i slagsmål med dem som han skulde arbeide sammen med, så husbonden til slutt bad ham dra til Bloksberg. Hans var heller ikke sen, men sprang hjem, tok riflen og strøk avsted. Neste morgen tidlig kom han inn i stuen til oss med smilende ansikt, gjorde op ild på peisen, brakte oss kaffen og opførte sig i det hele tatt som den mest ufortrødne og velvillige tjener. Det er aldri nei i hans munn til noen rimelig anmodning, om det så skjer midt på natten eller i det fæleste vær, og for denne kardinaldyd ser man over med mange feil.

Han stod sig alltid godt med budeiene på de forskjellige setrer hvor vi vanket, ikke bare fordi han var en vakker og kjekk kar; men han var tillike tjenstvillig, og for et godt ord hjalp han dem ofte om aftenen med melkingen når han ikke hadde mer å gjøre for oss, eller han hugget småved til dem tidlig om morgenen før vi ennu behøvde ham.

Ragnhilds far John var i den tiden da datteren var budeie, også ofte på seteren enten for å lete efter hester eller kløvje hjem til gården ost og smør samt bringe op igjen mel, salt o. s. v.

Skjønt noe gammel var John ennu en kjempekar. Jeg har ikke sett noen mer herdebred og sterkbygget mann enn ham; men klærne hans var i regelen høist miserable, buksene så lappet at de syntes å bestå av filler, skoene var ikke bedre enn birkebeinernes, og i vesten var det ikke mer samhold enn at man alltid kunde se en bred stripe av det svære lodne brystet. Men John holdt ut i allslags vær, vinter og sommer, og selv da han var begynt å bli litt krumrygget, var det dog neppe noen i bygden som vilde ta den bør på sig som John gikk op og ned lien med.

Når John var på seteren, kunde det ofte hende at vi delte oss i to jaktpartier. John gikk da med det ene parti, mens Hans gikk med det andre.

Således blev det en aften (24. august 1857) avgjort at Harald og jeg skulde gå på østsiden av dalen efter rein, mens Herman med Hans skulde gå på vestsiden og sydover til Gråhøgden efter ryper.

Vi gikk i vei samtidig, men Harald og jeg var ikke kommet langt op gjennem lien før Hans kom springende efter oss.

«Nå, hvad er på ferde?» spurte jeg.

«Å, æg ve bære fortelje dokk dæ,» sa Hans, «at oss frå lia dar burte kan sjå ein rein uppe på Hestknappen, so dokk lyt ta dokk væl ivare når dokk kjem up på høgda.»

Det var meget rein i Ringebufjellene dengang. Det hendte således en dag at vi fra seteren så en flokk oppe i lien under Gråhø, og da vi gikk ut var vi ikke i minste måte i tvil om å få se rein, men vi var ukyndige i jakten, kom dem sjelden på skudd og – skjøt dyktig bom. Senere er det blitt omvendt. Antallet av jegere har tiltatt, og reinen avtatt. Kan vi nu bare få se rein og beholde dem uskremt for oss selv, så nærer vi ikke tvil om å komme dem på skuddhold på hvilket som helst lende de enn måtte stå eller gå eller ligge. Kunsten å «stille» dyr eller usett nærme sig dem, hvilket er hovedtingen ved reinjakten, har vi i årenes løp lært oss slik op til at ingen gammel bondejeger gjør det bedre.

Straks vi var kommet op på nærmeste høide, fikk vi se en enkelt rein gå ganske rolig tett ved «Turtjennet», et sted hvor det om våren og noen tid ut på sommeren er en liten innsjø, men senere forsvinner denne og efterlater en bar og brun forsenkning i terrenget. Vannmassen kommer formodentlig langt nede i lien på flere steder frem igjen som opkommekilder filtrert til den største klarhet ved å passere lang vei gjennem fjellrevner og sand. Langs noen fordypninger i terrenget drog vi oss så nær inn på reinen at Hans og jeg som dengang begge var noe hissige efter å skyte på langt hold, påstod at vi ikke var mer enn 150 meter fra den, og at vi burde skyte da reinen nettop i det samme stod med bredsiden like mot oss. Men den forsiktige Harald sa nei. Vi hadde jo dagen for oss, mente han, og det var sannsynlig at vi kunde komme den på nærmere hold. Så forsøkte vi da å dra oss ennu nærmere; men hvordan det nu var eller ikke så må dyret – det så ut til å være en tre-års bukk – ha sett eller hørt eller luktet noe av oss; for plutselig hevet den hodet og travet noen skritt avsted, men stanset så og så sig tilbake. I samme øieblikk sendte Harald den en kule; men bukken sprang sin vei og såvidt vi kunde se uten å ha tatt minste skade. Rimeligvis skjøt Harald over; for ved å skritte op til det sted hvor dyret stod første gang, fant vi at avstanden ikke var mer enn snaue 150 meter.

På åpent lende er man oftest tilbøielig til å anta avstanden lenger enn den i virkeligheten er. I ujevnt lende gjør man sig ikke sjelden skyldig i den motsatte feiltagelse. En av de største vanskeligheter ved jakten er derfor å bedømme avstanden. Kjente man den nøiaktig, vilde det være en lett sak å treffe både på 150 og 200 meters avstand.1)

Kunde man reise sig op og få se lendet mellem sig og dyret, vilde vanskeligheten ikke være så stor allikevel, men man ligger som oftest flat på marken og kan bare se fra sig selv og bort på dyret. Dertil kommer at jordsmonnet er helt forskjellig fra det man ellers pleier å ferdes på, og øiet således uvant med å måle samme. Man kan derfor undertiden gjøre sig skyldig i de latterligste og nesten utrolige feiltagelser. Den ene kamerat kan påstå at det fra det sted hvor han ligger og hen til en sten eller berghammer er 150 meter, den annen at det bare er 100, den tredje kanskje at det er 200, mens avstanden i virkeligheten ikke er mer enn 80. Eller det kan hende at belysningen i et øieblikk er så klar at man tror sig gjenstanden nær på 100, og finner ved å skyte og se kulen sprute i marken langt foran dyret eller ved senere å måle, at avstanden er sine gode 200 meter.

Intet under derfor at begynneren ofte skyter bom, og at gamle erfarne jegere gir det råd for det første å gi riflen så sterk kruttladning som kulen tåler, og dernest å holde lavt eller aldri på slump så høit at ryggkanten av dyret forsvinner for kornet.

Vi begynte altså den dag med en bom. Men det var ikke «vant» om rein dengang, og vi hadde ikke gått langt bortimot Skarvola, før Gamle-John som gikk forrest, stanset og skygget med hånden for øinene.

«Kå æ dæ, tru, som dæ svorta slik tå dar burte onde Imsdalsvola?»

«Hvor?» spurte jeg.

«Sjer du inkje dar ovafør bjørkesnare på vingstre hånde ei svart stripe på måsåranden? Æg ha inkje vorte vare noko slikt dar før.»

«Ja, nu ser jeg det også,» sa jeg, «jeg tror det rører sig.»

John tok kikkerten, satte sig ned og støttet den mot fjellstaven.

«Jau, no æ dæ rein,» utbrøt han, «å en diger hop med semle å småbukka; æg trur mest dar må vera ein 50 stykkje. Dei ræk småt upføre Imsdalsvola. No ska æg fortælje dokk dæ, at oss lyt skonde oss synna um høgda å sjå te om oss kan komma up fyre dei, for no ska dei up å læggje se te middagskvile på flya uppe på toppin.»

Selv om man er nokså trett, gjør synet av vilt, og da især en flokk reinsdyr, at det farer likesom en oplivende strøm gjennem alle lemmer, og man går eller springer avsted så lett som om man nettop gikk ut av seterdøren.

Vi var snart borte under Imsdalsvola og i skjul for dyrene, men opstigningen er både bratt og lang. Det gjaldt å komme op på toppen før dyrene, så vi kunde gå frem på flyen et stykke og legge oss i skjul bak en sten. Men mens vi gikk op på den ene side så hurtig vi kunde, pustende og svedende, hadde dyrene gått opover på den motsatte side, og i det samme vi kom så høit at vi kunde kike opover flyen, stakk nettop «varsimlen» også sitt hode op. Bare et minutt tidligere, og den vilde ha gått sin visse død imøte eller like imot to riflemunninger. Men for sent er for sent. Vi så på den et øieblikk, og den på oss. Vi hadde allerede dengang så meget vett at vi i samme øieblikk stod stille som støtter; for plutselig å huke sig ned gjør galt verre, da bevegelsen skremmer mer enn noe urørlig stillestående som kanskje kan tas for en sten når farven er lik jordsmonnet og vinden er gunstig.

Allikevel ante varsimlen straks uråd, den snudde øieblikkelig om og forsvant bak skrenten. Vi la på sprang så fort vi kunde for muligens å få skudd på flokken før den blev gjort opmerksom ved varsimlens plutselige vending og la på sprang nedover. Da vi kom frem var hele flokken i hurtig fart nedover, men stanset plutselig et øieblikk omtrent 200–250 meter fra oss. Jeg kunde ikke bare mig, men fyrte på et av de nærmeste dyrene. Men det var til ingen nytte. Da de sprang avsted igjen, så det ikke ut til at noen av dem i minste måte var truffet.

Flokken strøk nu bort imot Skarvola. Dyrene hadde visstnok hørt smellen, men de hadde hverken sett oss eller fått været av oss, og det var ikke umulig at de snart kunde slå sig til ro igjen.

Det som skremmer dyr mest, er lukten av mennesker. Synet av folk skremmer dem ikke så meget, og aller minst en smell, da de er vant til å høre lignende brak i fjellene, dels i isen, dels ved stenskred.

Vi gikk efter til Skarvola, men da vi nådde toppen av denne var dyrene ingen steder å se, hverken på selve Skarvola eller ved Åsdalstjennene, hvor flokkene ellers ofte pleier å stanse både på farten nordover og sydover.

Vi var på vei til å skulle vende om igjen, da John plutselig utbrøt:

«Sjå, sjå, dar kjem dyr!» og pekte i nordvestlig retning, og ganske riktig, der kom gående 9 dyr opfor en skrent omtrent 1½ à 2 kilometer fra oss i nordvest. De stanset på en slette og begynte å beite. Det kunde efter min og heldigvis også efter Haralds mening ikke nytte å forsøke på å «stille» dem der hvor de gikk. Vi blev derfor liggende bak en sten oppe på skrenten av Skarvola for å se hvor de vilde gå hen. Så får anførerbukken det innfall å gå skrått bortimot knausen der vi lå, mens de almindelige reinsløp går nettop like under denne. De øvrige dyr, nesten bare bukker, gikk efterhånden foran anføreren og nippet hist og her et gresstrå, således at denne kom til å gå bakerst. Endelig da dyrene ikke kom nærmere inn på oss, men heller begynte å fjerne sig fra oss, tok jeg sikte på bukken som gikk sist, og fyrte. Den snurret helt rundt i det samme, sprang et par skritt tilbake mens de øvrige dyr strøk sin vei, og stod og virret med hodet som om den var truffet. Dette blev dens død, for nu hadde Harald endelig fått tid til å ta ordentlig sikte, og fyrte. Bukken stupte med det samme, men reiste sig igjen på forbenene og gjorde fortvilte forsøk på å sprette op med bakkroppen og fare avsted. Den var tydelig nok truffet i korsryggen. Nu skjøt jeg igjen, men ikke med bedre hell denne gang. Harald tok sig derfor atter godt tak og sendte den nu enda en kule som slo den flat i marken. Da vi kom ned til den, var den stendød.

«Langt oppe i dalen, ovenfor nåleskogen, ligger Åsdalseteren helt alene for sig selv, men midt inne i de beste rypetrakter og reinsløp. Den er viden kjent både i Gudbrandsdalen og i Østerdalen blandt reinsjegere, «øikjeleitere» og veifarende.» Til høire «Kleberbakken» (1293 m.) og i bakgrunnen «Sauvola» (1201 m.).

H. Ludv. Vinje. fot.

«Seteren lå i gamle dager på vestre side av en bekk som rinner ned gjennem dalen til Imsdalsvannet og heter «Åsta», men nu er seteren flyttet over til østre side. Rødlig belyst av solens siste stråler ligger seteren for dine føtter! I fjøsdøren står Ragnhild fra Imsdalen som nu er budeie på seteren, og lokker på kyrne som kommer ned lien.» I bakgrunnen ses den gamle setervang, bakenfor ligger «Rundhø» (1230 m.).

H. Ludv Vinje. fot.

Mens vi flådde den, lette jeg nøie, men helt forgjeves efter å finne noe merke i huden efter noen av mine kuler. Jeg hadde altså, skam å fortelle, skutt bom to ganger og rimeligvis begge ganger for høit. Det var en vakker bukk som nu står utstoppet på Universitet, om noen har lyst til å se den.

Fotnoter

1)

Vi hadde dengang ingen ekspressrifler.

RYPEJAKT SISTE DAG I FJELLET

Fjellrypen. – Hauk. – Drage. – Rypen i vind. – Betingstid. – Breitjennet. – Gråhøgda. – Skytterhytte. – Breistulen. – Marit.

I fjellene omkring Åsdalen treffer man både fjell- og liryper. Vil man gå op på «Hestknappen» og «Skarvola» på nordsiden av dalen, eller på «Gråhøgden» på sydsiden og fremfor alle andre steder på «Kvien», så vil man hvert år alltid finne en del fjellrypekull selv om man ikke har hund. Med hund vil man finne dem så meget lettere, og en forsiktig hund som står på langt hold og varsomt følger springende fugl, kan med fordel brukes.

Enkelte år kan fjellrypene være meget tallrike, mens der bare finnes få liryper, og omvendt. Det hender undertiden, især når det i lang tid har vært tørke, således at det finnes bare sparsomt med vann oppe i høifjellsurene som er fjellrypenes egentlige hjem, at de trekker nedover og iallfall til enkelte tider av døgnet kan være å finne oppe i de øverste viekjerr sammen med lirypene. De «trykker» da omtrent som disse, men ellers pleier de å springe for hunden når de befinner sig i sitt rette terreng.

I ganske stille vær er fjellrypene ofte overordentlig spake, så man kan skyte ut hele føstret om man vil, og skuddet skremmer dem ofte ikke mer enn at enkelte kan bli sittende på marken 3–4 meter fra den man har skutt. Hans som har en stor ferdighet i å kaste med sten og en eskimoisk begjærlighet efter å drepe alt det vilt han ser, har flere ganger slått ihjel fjellryper med stenkast.

I vind derimot er fjellrypen ofte så sky at den aldeles ikke trykker for hund, og man har vanskelig for å komme den på skudd selv om man nokså forsiktig forsøker på å lure sig frem.

Har hauken nylig vært på ferde, vil de meget nødig fly op, og man kan da med letthet skyte dem ned. Dette gav Herman engang den idé å ta med sig en liten papirdrage op på seteren. En vakker dag tok han den da med sig op på Gråhøgden, og da hundene markerte det første fjellrypekuld, sendte Hans og Herman dragen til værs for å innbille rypene at et uhyre av en hauk var på ferde og derved få dem skremt til å være spake. Da det blåste temmelig sterkt, gjorde dragen først et par voldsomme stup bent ned i uren og var nær blitt slått helt i stykker, men til slutt fikk de den da til å sveve rolig høit oppe i luften. Men da de så skulde se efter rypene, var de ingen steder å opdage. Dragen var ganske visst større enn noen almindelig hauk, og med sin lange hale og sine voldsomme kast har den rimeligvis forekommet fjellrypene så forferdelig farlig at de ikke bare ikke våget å fly op, men forstakk sig så fullstendig under store stener i urene at det var umulig å få dem frem igjen. Hundene stod snart her og snart der foran huller under stenene; men rypene var ikke å få frem, så det var med rette at Hans kom til det resultat om Hermans idé «at dæ duge inkje dette påfunne dit med drakjen din».

Harald og Herman reiste den 20. august tilbake til Elstad. Jeg fulgte dem på hjemveien til Breistulen, men blev igjen her for neste dag å gjøre en storjakt på ryper. Jeg aktet å skyte hvad jeg kunde for å ta utbyttet med mig til byen til fordeling mellem venner og kjente. Jeg gikk tidlig ut med Hans og Diana som da var i sin beste alder, og tok med mig en god del ammunisjon.

Først forsøkte jeg efter liryper langs Breia, men det vilde ikke gå riktig fra hånden. Ryper var det ganske visst adskillig av om enn ikke på langt nær som i de beste år, og det var intet å klage på Diana; den trakk ofte an på langt hold og bråstanset til andre tider igjen midt under spranget med hodet på skakke, idet den plutselig fikk teften av en rypekylling som hadde kastet sig kloss ned i buskene. Bommene var flere enn tillatt. Går man alene pleier man ellers i regelen å skyte bedre enn når man går to eller fler sammen. Saken var den dag forresten den at det blåste en stri vind bent i synet på mig. Jeg fikk derfor rypene op bent mot vinden, og skuddene, især hvor viekjerret var høit, blev enten vanskelig fordi rypen svinget lynsnart forbi unda vinden, eller også vel lange når jeg skulde vente til jeg fikk bakskudd.

Da klokken var 11 og således den beste del av formiddagen gått, hadde jeg ennu ikke mer enn 8 ryper. Som de fleste andre dyr går også rypen ut på beite dels tidlig om morgenen, dels ut på eftermiddagen; men mellem klokken 11 og 3 pleier kullet eller familien å samle sig og holde sig stille. Naturligvis er de da vanskeligere å finne enn når de går spredt omkring. Hans mente at det vilde gå bedre når det led over middag og vi hadde kokt oss en kopp kaffe ved Breitjennet som vi nu nærmet oss. Men straks før vi nådde dette, stod Diana i noe ganske lavt kjerr. Jeg gikk bort til den med begge hanene spent, og op kom 8 av de grå eller fjellryper. En for hvert løp falt ned igjen. Litt lenger fremme fant jeg dem igjen og fikk nu se de 6 gjenlevende pusle smått avsted inne mellem det lave kjerr. Diana så dem nu også, og vi fulgte langsomt efter dem. Det hender da ofte at de kommer til å springe tett sammen i en klynge, og man kan få flere i skuddet når man vil nedlade sig til å skyte på marken, hvilket jeg må bekjenne at jeg har gjort de siste dagene i fjellet når det gjelder om i kort tid å få så mange som mulig i jaktvesken. Med det venstre løp skjøt jeg i et øieblikk da alle 6 var tett sammen, 3 i setet, og med høire løp 1 i flukten. Nu var det bare 2 igjen, rimeligvis foreldrene, og disse tok flukten så langt op i en av urene i Gråhøgden at jeg ikke vilde gå efter dem.

De angret visst bitterlig på at de den dag hadde gjort denne utflukten ned på lavlendet til sine slektninger lirypen, efter som den hadde hatt et så stort familietap til følge. For øieblikket hadde de vel ikke noe riktig begrep om tapets størrelse. Men det vilde nok senere gå op for dem når de ut på kvelden når skumringen falt på og når alt var blitt tyst og stille, rimeligvis atter kom ned igjen for med sitt ak–ak–ak! å lokke familien sammen og da forgjeves lyttet efter svar fra noen av hele barneflokken. Til slutt angret jeg på at jeg ikke hadde skutt foreldrene også, men rypesorg varer ikke lenge, vil jeg håpe.

Da Hans gikk bort for å ta op den siste rypen som jeg hadde skutt på noe langt hold, ropte han til mig: «Kom hit, ska du få sjå noko rart!»

Jeg gikk da bort, og han viste mig ruinene av en gammel skytterhytte. Murene stod ennu, og rypen var falt ned på det nedramlede tak. Hytten lå helt inne i en ur og var så vel skjult at man måtte vite meget god beskjed om hvor den lå for å finne den. Ingen av oss hadde sett den før, og vi har mange ganger senere gått over Gråhøgden både høit og lavt uten å treffe på den igjen. Men denne og gamle reinsgraver hist og her viser at Gråhøgden også i gamle dager har vært et godt reinsfjell.

Så kokte vi kaffe, spiste middag og skulde tende snaddene våre.

«Har du fyrstikkje me?» spurte Hans, «æg ha gløimt mine.»

«Nei, jeg har ingen,» sa jeg, hvorpå Hans meget slukøret stakk pipen i vestelommen og la sig til hvile på ryggen med hendene bak nakken. I stillhet skrudde jeg det ene glass av kikkerten, og straks efter fikk Hans plutselig en liflig røk i nesen.

«Du ha stikkje læl,» utbrøt han og tok frem snadden.

«Nei, jeg tendte med kikkerten,» og jeg lot ham først føle virkningen på hånden, og derpå tendte jeg da også pipen hans.

«Nei detta va no veonderle rart,» utbrøt han.

Diana som var en usedvanlig klok og fin hund, den beste jeg har hatt og vel også noensinne får, hadde snart lagt merke til det slags lende hvorpå fjellrypene den dag holdt til, og søkte derfor utelukkende på steder hvor det fantes ganske lavt kjerr under store urer. Det varte heller ikke lenge før den atter trakk an og stod.

Jeg så straks to gamle ryper på marken, og da jeg ikke kunde opdage flere, støtte jeg dem op og skjøt en med hvert løp. Det viste sig å være et ektepar uten barn.

En halv time senere fløi det op et stort fjellrypekull et godt stykke foran hunden. De var skyere enn de jeg tidligere hadde truffet på, men da jeg først hadde fått skudd på dem to ganger, begynte de å spre sig og trykke slik at jeg kunde gå omkring og skyte dem enkeltvis. Dette lyktes også så godt at da klokken var 3 om eftermiddagen, hadde jeg skutt 10 av dem og hadde således i det hele 26 ryper.

Nu var det på tide å vende om igjen til seteren. Vi hadde 1 mil å gå, og Hans hadde nu så meget å bære at jeg måtte ta noen av rypene på min egen rygg.

Idet vi gikk ned mot Breitjennet, stod Diana igjen, og jeg var heldig nok til å skyte en double på to dobbeltbekkasiner. Den ene så jeg på marken noen få skritt foran mig et øieblikk før den lettet. Det er ikke ofte man får se en bekkasin i setet; men har man først fått øie på den, forundrer man sig over at man ikke har sett den før, da den ikke som rypen trykker sig flat mot marken, men ligger med oprett hals og hode.

Ved søndre ende av vannet stod Diana atter nede ved vannkanten. Det så ut til å måtte være ender, og jeg gikk på huk ned mot hunden. Da jeg kom ned, svømte fire krikender ut fra stranden. Jeg passet mitt snitt og skjøt to på vannet og den tredje i flukten. Diana søkte forgjeves å apportere to på én gang. Den blev nødt til å gjøre tre turer ut efter dem.

Vel fornøid med dagens jakt kom Hans og jeg tilbake til Breistulen, hvor vi med et «Velkommen åtte!» blev vennlig mottatt av Marit som budeien dengang het. Hun er senere utvandret til Amerika, men det skal undre mig om hun ikke en og annen gang våken eller i drømme tenker eller ønsker sig tilbake til seters i gamle Norge; for hun var en tekkelig budeie, og flink, så hun var vel likt og avholdt både av husbond og reisende eller veifarende fra by og bygd. Hun var en typisk norsk budeie, sund og frisk, rask og rørig, munter og kvikk, og så håndfast at nok ingen fikk ta mer enn hun selv hadde lyst til å gi.

EN REINSBUKK «DAUSKUTT» OG EN SKUTT

Rein i middagskvile. – Stilling frem. – «Stillingsskuddet». – «Skyvåken». – «Tomrummet». – Misveide. – «Miste dråpe». – Mellem 500 og 150. – «Varsimlen». – Kristen og Hans.

1858.

Atter var Harald, Herman, Halvor og jeg samlet på Åsdalseteren. Harald og jeg gikk mest efter rein, Herman og Halvor efter ryper og annen fugl, av hvilke Halvor flådde de vakreste eksemplarene og forærte dem til universitetssamlingen.

Når det en og annen gang hendte at økonomen, den forsiktige Harald, fulgte med Halvor, passet han alltid på å gå «hinter» eller like bak Halvor, da denne har en viss forkjærlighet for å gå med spente haner og tilbøielighet til å vise folk at hans børse har kaliber 12, selv om man har sett det mange ganger før.

I det hele tatt er vi dog alle meget forsiktige, og det har aldri oss imellem hendt noen ulykke. Hvor nær det kan ha vært, er ikke godt å si. Det kan ha vært nærmere enn noen av oss vet.

Tidlig en morgen i slutten av august gikk Harald og jeg med Hans avsted opover «Harbakkene» for å se efter rein, og straks efterat vi hadde nådd høidene ved søndre Breitjennet, fikk vi øie på en flokk dyr på toppen av Gråhø.

Kan man være så tidlig ute om morgenen at man når op i reinsløpene mens dyrene ennnu går omkring og beiter, har man lettere for å finne dem enn senere på dagen.

Det første spørsmål efter å ha fått øie på dyr, er fra hvilken kant vinden blåser. Noen river op litt tørr mose og kaster den i været for å se vindretningen når den ikke er så sterk at ingen feiltagelse er mulig. Andre river av et langt hår og holder det i været. Har man pipen tendt, så ser man det aller tydeligst på røken fra denne. Nest efter vindretningen kommer det an på nøie kjennskap til terrengets beskaffenhet der hvor dyrene står eller sannsynligvis vil gå hen.

Harald og jeg er naturligvis ofte litt uenige om stillingsmåten, og Hans får da anledning til også å komme med sin mening. Vinden var den dag stadig og vestlig, og dyrene syntes å stå ganske rolig. Heldigvis kunde det således ikke opstå noen uenighet, men vi gikk straks med på hans mening «at oss lyt fyst gå aust om høgda, før oss kan stille fram».

Det tok adskillig tid å gjøre denne omvei, og da vi igjen kom frem så langt at vi fikk se horntoppene av dyrene, var det bortimot middagstid. Et par av dem stod, de øvrige lå, men de hadde som alltid til sin middagshvile valgt en slik plass at det var nesten ugjørlig å komme inn på dem. Vi krøp imidlertid nærmere, først på knærne og siden på maven, Harald foran og jeg efter, snodde oss som slanger inn mellem stenene i uren. Riflen som man alltid må ha i hylster, stikkes med høire hånd noen alen frem, min med munningen bakover og Haralds med munningen fremover, og derpå trekkes kroppen efter ved hjelp av venstre albue.

Krypende eller rettere trekkende oss frem på denne måte, var vi såvidt vi kunde skjønne kommet dyrene nær omtrent på 200 meter; men vi syntes holdet ennu var altfor drøit, og Harald mente at vi måtte prøve å dra oss ennu litt lenger frem til en sten omtrent 30 meter foran oss. Vinden var ennu sikker, og dyrene hadde hittil ikke hørt eller sett noe som på minste måte kunde gi dem en anelse om at det var fare på ferde. Hadde jeg vært alene vilde jeg rimeligvis også ha forsøkt å komme nærmere, men er man to sammen, fristes ofte den ene eller den andre til å foreslå at man skal prøve å skyte. Således også nu. Jeg rådet til å smelle på en bukk som stod godt til, men uten å svare gav Harald sig igjen til å krabbe fremover, og jeg da i egentlig forstand like i hælene på ham. Jeg våget ikke lenger å kike op for å se om dyrene var der, men overlot dette til Harald som først hadde opdaget dem og derfor efter gammel vedtekt også hadde rett til å løsne det første skudd eller «stillingsskuddet». Men med ett blev han efterat han hadde stukket riflen frem og derpå skulde dra sig efter, liggende ganske urørlig. Han hadde nemlig plutselig opdaget at der inne mellem stenene like foran oss puslet frem et helt kull fjellryper. Harald var ikke ti alen fra dem og lå stille forat de skulde få tid til å springe unda uten å fly op. Men de har formodentlig syns at det allikevel var rådeligst å ta til vingene, og plutselig fløi hele kullet plaskende avsted.

Da vi igjen løftet hodet op for å se efter reinflokken, var den som blåst bort. Det skal nemlig ikke meget til for å skremme disse dyrene. Bare det at en piplerke flyr pistrende i været, kan vekke deres opmerksomhet, eller at en røiskatt springer bortover stenene, ennu mer at en ravn eller skyvåk flyr skrikende over dem. Skyvåken har især ofte ved uventet å fly op, med sitt skarpe skrik skremt dyr for mangen skytter, og den er derfor også lagt for hat av alle reinjegere.

Da vi reiste oss op, så vi at vi var kommet dyrene nær på omtrent 150 meter, og det hadde således nok kunnet la sig gjøre å skyte, men det var intet å gjøre ved det nu. Nu kom Hans som på avstand hadde sett dyrene sprette op og fare avsted, og fikk høre årsaken til det.

Da vi kom frem på søndre Gråhøgdtoppen, fikk vi se dyrene igjen langt nede på Breijordet. Det lot til å være urolige og skremte dyr som det rimeligvis nylig hadde vært jegere efter, kanskje det endog var skutt på dem samme dag. Vi opgav derfor tanken om å gå efter dem den dagen, og skulde nu finne oss en bekvem plass hvor vi kunde ta oss en bit mat og en middagshvil. Jeg hadde allerede satt mig og begynte å løse på skreppen; men enten nu Harald ikke likte plassen eller syntes at utsikten ikke var fri nok, så kom han til å gå litt lenger frem. Heldigvis hadde han ennu riflen i hånden, for rett som det var spratt det straks nedenfor ham i fjellskråningen en reinsbukk op fra en fordypning. Den stanset litt da den vel var kommet på benene og vendte hodet op imot ham. Harald var ikke sen om å få riflen ut av hylstret, ta sikte og sende den en kule så bukken stupte overende og blev liggende på siden.

«Hvad er det du skyter på?» ropte jeg borte fra matskreppen.

«På en reinsbukk,» svarte Harald, «og død ligger den!» Men det varte riktignok ikke lenge. Før han fikk riflen ladd på ny, kom bukken sig op på benene igjen, skranglet nedover uren og kom ut av syne. Det var såvidt at også jeg fikk se et glimt av den før den forsvant. Men da den kom frem igjen nede under høgden, kunde vi med storkikkerten tydelig se at den ganske riktig hadde fått kulen i siden og at det rant en blodstripe ned fra såret. Kulen hadde følgelig gått gjennem den, men vel langt bak så den hverken hadde rørt hjerte eller lunge, på et sted som reinjegere kaller «tomrummet». De påstår nemlig at man der kan skyte tvers gjennem dyret uten å drepe det.

«Træf du ’kje hjerta, hell bryt du ’kje bein,

so nytta dæ inkje, so dræp du ’kje rein!»

er en gammel påstand, og der hadde Harald god grunn til å sanne den.

Vi fulgte bukken lenge med kikkerten i håp om å få se den legge sig; men det så ut som om den kom sig mer og mer, og til slutt luntet den bak en ås og kom ut av syne. Vi gikk efter den og lette lenge, men forgjeves. Hadde vi hatt reinshund dengang, vilde vi med letthet kunne ha fulgt sporet og rimeligvis funnet den enten levende eller død.

Året efter fikk vi nemlig høre at en reinsbukk var blitt funnet noen dager senere omtrent en mils vei derfra av en «øikeleiter», men korpen og hvitreven hadde allerede gjestet den slik at han ikke kunde gjøre sig noen nytte hverken av skinnet eller av kjøttet.

Hans bar sig ille over dette misveide, og Harald var heller ikke i godt humør. Imidlertid var det ennu lenge igjen til kvelds, og vi gikk derfor bort på en høgd som ligger midt mellem begge Breitjennene. Harald med lange skritt foran.

«Æg meine børsa di må ha mista dråpe sitt æg,» sa Hans til Harald, «for dæ va no veondele rart, åtte denna bukkjen inkje skulde stryke me, nå du skaut tværsigjønå ’en me slik ei grov refle so du ha.»

«Å, det er bare snakk med den «dræpinga» og det «dråpe»,» sa Harald litt gretten. «Råker du bare godt, min gode Hans, så dreper du den like radt enten riflen er grov eller fin.»

«Trur du inkje, åtte dæ æ skjilna på børse då, hell åtte dæ æ somme børse so dræp, å somme inkje?»

«Nei, Hans, det kommer ikke så meget an på riflen som på den som bruker den.»

«Jau du, æg ska fortælje deg dæ, at ifjor haust i halstia skaut han Lars Brække på lækkert holl uppe i «Kvia» på ein bukk me ei rifle som æ so abragsle grov at en mest kan sjå dagen gjønå dyre ette kula; men jagu strauk bukkjen like radt.»

«Hvorledes kunde han vite at han råkte da, Hans?» spurte Harald.

«Jau, sjer du, han Gamle-John kom inn i fjelle otte da’e ette å råkte te å skjøte me gamlerefla si på sama bukkjen, å då låg ’en på flækkjen for fyste skåtte.»

«Men hvorledes kunde han vite at det var samme bukken da?»

«Han fann kulehåle, veit æg, å såre va inkje regtigt gjengrod endå. Båe kuludn ha gåd jamsies gjønå dyre, inkje ei handsbred frå kverare; men den granne refla hans Gamle-John, ho ha no alti vore utrule te å dræpe ho, sjer du.»

Disputen blev plutselig avbrutt ved et utbrudd fra mig: «Jeg ser rein!» Med veslekikkerten fikk jeg nemlig uventet øie på en stor reinsflokk sydvestlig for nordre Breitjennet. Vi hadde som sagt ikke vanskelig for å få se dyr i den tiden, og aller minst den dagen.

Det så ut til å være en flokk på ca. 60 dyr, og de syntes å gå rolig og beite i en myr. Efter noen rådslagning besluttet vi å gå nord om en mindre høgd som ligger mellem Breitjennet og myren i det håp at vi derfra enten skulde kunne stille inn på dem eller de kanskje beite sig inn på oss; for sydvestover vilde de rimeligvis ikke gå da det på den kant ikke finnes noe almindelig reinsløp.

Da vi kom frem igjen bak høgden i sikte med dyrene, hadde de flyttet sig fra myren og lagt sig op på en tørr, lav rabbe. Skjønt skrenten de nu lå på var ganske lav, kunde de dog fra denne se ut over til tre sider, og fra selve høgden hadde de intet å frykte, da avstanden var minst 500 meter og det dessuten var umulig å komme ned på dem fra den uten å bli enten luktet, sett eller hørt. De hadde altså også her som sedvanlig valgt sin hvileplass meget klokt.

Vi drog oss imidlertid fra vår kant så nær inn på dem som mulig eller til en avstand av omtrent 3–400 meter. Det vanskeligste stykke er alltid fra 300 til 200 meter. I regelen kan man nemlig komme en flokk nær på 3–400 meter, ja man kan gjerne gå opreist i synet av dem på enda noe større avstand, men i en avstand av 2–300 meter gjelder det især om å være forsiktig. Nettop i denne avstand passer de best på. Er man derimot kommet så nær som 150 meter, er det likesom dyrene igjen ikke er så nøieseende, eller som om de ikke passer så nøie på tett inne ved sig, og det pleier da som oftest ikke være vanskelig å komme dem både 100 meter nær og enda noe nærmere. Pass altså vel på i omtrent 300 meters avstand.

Vi var dem som sagt nær på omtrent 350 meter og måtte slå oss til ro bak en sten som nettop var så stor at den skjulte oss begge når vi lå utstrakt ved siden av hverandre. Harald lå nærmest stenen og var verre situert enn jeg på grunn av en skarp sten som stakk ham enten i maven, ryggen eller siden.

Der blev vi liggende i tre timer. Forbrent av solen og tørre i halsen skiftet vi om å ta oss en liten lur og holde vakt. Vi hadde hverken vått eller tørt med oss, da Hans med nisteskreppen var blitt liggende igjen langt tilbake. Dyrene på rabben dels stod, dels lå og holdt på sin side vekselvis vakt. Når en av dem som stod la sig efter først å ha lutet hodet ned og luktet på marken, reiste en annen sig igjen, hvis tur det da rimeligvis var å holde vakt, strakte sig, været og så sig om.

I en stor flokk er det i regelen bare simlene som holder vakt, og blandt disse igjen en enkelt som især har dette ansvarsfulle hverv og som derfor av jegerne benevnes «varsimle». Har man noen tid iakttatt disse dyr på jakt, vil den øvede jeger ikke lenge være i tvil om hvem «varsimlen» i flokken er. Man ser det på dens alltid urolige bevegelser og på den stilling den inntar, stående eller liggende, som oftest litt avsides fra flokken, men alltid på et sted hvor den har den beste utsikt over terrenget. Varsimlen ser i regelen mager og ussel ut, da den nesten aldri får gi sig ro til å beite, og følgen herav er igjen at mens hele flokken for øvrig ut i august har røitet vinterhårene og ser temmelig sort ut, er varsimlen ennu ofte lyshåret eller flekkevis behengt med lyse dotter av urøitede vinterhår.

Det er varsimlen som alltid først bryter op og enten anfører flokken eller går et stykke bakefter. Ved minste formodning om fare springer den voldsomt til for å tildra sig opmerksomhet, kaster hodet tilbake mot den kant hvorfra den formoder, ser eller lukter faren, og setter så avsted efterfulgt av hele flokken. Er så retningen bestemt som skal tas, sakker den ofte bakut og overlater anførslen til en annen simle eller bukk; men vil den atter at retningen skal forandres, stanser den, og hele flokken stanser også og kaster om i den nye retning varsimlen tar. En varsimle er alltid et temmelig gammelt dyr som er vel kjent i trakten og har god rede på hvor det i ur og brattfjell er fremkommelig eller ufremkommelig, hvor det vanskeligste stillingslende finnes og de sikreste plasser eller flyer til å ta middagshvile på.

Undertiden har jeg sett en flokk med to varsimler. Den ene går da noen alen foran, og den annen noen alen efter flokken.

Bukkene tar tingen temmelig makelig, især når flokken beiter eller hviler. De kan ligge ganske rolig og tygge drøv eller strekker undertiden endog alle fire ben ut og legger hodet flatt ned på marken.

Det hender ikke sjelden at varsimlen synes denne uaktsomhet går for vidt eller finner at bukkene ikke kommer hurtig nok på benene når den ved sine sprang hit og dit med opløftet hode har antydet fare, og den springer da hen og stanger til dem med sine små horntagger for å få dem op på benene, omtrent på samme måte hvorpå røien som bekjent varskuer tiuren, nemlig ved å fly inn på den når hun ser at den, fortapt i sine elskovsdrømmer, under «klunking, saging og knepping» ikke merker jegeren som nærmer sig.

Undertiden synes varsimlen med vilje å gjøre blind alarm eller på skrømt skremme flokken med sine fakter og få den til å fare op og avsted et ganske kort stykke. Men så slår den sig til ro igjen, som om den bare vilde være sikker på at de var opmerksomme, hørige og lydige.

Flere ganger reiste nesten hele flokken sig, og vi trodde da at de endelig vilde til å røre på sig; men enkelte av de makeligste må ha gjort motforestillinger, for de skiftet bare plass og la sig igjen.

Omsider begynte dyrene for alvor å røre på sig; men varsimlen tok ikke veien til oss, men fra oss. Da den siste horntinde forsvant bak rabben, reiste vi oss op og sprang, idet vi huket oss ned, så hurtig vi kunde bort for å innta deres plass og muligens nå dem med et par kuler før de igjen kom ut av skuddvidde. Men instinktet eller erfaringen må ha lært dem at en slik rabbe eller forhøining lett kan bli et skjul for en lurende fiende, og de hadde derfor fjernet sig så hurtig fra denne at da vi kom frem, var de atter utenfor skuddvidde og gikk nu igjen ganske rolig i en avstand av 3–400 meter fra oss.

Der lå vi atter begge to på maven bak hver vår sten med riflene i anlegg. Det stod to vakre bukker like foran oss. Jeg forsøkte å ta sikte på den ene; men hele siden forsvant for kornet, eller det var ikke mulig å sikte høit og lavt på bogen av den, og da er det sikkert nok merke på at det er altfor langt for hvilken som helst rifle til med sikkerhet å treffe det enkelte dyr.

Straks bortom dyrene og litt til venstre var det en lys mosehaug med en liten varde på, kanskje et merke efter at det derfra engang var skutt rein. Bakom denne vilde dyrene snart gå igjen, og vi hadde da atter håp om å komme dem på skudd. Halvparten av dyrene var allerede forsvunnet, og vi lå med riflen i hånden ferdige til å springe avsted, da vi plutselig fikk øie på en ting som vi minst av alt ønsket å se ved en slik leilighet, nemlig en tredje jeger. Hadde det vært en jerv eller en bjørn som var optrådt som konkurrent, så skulde den ha vært velkommen; men dessverre, det var en «kropp» med en lang rifle. «Kroppen» har formodentlig tidligere ligget oppe i høgden som vi omgikk, og kanskje har han sett oss gå forbi. Mosebakken gav nu godt skjul for ham, mens derimot noen av dyrene ennu var synlige for oss. Han krøp på alle fire hurtig nedover mot rabben, og det var høist sannsynlig at han vilde komme dyrene på skudd, mens vi måtte ligge med ergrelse i vår tørre hals og se på. Jeg tok ham nøiere i øiesyn med storkikkerten og syntes jeg skulde dra kjensel på ham, især på grunn av den lange riflen han hadde, og sa til Harald at det skulde undre mig om det ikke var en bekjent av oss, en gårdmannsgutt, Kristen, som på veien til seteren hadde fått øie på dyrene. Jeg tok to sten og slo dem sammen for ved denne knettende lyd å få ham til å se bort på oss og vente; men enten hørte han ikke lyden eller vilde ikke høre den, han fortsatte å krype nedover. «Jeg skulde ha lyst til å skyte på den siste bukken der,» sa jeg til Harald. Men Harald mente nei, eller at det var altfor langt, og at dyrene da kanskje vilde komme farende mellem ham og oss, og var det en uvorren jeger kunde han skyte på slump og kulen like så godt finne veien til en av oss som til en rein, så bart som vi lå.

«Gid pokker hadde kroppen! Nu er han kommet helt ned til moserabben, ikke mer enn 100 meter fra dyrene!» Med kikkerten så jeg at han tok luen av sig og puttet den i barmen, drog sig frem til varden på toppen av haugen og stakk riflen frem på siden av denne.

«Nu spenner han hanen og sikter, nu smeller det,» sa jeg til Harald. Så så vi røken, og så kom knallet. Flokken splittedes i det samme i to hoper, men om han traff noen, kunde vi ikke se. Dyrene strøk dog ikke straks langt avsted, men bare omtrent 30 meter til hver side og bråstanset. Fyren hadde så meget vett at han blev liggende hvor han lå, og dyrene som hverken kunde se eller være noen ting, visste ikke straks hvorhen de skulde vende sig. Hadde vi ligget hvor han lå, kunde vi sannsynligvis ha skutt et dyr hver med første salve, og jeg kanskje fått tid til å la kammerladningsriflen igjen og skyte en gang til. Så slo dyrene sig sammen igjen og lot til å ville springe mellem oss og rabben hvorfra «kroppen» var kommet. Vi tok derfor spranget for å møte dem når de kom frem fra en fordypning i lendet hvori de forsvant. Da vi hadde sprunget 100 alen, kom hele flokken frem igjen i strykende galopp så vi kunde høre hvorledes det klapret i hornene som støtte sammen i trengslen. Plutselig stanset de omtrent 150 meter fra oss. Jeg stod lengst fremme med riflen til kinnet, ventet på dette øieblikk, og klemte til på en bukk som stod med siden mot mig midt i rekken. Da dyrene sprang til igjen, så vi straks at den var truffet. Den blev nemlig gående igjen ganske alene og ganske langsomt, vendte av og til hodet tilbake mot oss. Den var tydelig nok hårdt såret, og for ikke å skremme den blev vi stående stille uten å røre et lem. Bukken vedblev å gå ganske langsomt, men efter et par hundre skritt la den sig. Vi lutet oss ned, og jeg ladde igjen. Mens vi lå der, kom Hans krypende bort til oss sammen med «kroppen», og det viste sig nu at det ikke var noen annen enn vår gode bekjent Kristen. Han påstod at han hverken hadde sett eller hørt noe til oss da han «stillet frem», ellers vilde han «ha ventet til vi alle tre kunde ha skutt på én gang». Men Kristen har noe vanskelig for å holde sig til den rene sannhet. Det høieste han pleier å drive det til, er «sannhet med modifikasjon», og vi trodde derfor ikke akkurat meget på hans forsikring. Hans trodde det minst, og da Kristen nu begynte å la falle ord om at det nok var ham som hadde truffet bukken som gikk igjen og ikke jeg, spyttet Hans hønisk i bakken og utbrøt:

«Å, dæ æ ingjin som trur ka du fortæl, Kristen, du ha so tit fortald åt budeiom, arte du ha skåte rein, men endå ha dæ no våre bære lygn.»

«Ja, råkte æg inkje denna gangen,» mente Kristen, «so veit æg inkje når æg ska råke. Dæ va inkje længer holl hell 100 ælne, å æg haldt akkurat på bogjen åt ein bukk som sto beint frammafyre meg.»

«Ja, du hæld akkurat på bogjen, du,» sa Hans, «å so skjyt du akkurat myllå r...... å skogjen. Du ha ’kje meire rakt bukkjen, du, hell æg ha rakt ’en, endå du ha denna lange refla di, som du sier du træf blinkjen me på 2–300 meter når du prate me budeiom.»

«Å, du ha no inkje so mykje å kjyte a dei du ha skåte me stutrefla di, du hell, Hans,» mente Kristen.

«Æg ha no dræpe rein, æg, med mi refle, men du kjem inkje te å råk ’en før du fær deg so lang refle at du kan peike burt på ’en!»

Hans benyttet gjerne leiligheten når han var sammen med oss i fjellet, til overfor Kristen å si forskjellige ting mer like ut enn han våget nede i bygden.

Åsdalstjennene sett fra Vangfjell, i bakgrunnen «Storfjellet». Professor Friis satte ørret ut i disse to fiskeløse tjenn, som han i den hensikt forpaktet av staten. De er nu fiskerike innsjøer.

O. H Svenkerud, fot.

Ved Åsdalstjennene opførte professor Friis en fiskebu («Friisbua»), som den dag idag benyttes av fiskere og jegere. «Hytten ligger utmerket vakkert til like under en fjellhammer som tar av for nordenvinden, og like op for begge tjennene som Friis døpte med navnene «Flåtjennet» og «Djuptjennet».» I bakgrunnen ses litt av «Gluggen».

O. H. Svenkerud, fot.

Standsforskjellen som bøndene imellem er både større og skarpere påholdt enn mellem de såkalte dannede klasser, gjorde nemlig at Hans som husmannsgutt dagligdags nede på gården måtte iaktta en ydmyk tone mot Kristen som gårdmannssønn; men oppe i fjellet og på seteren var det likesom Hans følte sig langt friere for standsforskjellens trykk og dristet sig til å si ham sin mening uten noen formalitet.

Å forfølge et hårdt såret dyr har alltid forekommet mig uhyggelig. Spenningen som man kommer i under selve «stillingen» er forbi, og medynksfølelsen begynner å gjøre sig gjeldende. Å forsøke på å springe inn på et såret reinsdyr for å gjøre pinen kort, nytter i regelen heller ikke. Det vil da sette avsted av alle krefter og bråstyrte et eller annet sted, uten at man finner det igjen når man ingen hund har. Vi blev derfor liggende i skjul og lot bukken reise sig igjen og gå som den best kunde, mens vi passet på den med kikkerten. Det varte ikke lenge før den atter la sig; men snart reiste den sig igjen og vedblev å gå og legge sig snart hist og snart her omkring på myren hvor vi først hadde opdaget flokken. Det var kjedelig å se på, og vi følte oss aldeles ikke tiltalt av Hans’ medynksløse bemerkning: «Han lika nok inkje sengje si, han skjifta so ofte.»

Til slutt da det ingen ende vilde ta og det led langt ut på eftermiddagen og vi hadde over en mil å gå tilbake til seteren, forsøkte jeg å omgå den for enten å «slå» den med en kule i panden eller også «gjene» den inn på Harald, Hans eller Kristen som blev liggende igjen hver på sitt sted. Jeg krøp frem gjennem myren og blev dyktig våt og tilsølet både på albuer og knær. Da jeg omsider var kommet den nær på 50 meter og stakk riflen op over en tue for å skyte den i hodet, så jeg at den lå urørlig på siden med hodet mot marken. Den var endelig død, og jeg gikk bort til den; men det skar mig i hjertet å se det besynderlige, sluknende, milde uttrykk i dens store, mørke øine. Den hadde som dyr oftest pleier, lagt sig eller var falt overende på den siden hvor kulen var gått inn. Kulen var ikke gått ut igjen, og vi vilde således ved å finne denne kunne få visshet for hvem som hadde skutt den.

Harald, Hans og Kristen kom nu til, og vi flådde bukken og lemmet den i stykker. Kulen var gått inn i venstre bog og satt i høire lår. Jeg fant den frem, og det viste sig nu å være en spisskule, så det var ikke minste tvil om at Kristen hadde skutt bom, for han brukte nemlig rundkule.

Hans tok kulen og viste den triumferende til Kristen:

«Sjer du denna, du, Kristen, ho likna inkje mykje på dei du bruka i långrefla di. Kanskje du endå trur åtte dæ æ du som ha skåte reinen?»

«Å nei, æg ha skåte bom lei då, sjer æg,» sa Kristen.

«Ja, dæ æ sekert dæ,» mente Hans, «dæ va inkje fyste gangen, å dæ blir inkje siste hell, tænkje æg. Men dæ ska ondras meg, om du inkje like radt fortæl, åtte dæ va du som skaut ’en, når du kjem heim åtte i bygde, å at oss fekk ’en tå deg. Du turka inkje blo å hår tå kniven din, såg æg; når du syne dei den, kanskje du fær dei te å tru deg.»

Da vi kom tilbake til seteren og satt inne og spiste, hørte vi Hans ute i selet gi historien til beste for budeiene på en måte som gjorde at Kristens forut dårlige aktier både for troverdighet og skyteferdighet ikke kom til å stige.

EN SETER I REGNVÆR

Regn i fjorten dager. – Setervollen. – Bekken. – Geiten. – Sauen. – Gjetergutten. – Skodde og sol. – Gå sig vill. – Halvor og «Kranselin».

1859.

Halvor og jeg var dette året alene sammen på Åsdalseteren. Været var ufyselig, regn og tåke og atter regn og tåke i hele fjorten dager, så vi ikke en eneste gang kunde komme ut på noen tur. Vi blev dog ikke uvenner for den saks skyld, men prøvde å fordrive tiden sammen så godt vi kunde. Vi har alltid en del fjellektyre med. Som oftest blir den lite brukt; men den sommeren kom den riktig nok vel med. Verst var det med dagboken. Det var ingen jaktbegivenheter å skrive ned. Derimot finnes det fra den tid noen refleksjoner over styggevær på seteren:

En seter tar sig dårlig ut i regnvær, og spesielt Åsdalseteren. På tråkken eller tunet utenfor selet hvor man ellers går i tøfler, blir alt opbløtt og tilsølet slik at hundene neppe nok vil gå ut.

Gressbakken som ellers er så fin og bløt å hvile på som en fløielspute, blir våt og vandig som en myr. Seterbekken som i godvær er så speilklar og pen at det er en sann fornøielse å sitte borte ved bredden av den og se på hvor muntert den farer avsted akkurat som om den gledet sig over ikke å være dømt til trælarbeid i en fabrikk, den svulmer op, blir storskrålende som en full mann, går over sine bredder, blir grumset og fæl så man ikke kan drikke en dråpe av den.

Det ryker inn av peisen, både fordi vinden slår ned og fordi veden er rå. Vår gutt, Hans, og budeiene efterlater sig store, sølede fotspor på gulvet i stuen hver gang de er inne i et eller annet ærend.

En natt som jeg lå i min beste søvn, kom det noe vått og koldt krypende op i sengen til mig. Hvem annen skulde det være enn Halvor som hadde måttet rømme sengen sin da det striddryppet ned på ham gjennem taket.

I regnvær og tåke taper i det hele tatt en seter alt det idylliske som den har i solskinn. En høne i regnvær er et ynkelig syn, men en seter i regnvær er ikke stort bedre.

Alle kreaturene ser også høist slukøret ut, især geiten som minst av alle kan fordra å få regn på sig. Den kommer tidlig hjem, og trykker sig op efter seterveggene for å få ly av taket. Aller verst er det dog for sauen. Kua og geiten får iallfall om natten tak over hodet, men sauen drives for natten bare inn i en innhegning. Marken her bløtes slik op av regn og avfall fra dyrene at det hele blir en forferdelig guanosøle. Det er uforsvarlig, eller rettere sagt dyrplageri, å drive de stakkars dyr inn i en slik innhegning i slikt vær, så meget mer som det overalt er anledning til å skifte plass eller flytte gjerdet bort på tørrlendte steder. Men det skjedde dengang meget sjelden iallfall på Åsdalen. De stakkars dyrene blir naturligvis stående så lenge som mulig; men til slutt overvelder dog trettheten dem slik at de må legge sig bent ned i sølen. Man kan vite hvorledes de ser ut om morgenen og hvilken ille medfart ullen får.

Gjetergutten har det heller ikke for godt. Dårlig er han som regel klædd. Han kryper nok i ly under et berg, en sten eller et tre så lenge han kan; men ut må han allikevel ofte, og våt blir han som en kråke, så når han om aftenen kommer hjem og setter sig bort til peisen, renner væten av alle fillene hans.

Da Hans tidlig om morgenen kom inn for å gjøre op ild på peisen og blev spurt om været, spådde han hver dag forandring til det bedre. Enten het det sig at «skådda ha hjalla seg1) i lia idag, æg trur mest dæ må gje seg med regne», eller «sulua flyr høgt idag, so oss fær snart govær åtte», eller «dæ æ eit lite drag tå nor idag, so dokk ska sjå at imorgå fær oss fjelvær»; men like galt blev det. Et par ganger så det om formiddagen så vidt ut til opholdsvær at vi våget oss ut; men vi hadde ikke nådd toppen av «Harbakkene», før skodde og regn atter kom drivende fra sydøst og jaget oss hjem igjen.

En morgen som «skådda låg lågt», la vi efter forsikring fra Hans om at «dæ va govær ovante», avsted meget tidlig, ennu før solen var oppe. Da vi hadde steget opover omtrent 1000 fot, lysnet det virkelig også mer og mer, og snart befant vi oss i klart vær ovenfor skodden som fremdeles fylte hele dalen nedenunder oss. Men så kom solen blank og klar frem og kastet sine varme stråler over tåkehavet. Det opstod nu plutselig bevegelse i de hvite masser, og det var et høist interessant og sjeldent skue å se hvorledes tåkemassene lik en uhyre hvirvlende foss strømmet først ut gjennem det trange dalføre og derpå splittedes, steg op som skyfloker i spøkelsesaktige skikkelser og flyktet avsted for solstrålene.

Seiren var vunnet, men den varte denne dag bare ganske kort. Ut på eftermiddagen kom skodden igjen; men neste dag seiret godværet fullstendig, og vi begynte å gjøre lange utflukter dels efter rein og dels efter ryper.

Halvor hadde denne sommeren fått den slemme vane ofte å ta sig en lur ute i fjellet når det var riktig godvær. Følgen herav var at han en gang ikke kom hjem før langt ut på natten, og han vilde ikke ha kommet hjem dersom ikke også kyrne hadde lagt sig til nettop denne aften.

Saken var den at Halvor og Hans hadde funnet rein og skutt på den, men ikke drevet det videre enn til å sprenge flokken i to hoper. Nu skulde de gå efter hver sin «dott» eller flokk, og skiltes ad. Ut på eftermiddagen nådde Halvor sine dyr igjen ved Åsdalstjennene, men kunde ikke komme dem på skuddhold. Så tok han sig en pipe mens han lå og passet på dem, og derpå en lur; men da han igjen våknet, var solen gått ned og reinen forsvunnet. Halvor ruslet derfor hjemover. Uheldigvis kom skodden på ham og derpå mørket, så han til slutt tumlet sig aldeles bort og ikke visste hvor han var.

Hans kom hjem klokken 10; men da han hørte at Halvor ennu ikke var kommet, fór han som en pisket katt avsted igjen op gjennem lien for å lete efter ham.

Jeg fyrte i mellemtiden på peisen så gnistene fløi høit til værs, og gikk av og til ut og smelte av et skudd. Endelig da klokken var 12, stakk Halvor hodet inn av døren, dryppende våt naturligvis, for det hadde også regnet; men forresten blid og fornøid som alltid og ikke det minste ut av humør for den sakens skyld. Halvor er nemlig ikke redd for noen verdens ting, og vilde ikke bli det minste forknytt om han skulde bli nødd til å ligge ute en natt, når han bare hadde pipe, tobakk og fyrstikker med sig.

«Gudskjelov at du endelig kom!» utbrøt jeg da han stakk hodet inn av døren.

«Å, det hadde ingen nød med mig,» mente Halvor, «jeg hadde pipe, tobakk og fyrstikker med mig, og jeg hadde nok alltid klart mig natten over.»

«Men hvordan i all verden var det mulig for dig å finne ned over fjellet og ned lien så belgmørkt som det nu er?»

«Jo, ser du,» sa Halvor, «da jeg hadde gått lenge og turnlet i mørket, fikk jeg endelig høre en bjelle, og så gikk jeg da efter lyden og fant også frem til en bjelleku med en del andre kyr. Nå, tenkte jeg, den kua hører naturligvis til en eller annen seter, og når jeg jager den, så går den vel hjem igjen. Jeg til å jage bjellekua, og for å være sikker på at den ikke skulde komme bort fra mig, ser du, så tok jeg den i – rumpen. Men du kan tro jeg fikk skyss ned over lien! Verre best av en bjelleku har jeg aldri i mine levedager sett. For den ikke ut i de aller verste sølehull og inn mellem de tetteste viersnar, så jeg blev både våt og tilsølet og forreven. Men jeg holdt fast, og nedover lien bar det, og da jeg kom inn til «hafallen»2) her, kjente jeg mig endelig igjen så jeg kunde la bestet fare.»

Det var således bjellekua på vår egen seter som Halvor hadde fått tak i. Glad blev budeien som fikk kyrne sine hjem, og glad blev jeg som så Halvor igjen.

«Du får ha tak, fordi du dreiv kua mi heimatte igårkveld,» sa Ragnhild da hun neste morgen kom inn med kaffen til Halvor som ennu lå i sengen.

«Å, det var nok mere hun som drog mig hjem enn jeg som drev henne,» mente halvor; «men det var riktig et leit best av en ku til å fare i vei.»

«Kan vel veta dæ, at hu for i veigen, når du tok ’a i halin!» mente Ragnhild; «men dæ va endå væl at dæ va bjølkua mi, hu «Kranselin», som du fekk tak i; dæ konde ha vore ei haugaku, so ha ho drad deg inn te haugabudeiom; dæ ha vorte værre, dæ!»

Fotnoter

1)

Lagt sig som en hylle.

2)

Gjerdet om setervollen.

KONGSBUKKEN

Om søndagen. – Kongen på Elstad. – Nød bryter lover. – «Diana». – Halvor og Pan. – Ustø vind. – På «lekkert» hold. – Storbukk med 36 tinder. – Hans skriver vers.

1860.

Oppe på toppen av Veslegråhø som kan sees fra seteren, blev det den 11. august 1860 i kong Karl den XVs annet regjeringsår skutt en storbukk som fikk navnet «Kongsbukken», dels fordi kongen den 13. samme måned spiste av dens kjøtt, dels fordi det var en av de største bukker som i manns minne er blitt skutt i Ringebufjellene.

Ser noen efter i almanakken, vil han finne at denne dag er en søndag, og det kan ikke nektes at Kongsbukken er skutt på en helligdag, hvorfor også kameratene mine ofte har ergret mig med å kalle den «Søndagsbukken».

I manges øine er en slik handling formodentlig en meget slem helligdagsbrøde; men når de særlige omstendigheter blir forklart og grunnene kommer for dagen, vil dog kanskje andre være av den mening at om det enn ikke var noen absolutt nødvendighetsgjerning, så kunde den allikevel ikke opsettes, og rimeligvis vilde mange ha gjort som jeg dersom de hadde kunnet.

Til forsvar for kompaniet i almindelighet skylder jeg å oplyse at vi ellers aldri pleier å gå på jakt eller å fiske om søndagen. Heller ikke bygdens jegere pleier å gå efter rein den dag.

Vi for vårt vedkommende tilbringer dagen i ro på seteren, hviler ut efter ukens jakt, leser en god bok, skriver i dagboken eller pusler og steller med å sette i stand fiske- og jaktredskapene våre. Kanskje en eller annen av oss som har kone og barn, venn eller venninne i byen eller bygden, skriver et friskt, fjellduftende fjellbrev hjemover, som formodes å ville bli mottatt og lest med større fornøielse enn alle andre brev; for enhver ting som det kan føies ordet «fjell» til, er efter vår mening naturligvis langt fortrinligere i sitt slags enn alt annet, det kan være hvad det vil. Det eneste skulde da være om fjellvrøvl kanskje ikke var anderledes enn helt almindelig vrøvl. Men til sakenl

Kongen og dronningen hadde vært i Trondhjem og var blitt kronet. På tilbakeveien skulde de med følge spise middag på Elstad den 13. august. I den anledning kom det lørdag aften den 10. en ekspress enkommelig op til Halvor og mig som lå på seteren, med bønn fra Jørgen Elstad om at vi endelig måtte skaffe ham 20 rypekyllinger og en reinstek, da han som rimelig var gjerne vilde traktere de kongelige med litt annet enn flatbrød, tykk melk og spekekjøtt. Rypen var nemlig dengang ikke fredet så lenge som nu.

Dette var som sagt en lørdag, og middagen skulde holdes på tirsdag. Vi måtte altså skyte viltet på søndag forat det kunde sendes ned på mandag, for det er tre mil ned til bygden.

Nu visste både Halvor og jeg det, at hvordan været enn blev så skulde det være underlig om vi ikke skulde kunne skaffe to tylvter ryper når vi gikk hver på vår kant, Halvor med «Pan» og jeg med «Diana». Halvor hadde det året fått låne «Pan», en ypperlig hund, «Diana»s bror og tilhørte forstmester Barth som det året var i Finnmark. Men med reinsteken var det en helt annen sak. Vi hadde alt flere ganger gått efter rein uten å få noen. Det skulde overordentlig hell til for å finne og få skyte rein når man mest skulde holde sig på rypelende og gå med fuglehund.

Imidlertid drog vi altså avsted tidlig om morgenen den 11. august. Det var som sagt søndag, men det fikk ikke hjelpe for en gangs skyld. Necessitas non habet leges! Nød bryter alle lover. Vi var lojale borgere, og D. M. måtte ha middagsmat.

Halvor drog vestover til «Kleberkrakken» for derfra å trekke bortimot «Kvien». Jeg drog østover til «Hestknappen» for å jage i terrenget bortimot «Veslegråhø». For sikkerhets skyld lot jeg Hans ta riflen min med. Man kan ikke vite hvor haren går, heter det; men den som har gått adskillig efter rein, vil også sanne at man undertiden treffer reinen på steder hvor man slett ikke venter å finne den.

Da vi hadde nådd så høit op under Hestknappen at vi kunde se ut over de myrstrekninger hvor jeg aktet å drive rypejakten, og bortover en del av Veslegråhø, tok vi, det vil si Hans og gjetergutten som også var med, og jeg oss en bit mat. Det var egentlig min hensikt å gå over til Helakseteren på Østerdalssiden når jeg hadde skutt 12 ryper, og veslegutten var med for å bære disse tilbake til Åsdalseteren. Men det blev nu ikke dengang.

Mens jeg sitter og mumler på et stykke flatbrød og flesk, tar jeg lommekikkerten op for å se bort imot Veslegråhø. Ikke før hadde jeg fått den stillet inn før jeg fikk øie på en stor reinsbukk som gikk langsomt opover skråningen på nordsiden av høgden. Rimeligvis hadde dyret eller dyrene – jeg visste ennu ikke om det var flere – gått nede i bjerkesnaret før og skulde nu op på høgden for å ta sig en middagshvil.

«Nu, Hans,» sa jeg, «nu skal jeg fortelle dig at jeg ser dyr på V§eslegråhø!»

«Æ dar mange?» spurte Hans.

«Kan ikke se mer enn en!»

«Ha du skåt i børsene dine?» spurte Hans. Nei, det hadde jeg ennu ikke. Jeg brukte dengang en munnladnings Minierifle. Jeg ladde da denne så omhyggelig som mulig, det vil si jeg brente først av en liten «nyse» krutt og heldte så ladningen i mens den varme kruttrøken ennu var i løpet. Da er man sikker for klikk.

Nede på myren som vi måtte gå over før vi nådde høgden, blev Hans, veslegutten og Diana liggende igjen. Diana som jeg hadde tatt i bånd, kom her på ferskt rypespor og stanset. Det var tydelig nok at det lå ryper like i nærheten, men jeg hadde foreløbig annet å bestille enn å gå efter dem.

Da jeg drog i båndet for å få hunden med mig, vilde den ikke lystre. Den var sikker i sin sak eller viss på at der var ryper tett ved oss, og kunde derfor ikke begripe at jeg misforstod dens antydninger. «Nei, Diana,» sa jeg, «jeg har aldeles ikke tid til å skyte ryper, kom nu!» Men Diana som ikke hadde sett noen rein, kunde ikke forstå at jeg vilde gå min vei. Den så på mig, logret med halen og vendte hodet tilbake for så tydelig som mulig å si: «Her ligger jo en hel flokk ryper like for nesen av mig, skjønner du, slipp mig bare løs så skal du få se!» «Ja, det hjelper ikke,» sa jeg, «jeg skjønner godt hvad du mener, men jeg har ikke tid nu, jeg skal komme hit igjen senere, kom nu bare!» Diana la sig til slutt ende ned på marken og vilde ikke av flekken. Jeg måtte bruke trusler og makt for å få henne avsted, og da hun endelig meget slukøret blev nødt til å reise sig og følge mig, så hun sig ennu en gang tilbake, og rystet sig derpå som om hun vilde si: «Ja, nu kan du ha det så godt da, jeg kaster all skylden fra mig, det er ene og alene din egen skyld om vi nu kommer til å gå hele dagen uten å finne en eneste rype.»

Før jeg forlot Hans måtte jeg føie ham i å legge to kuler i dobbeltbørsa som han holdt tilbake. «Reinen konde råke te å fluge her førbi, nå du ha skåte på ’en,» mente Hans, og så galt har hendt før.

Vinden var løi og ustø da jeg varsomt gikk opover skråningen av Veslegråhø for igjen å få øie på dyret som var kommet ut av syne idet vi passerte myren. Heldigvis varte det ikke lenge før jeg fikk se flere horntinder stikke op over en ur 3–400 meter fra mig. Dyret var der altså og stod ganske stille, så det ut til. Jeg ønsket at det bare måtte være et enkelt dyr. For så var jeg sikker på at det måtte være en storbukk, og visste at det rimeligvis ikke vilde være så vanskelig å komme inn på den. Jeg hadde dagen for mig, og var temmelig sikker på at det her hvor man meget sjelden går efter rein, ikke vilde komme noen og skremme den. Hans og veslegutten var uttrykkelig pålagt å bli liggende så lenge til de enten hørte riflesmellet eller så mig komme tilbake.

Jeg blev snart enig med mig selv om hvordan jeg skulde forsøke å nærme mig, og var alt begynt å krype forsiktig fremover på alle fire, da jeg plutselig får høre to smell fra Halvors dobbeltbørse i fjellien på den motsatte side av dalen. Heldigvis stod vinden slik at knallene hørtes temmelig svakt, og reinsdyret skremmes som før sagt ikke så lett av et knall, men hvad der var verre og hvad der hørtes langt tydeligere, var et forferdelig hyl av Pan ikke lenge efter knallene. Jeg skjønte godt hvad klokken var slagen. Pan hadde om morgenen tydelig lagt for dagen at den heller vilde følge med mig og sin søster Diana enn gå på jakt alene med Halvor; men som lydig og veldressert hund fulgte den dog på kommando med ham. Imidlertid må den ha vært i mindre godt humør og rimeligvis holdt sig skadesløs ved å prelle litt efter. Et par ganger hadde jeg sett Halvor forsøke å tukte den for det; men Pan som var en meget sterk hund, pleide alltid efter de første par rapp å vri sig ut av Halvors hånd og slippe for godt kjøp. Denne gang hadde derimot Halvor som jeg senere hørte, funnet på et eget knep, nemlig å gripe fatt i Pans ene bakben, heise ham op efter det og så bearbeide ham alvorlig. Overrumplet på en helt uventet måte og banket mer enn den vilde ha funnet sig i av sin egen herre, hadde Pan derfor satt i å storhyle slik at det kunde høres tydelig over hele dalen. Engstelig løftet jeg hodet op for å se efter dyret. Jo, hornene var der fremdeles på samme sted, og det var så mange tinder at jeg antok det måtte være flere dyr. Følgelig fordoblet jeg min forsiktighet idet jeg krøp nærmere, tok skoene av mig og flyttet en og annen sten ut av veien forat det ikke skulde skramle i dem når jeg trakk mig fremover. Plutselig kom det et vindkast nesten bent i nakken på mig. Jeg la mig ned så flat som en kake bak en sten forat den muligens kunde ta av, og forsøkte så å komme på skrå nedover for å nærme mig dyret mere mot vinden. Men atter kom et vindpust fra den motsatte siden, så jeg uvilkårlig grep riflen og spente hanen i den tanke at dyrene vilde springe op. Men ennu såes takkene der ganske i ro. Det lot bare til at det dyret jeg så, vimset litt med hornene eller rystet hodet for å jage mygg og fluer fra sig. Mer enn toppen av hornene kunde jeg ikke se, og ønsket heller ikke å se mer foreløbig.

Det lå en temmelig stor sten omtrent 60 meter foran mig. Kunde jeg nå frem til den, vilde jeg rimeligvis være nær nok; men kunde jeg ikke nå den, vilde jeg heller ikke få skudd på dyret, hvis jeg ikke reiste mig helt op og fyrte på fri hånd. Dette vilde jeg nødig. Det går ikke alltid godt, det visste jeg av egen erfaring, uaktet jeg har skutt flere dyr på fri hånd enn for anlegg. Jeg drog mig da videre, varligere og varligere. Het var jeg, og tørst og trett og sår både på knær og hender; men nærmere og nærmere kom jeg inn til stenen som efter; hvert avgav bedre og bedre skjul. Endelig lå jeg bak den, og gjennem en åpning under den kunde jeg se noen uhyre svære horn ikke langt fra mig. Det var ingen tid å spille, et stort dyr hadde jeg på «lekkert» skuddhold, og mer lengtet jeg ikke efter. Jeg trakk derfor pusten dypt et par ganger, stakk så riflemunningen varsomt og lydløst op over stenen og hevet mig selv efter inntil jeg fikk se «skåtflekken» eller en lys stripe som reinen har like bak bogen og bent for hjertet. En kule der er den, sikre død.

Jeg vet ikke noen stemning som kan sammenlignes med den en reinjeger føler når han slik efter mange vanskeligheter og meget besvær endelig er kommet på hold og har riflen for kinnet med fingeren på avtrekkeren, sikker på å skulle felle dyret på pletten dersom det ikke er trolldom med i spillet. Det skulde da være frierens stemning når han tror sig sikker på et ja, men allikevel ennu ikke har hørt selve ordet bli uttalt, eller kandidatens når han har vært oppe til eksamen og står og hører på at det ene navn efter det annet blir lest op, og venter på at hans eget skal komme med tillegget laudabilis.

I det samme kornet kom ned på skuddflekken, rørte jeg ved snellerten, og skuddet knallet så det gav dundrende ekko over i «Kleberkrakken» på den andre side dalen. På grunn av kruttrøken så jeg ikke straks hvordan det gikk, men lutet mig ned og ladde igjen så hurtig som mulig for å skyte nok en gang om det behøvdes. Da jeg gløttet op igjen, lå det en uhyre stor reinsbukk på ryggen ikke mer enn 50 meter fra mig. Den rugget bare litt på hornene. Flere var det altså ikke. De mange tinder på dens store horn hadde fått mig til å tro at de ikke kunde tilhøre en enkelt rein. Jeg var ikke sen med å springe bort til den med riflen i hånden og hanen spent, men den kunde ikke reise sig mer.

Om den stod eller lå da jeg skjøt, vet jeg ennu i denne stund ikke. Jeg hadde bare tid til å få kornet så langt ned som på skuddflekken, og så klemme til enten den stod, lå eller gikk. Kulen hadde da det var så kort hold, truffet to tommer over skuddflekken, men like ved hjertet. Det var et prektig dyr med uhyre horn som talte sine 36 tinder. Nu står den utstoppet i Universitetets zoologiske samling, men ser på ingen måte så godt ut som da den hadde sitt kjøtt og blod innenfor skinnet. Bare på hornene kan man se at den har vært et usedvanlig stort og vakkert dyr.

Om en stund kom veslegutten og Hans med Diana hesblesende op gjennem uren. «Dæ va godt gjort!» utbrøt Hans da han så bukken ligge der, «æg trudde mest du måtte ha rakt, sia æg inkje hårde meir hell ein smell. Dæ va trolj te diger bukk, du, å slike abragsle store hodn ’en ha; slik bukk trur æg mest inkje ha våre skåten før her i fjellom. Dæ va vel burte frå steinen da, du skaut? Dæ va lækkert holl, men so ha du no rakt ’en godt au. No ska Elsta’en få reinsteika, som han ha skrivi um!»

Mens Hans så bukken nøiere over, gikk jeg lenger bortover høgden. Jeg var ennu ikke sikker på om det ikke kunde finnes flere dyr i nærheten. Men jeg så ingen. En ørn fløi op fra den ytterste pynten av høgden. Det var altså det eneste selskap bukken hadde hatt.

Vi flådde den, og Hans gikk derpå avsted til seteren efter en hest og en kar for å bringe kjøttet ned. I mellemtiden gikk veslegutten og jeg med Diana tilbake til myren under Hestknappen. Da vi nærmet oss denne, strøk Diana avsted. Den kjente sig godt igjen, og da vi kom frem til det stedet hvor den før hadde antydet ryper, stod den fast. Da den så mig, logret den litt med halen, gikk et stykke frem og stod atter uten å ville gå videre. Jeg gikk da frem og støtte op et kull på ti ryper. To falt ned igjen. Senere fant jeg et stort kull til, og av disse to skjøt jeg på en times tid tolv kyllinger. Dermed vandret veslegutten og jeg nedover til seteren og kom dit før Halvor ennu var kommet tilbake. Om en stund kom han også med åtte fjellryper, fire liryper, to dobbeltbekkasiner og to brokfugler.

«Nå, du reiste ikke til Helakseteren?» sa Halvor.

«Nei, jeg betenkte mig på veien,» sa jeg.

«Hvor meget har du skutt?» spurte Halvor.

«Ingenting,» svarte jeg.

«Ingenting! er du gal!» sa Halvor, «så får vi gå ut igjen straks da, her er ryper nok oppe i lien. Jeg var så sikker på at du hadde skutt minst tyve, så jeg skjøt ikke mer enn tolv.»

«Vi kan vente til i morgen, så følger vi kløvhesten og skyter på veien,» mente jeg.

I det samme kom begge karene med kjøttet i kløven som de måtte støtte på begge sider, skjønt de hadde tatt «Storsvarten» eller den sterkeste kløvhesten som Elsta’en eide, til å føre den.

Halvor som så dem komme, sprang ut for å høre hvem det var som hadde skutt rein, han visste ikke at jeg hadde hatt riflen med mig.

«Hvor kommer du fra med den reinen?» spurte Halvor forundret, «og slikt et stort dyr som det er, hvem har skutt den?»

«Å, dæ æ nok ein erdøl,» sa Hans som skjønte at jeg intet hadde fortalt.

«Den må jeg ha til samlingen,» sa Halvor, «hvad mon han vil ha for huden og hornene? Men hvor er «kroppen» henne da som har skutt den?»

«Å, det kan være det samme med kroppen,» sa jeg, «du kan få begge deler av mig for ingenting!»

«Nei, har du skutt den! Gratulerer, gratulerer!» utbrøt Halvor og rakte sine krokete fingrer bort imot mig.

Tidlig neste morgen blev det sendt en hel kløv ned til Elstad med fjellryper, liryper, bekkasiner, brokfugl og reinstek, i den anledning blev Hans poetisk stemt og forsøkte på å gjøre en vise, men han kunde ikke få til mer enn disse to linjene:

Dæ bedste som fanst uti fjell og li,

te kungen og dronninga sendte vi!

Men dette rimet var han så stolt av at han gikk og gnålte på det hele dagen til en selvgjort melodi, så vi til slutt måtte be ham holde op. Da han ikke lenger fikk synge verset sitt, gikk han omkring og skrev det op med kritt på seterveggene.

Ennu treffes reinen i Ringebufjellene. Billedet er tatt på «Breijordet», sønnenfor «Gråhøgda».

O. H. Svennerud, fot.

Elvebåt i Finnmark

Wilse, fot.

FINNMARK – EN SOMMERNATT VED LAKSVANNET OG EN DAGS FISKE I LAKSELVEN

Finnen og konen hans i fossen. – Helt alene. – Solbelyst dødsstillhet. – Villreinfangst. – Presten og finnepiken. – Godt fiske. – Myggen.

Ser man efter på et almindelig kart over Finnmark, vil man finne at der midtveis mellem Karasjok og Porsangerfjord, men litt nærmere det første enn det siste stedet, ligger en innsjø som på norsk heter Lakselvvann. På finsk heter den «Lavdnjejavre», d. v. s. Torvsjøen, og man skulde av denne benevnelse anta at den fremfor andre innsjøer utmerket sig ved torvrike bredder, men det er aldeles ikke tilfelle. Det får derfor være med årsaken til den siste benevnelse som det vil, sikkert er det at innsjøen utmerker sig ved fiskerikdom og ved sin vakre beliggenhet, selv om den ligger så langt nordpå. Men naturskjønnheter kan man finne overalt, ikke bare i Italia, men også ytterst oppe i Finnmark. Hver trakt har sin. Det beror bare på om man har det rette blikk for å se den, og stemning til å opfatte den, især for Finnmarks vedkommende forutsatt at årstiden er den rette og belysningen god.

I den nordre enden av vannet stikker det frem et skogbevokset nes. Fra den ytterste pynten av dette har man en vidunderlig vakker utsikt ikke bare over innsjøen like for ens føtter, men også over fjellene omkring, bak hvilke «Gaggagaisa» langt i nordøst hever sine høie, snedekte topper.

Den lyseste, mest solvarme, stilleste og vakreste sommernatt som tenkes kan, den har jeg tilbragt nettop her på den ytterste pynt av dette neset.

Jeg kom fra Karasjok og hadde i følge med to finner som bar tøiet mitt, vandret over fjellviddene som ligger mellem Karasjok-dalen og Lakselvdalen. Ut på ettermiddagen nådde jeg frem til Laksvannet og fikk her to nye skysskarer, som skulde føre mig over vannet og ned elven som rinner ut i Porsangerfjord. Men ingen av dem var riktig kjent med vassdraget, og elven har flere fosser, især én som man må ta sig vel i vare for, dersom man ikke vil fare ille. Derimot skulde det ikke langt fra søndre enden av vannet holde til en fjellfinn som man sa var meget godt kjent med vassdraget. Han hadde nemlig engang selv prøvd hvor farlig det var å fare utover fossen, skjønt den i loddrett fall neppe er mer enn 2–3 meter.

Første gang han reiste nedover elven hadde han sin kone med sig i båten. Ingen av dem merket faren før det var for sent, og plump! der gikk båten utfor fossen og dukket ned i hølen nedenfor som en tømmerstokk i en fløtningselv. Heldigvis drev den straks inn i en bakevje, hvor finnen fikk fotfeste og kom sig i land, men kjerringen så han i øieblikket intet til. Så drog han litt i båten for å få den op på land, og glad blev han da han så at kjerringen hang fast i den ene kjeipvien. Han fikk henne da i land hvor hun snart kviknet til igjen, og hvad gjorde de så? Jo, de ristet sig først som to våte kråker, derpå hvelvet de båten for å lense den for vann, satte sig atter i den, lot det stå til nedover, og nådde elvemunningen uten videre uhell.

Det var denne finn som så grun§dig hadde studert elven, som folkene mine skulde skaffe mig til los. Da de ikke visste i hvilken fiskerhytte han nettop da holdt til, gikk de avsted begge to for å lete efter ham. Jeg blev derfor sittende igjen helt alene, ikke engang en hund hadde jeg til selskap.

Men været var vakkert, landskapet vakkert, og ensomheten ikke trykkende så lenge noe levende ennu rørte sig rundt omkring mig.

Klokken blev imidlertid både 9 og 10 uten at noen av folkene mine kom tilbake. Den blev 11, og ennu hverken hørte eller så jeg noe til dem. Skulde de ha latt mig i stikken? Det kunde jeg umulig tro. En finn kan ha mange feil, men svike eller forlate den reisende som han har påtatt sig å føre frem, det har man aldri hørt om ham.

Jeg var helt rolig i så måte, men ensomheten begynte å bli trykkende. Da klokken blev ½12, tystnet allting av rundt omkring mig i skog, kratt og busk. Ingen kvidren hørtes lenger av travle småfugler, ingen sommerfugl såes å flagre omkring, ingen fisk stakk hodet op og brøt innsjøens speilblanke flate, ikke engang en mygg viste sig. Jeg savnet nesten dens surrende og syngende lyd for øret, denne ellers meget ubehagelige musikk som man til og med må betale med sitt blod, og jeg tror nesten jeg med fornøielse vilde ha latt et par sette sig på hånden min, la dem stikke og suge blod så meget de hadde lyst til, bare for å ha selskap eller se noe annet enn mig selv. Men ved midnattstid var alt som levet, hele naturen gått til hvile, ikke et blad rørte sig på trærne.

Allikevel var solen oppe, og det var lyst som om dagen, bare skyggene på nordsiden av vannet var noe mørkere; men så meget klarere lyste til gjengjeld «Gaggagaisa»s topper i solskinnet.

Denne solbelyste dødsstillheten gjorde mig til slutt angst, og tungsindigheten kom slik over mig at jeg var nær ved å tro at alt levende plutselig var flyttet bort fra denne verden, mens jeg selv for mine synders skyld var latt helt alene tilbake, eller kanskje ikke hadde passet på å følge med i rette øieblikk da alle andre drog avsted. Hvilken forferdelig tilværelse å være latt tilbake helt alene med sine feilslagne håp, sine skuffede forventninger, og på samme tid i besiddelse av all jordens herlighet!

Jeg lukket øinene, og i en halvt drømmende tilstand kom det syner frem for mig som tilhørte lengst forbigangne tider, tider da finnene vandret omkring her som enerådende over land og vann, fjell og fjord.

Fjernt borte i den søndre enden av vannet ligger en øi hvorpå det finnes flere store stenhauger, levninger av gamle offeraltere. Her foregikk for århundrer siden en rik fangst av reinsdyr. Ved store klappjakter drev man villreinen, som dengang fantes i tallrike flokker, inn mellem milelange gjerder og ned mot sjøens østre bredd, hvor man til slutt skremte den til å legge på svøm over vannet. Reinen svømmer som bekjent utmerket, og er ikke redd for å sette over elver eller halvmilbrede innsjøer.

Men midtveis ved øien lå båter skjult, bemannet med to eller flere finner som plutselig stakk ut fra land og forfulgte de svømmende dyr.

Se, nu vrimler det nettop av reinsdyr på skråningen ned mot sjøen! Forskremt trenger de sig sammen i en tett klynge og farer hit og dit, men møtes på begge sider av gjerder og huiende folk. Plutselig tar de spranget like ut i sjøen, så denne vidt og bredt står i et eneste skum.

Derpå ser man en hel skog av horn komme svømmende mot øien. Men plutselig møtes de her av en hærskare av bemannede båter, og det opstår nu et ubeskrivelig virvar av svømmende dyr, båter, finner som slynger lassoer eller lanser, og reinsbukker som plasker med forbenene i vannet, kjempende for å rive sig løs fra lassoen. Mange undslipper, men en hel del må late livet sitt, og vannet begynner snart å farves rødt av blodet fra de drepte dyrene.

En av de aller største reinsbukkene, kanskje flokkens anfører, er nær ved å nå land på øien. Med en lasso om sine høie, grenede horn, trekker den en båt efter sig. I forstavnen står en finn med hevet lanse, ferdig til å kaste den, men i samme øieblikk får reinen litt fotfeste på den langgrunne stranden. Den gjør et rykk i lasson så finnen mister likevekten og tumler i vannet. Han slipper allikevel ikke taket, men lar sig dra avsted av reinen, og idet han kommer op imot strandkanten, trekker han sig sammen i skinnpesken sin som en snegle. Det bærer opover stranden, han slenger efter reinen som et nøste i enden av et snøre, han får puff og knuff, skump og støt der han blir slept avsted av det ville, ubendige dyret; men fast holder han allikevel inntil reinen kommer op i bjerkekrattet. Her får han slynget lassoen omkring en bjerkestubb, og forslått, men hissig reiser han sig for å fare inn på reinen. Med fortvilelsens mot jager denne ham fra sig med slag av forbenene. Han viker et par skritt tilbake, trekker den lange, blanke kniven sin og slynger den like til skaftet inn i bogen på reinen. Som rammet av et lyn står dyret stille, begynner å lute med hodet, får dødsskjelven over sig, faller på forbenene og ruller om på marken.

Jakten er forbi, det stiger en tykk røksøile op fra offerstedet, og alle jegerne samler sig i en vill dans omkring avgudsbilledets alter.

Atter forandrer synet sig. Det er mange århundrer senere, langt inn i den kristne tid. Det finnes ingen villrein lenger. Den forsvant med hedenskapet. Derimot finnes det store hjorder av tamme dyr. Det er vinter, og isen ligger blank på innsjøen. Bare lengst i syd der elven faller ut, er det en lang, åpen stripe hvorfra tynne damper stiger op i vinterkulden. En «raide» eller rekke av reinsdyr med sine sleder kommer kjørende opover isen. Det er presten som med hustru og barn er på reise fra Porsanger til Karasjok. Raiden med en finn i spissen kjører langsomt opover langsmed råken; for isen er glatt, og reinsdyrene har vanskelig for å få fotfeste. Ingen aner noen fare, da det er lyse dagen og isen er sikker nok der hvor raiden kjører, uaktet den bare er noen favner fra råken. Men plutselig begynner sneen oppe i strandbakken å fyke op i hvirvlende ringer. Et rasende voldsomt vindkast slår ned over isen, river reinsdyrene omkull og driver hele raiden, dyr, mennesker og sleder ut mot den åpne råken. Dersom et eneste av dyrene drives ut i elven, vil alle være redningsløst fortapt; for de er bundet i hverandre, og det ene vil dra det annet efter sig. Et forferdelig angstens skrik høres fra prestekonen som vender sig om mot barnet hos finnepiken i den nærmeste sleden. Mens alle synes å være skrekkslagne og selv raidefinnen å ha tapt sin sedvanlige åndsnærværelse, griper finnepiken det eneste mulige redningsmiddel. Hun river kniven fra beltet, og med fortvilelsens styrke hugger hun den så dypt ned i isen at hun kan henge sig fast ved den som det siste nødanker. Finnen gjør øieblikkelig det samme, og raiden med de sprellende dyr stanses et øieblikk mens vindrossen farer forbi.

Selskapet er reddet. Dyrene får igjen fotfeste, finnen leder dem inn til det faste land på øien, moren tar barnet i armene sine og velsigner finnepiken som har frelst dem, mens presten hever hendene mot himmelen og takker Gud for nådig redning fra overhengende livsfare.

Det er nettop der hvor hedningenes ville offerjubel for århundrer siden lød høit i sky.

Plutselig blev jeg lys våken, idet en rypestegg fløi op tett ved mig og med sitt skrattende arr-rak-ka-ka-kaaa! satte sig i bakken på den andre siden av vannet. Klokken var 1, solen begynte igjen å stige, og likesom om skapningens herre atter hadde uttalt: Bli liv! slik begynte nu da rypesteggen hadde slått reveljen, først en fugl å kvidre her, så en der, og snart var det overalt i skog og kratt i den nye dags tidlige morgen atter den muntreste kvidren, sang og travleste virksomhet; for kort er hvilens stund, og tidlig må trekkfuglene stå op og flittige må de være, dersom de i den korte sommertiden skal bli ferdige med alt, med å slutte forbindelser, velge bosted, bygge rede, legge egg, ruge og fø op ungene sine før høststormen kommer med sneilinger og dekker alt med sitt hvite laken. Stakkars de små som da ikke er voksne eller sterke nok til å følge med når alle de andre i større og større flokker flyr villsomme omkring på fjellviddene for å si farvel til alle kjente steder, og derpå ilsomt tar flukten sydover til blidere egne.

En spissnebbet and kom frem fra en liten holme ute i vannet, der den hadde søkt tilhold en times tid om natten, sikker nok for der ikke å bli overrumplet av reven. Efter den kom piltende frem to små unger som så ut som noen gullgule ulldotter, så lett fløt de på vannet. Moren stakk hodet i sjøen, krummet halsen, øste vann over sig og plasket med vingene eller tok sig sitt morgenbad. Derpå plukket den sig i fjærene og gjorde morgentoalett, mens ungene gynget på de småbølger som opstod ved morens bevegelser.

Jeg fikk lyst til å se litt nærmere på denne familien, og lydløst samlet jeg noen småstener som jeg forsiktig kastet ned på den blanke vannflaten inne ved stranden. Stenene dannet ringer i vannet slik at det livaktig så ut som om det var en hel fiskestim som holdt på å yre op i vannskorpen. Fiskeanden blev også straks opmerksom herpå og strakte halsen i været. Efter nok et kast fra min usynlige hånd dukket den og kom op igjen like ved stenkastet, åpenbart høist forundret over at der ingen fisk hadde vært å opdage. Så kom ungene også springende på vannet bort til moren, og nu lå hele familien i en tett klynge bare noen få alen fra mig. Men plutselig fór de plaskende avsted alle sammen. En båt kom roende rundt nærmeste nes, og endelig kom da også mine folk med kjentmannen.

Den ene av finnene fikk nu avskjed, og med de to reiste jeg ned elven. Vi trakk båten på land forbi fossen, og straks nedenfor denne slo jeg op mitt telt for å fiske laks. Jeg hadde sagt til de to første finner at de skulde ta salt med sig og en kagge eller annet kar til å salte laksen i, og at de skulde få all den fisk jeg ikke selv spiste på stedet. Hertil svarte begge ja; men da det kom til stykket hadde de hverken tatt det ene eller det annet med sig. De hadde aldri før sett en fluefiskestang, og noe redskap forresten til å fange laks med kunde de ikke opdage at jeg hadde med mig. Hvorfor skulde de så gjøre sig det bryderi å føre salt og tønne op og ned elven til ingen verdens nytte? Å nei, mente de vel, vi har bedre skjønn enn som så, man fanger ikke laks med bare hendene.

Da teltet var slått op bad jeg dem gjøre op ild og sette gryten på, så skulde jeg snart skaffe kokefisk. Finnene gjorde som jeg sa, men de smilte til hverandre og plapret leende noe om tynn fiskesuppe.

Så tok jeg da stangen ut av hylstret for å sette den sammen. Finnene så på det første stykke og kiket inn i den hule ende.

«Lægo bisso?» Er det en børse? spurte den ene. «Nei,» sa jeg, «det er ingen børse.»

Så satte jeg to stykker sammen; men hult i enden var også det siste, og innretningen blev nu dobbelt så lang som før.

«Lægo kikar?» Er det en kikkert? spurte den annen finn, han mente å være klokere.

«Nei, det er ingen kikkert,» sa jeg.

Endelig da jeg festet snellen til stangen og trakk snøret ut, ropte de begge to: «Voi oaggom staggo læ!» Å, det er en fiskestang! og nu innså de da at der iallfall kunde være en slags mulighet for at jeg kunde få fisk.

Jeg forsøkte først like oppe under fossen og derpå lenger nedover, men merkelig nok, laksen vilde ikke bite på. Jeg så ikke minste tegn til noen fisk.

«Det finnes visst ikke laks her?» mente jeg.

«Jo da,» sa den ene finn, «her står mange laks her i denne hølen, det er den beste høl i hele elven, og nu koker vannet!» la den annen til.

Jeg forsøkte flere fluer og utfoldet – om jeg selv skal si det – en ferdighet og eleganse i håndtering av stang og snøre som ikke vilde ha gjort en gammel mester skam, men uten bedre hell. Når laksen ikke vil, så vil den ikke. Endelig satte jeg på en flue som jeg hadde fått av avdøde presten Z. som ofte hadde fisket i elven. Han testamenterte mig denne flue kort før sin død og sa at dersom jeg noensinne kom til Lakselven og laksen ikke vilde bite på noen av mine egne fluer, så kunde jeg prøve den.

«Spytt på den!» sa finnen da jeg hadde festet den til fortømmen.

«Spytt du på den,» sa jeg, «kanskje finnespytt er bedre.»

Jeg begynte igjen ovenfra, og efter 3–4 kast veltet endelig en temmelig svær laks sig over fluen, enten det nu kom av fluen eller finnetrolldom. Jeg slo til, og den var fast; men straks jeg begynte å presse den litt, satte den avsted, ikke opover som sedvanlig, men nedover elven og i så voldsom fart at jeg måtte ta spranget langs stranden så hurtig jeg kunde forat ikke hele snøret skulde løpe ut. Endelig stanset den; men jeg hadde ikke fått mer enn omtrent halvparten av snøret inn før den atter i lynende fart satte avsted nedover. Dette gjentok sig tre ganger, inntil den endelig stanset i en dyp, rund høl og var såvidt utmaset at jeg fikk den inn mot land. Den kom med halen foran! Jeg hadde krøkt den, og det var intet under at den fór avsted med en voldsomhet og styrke som kunde gi formodning om at det måtte være en laks på minst 20 kg. Finnen kleppet den, og vi gikk opover igjen mot teltet hvor jeg satte laksestangen fra mig.

«Vil du ikke fiske flere?» spurte finnen som passet gryten og nu skar op laksen. «Nei,» sa jeg, «vi har jo laks nok til i aften, og i morgen kan jeg fiske en til om jeg vil.»

«Å nei da,» mente finnen, «fisk flere, hal op så mange du kan, vi vil gjerne ha mange laks.»

«Hvorfor tok du ikke salt med,» sa jeg, «og et kar til å salte i, som jeg bad dig om før vi reiste.»

«Hvorledes kunde vi tro at du kunde fange laks når vi ikke så noenting hos dig til å fange den med?» svarte finnen, «men kan du ikke prøve en gang til, kanskje det er flere som biter med halen.»

«Jeg får vel vise dig en som biter på riktig måte da,» mente jeg og gikk ned til elven igjen. Z.-fluen viste sig atter uimotståelig, og jeg hadde snart en laks på kroken som innen et kvarter var utmattet og ledet inn til et bekvemt sted ved stranden, hvor finnen med letthet kleppet den.

«Kast ut igjen,» bad begge finnene meget ivrige, «og ta flere, der er mange laks igjen!»

«Ikke en fisk mer vil jeg fiske!» sa jeg, «nu har vi nok både til i aften og til i morgen, og salt har vi ikke; hvorfor gjorde du ikke som jeg bad dig om og tok salt med dig, din –!»

«Salt kommer før du tror!» mente finnen.

«Det hjelper ikke,» sa jeg, «først salt, så fisk!»

Så spiste vi sammen av den kokte laks under passiar om fluefisket som dengang var en overordentlig interessant nyhet for mine to folk.

Klokken 11 smøg jeg inn i teltet efterat finnene først hadde feid myggen – som nu fantes i mengde – av mig med løykvister, stengte så alle åpninger til, røkte teltet fullt av tobakksrøk så de få mygg som var kommet inn måtte slå sig på duken, hvor jeg pisket dem ihjel med en bjerkekvist. Så hadde jeg fred, og det var ganske fornøielig å ligge inne på en seng av riskvister og høre på hvorledes myggen utenfor i millionvis surret, pep, hvinte og nesten likesom hylte av forbitrelse over ikke å kunne komme inn og mette sig med menneskeblod. Rimeligvis må den kunne lukte blod; for gjennem den lyse teltduken kunde jeg se dem sitte ganske tett overalt og stikke så hårdt i duken med snabelen at denne ordentlig krummet sig. En og annen fikk den helt igjennem duken og stillet sig på hodet med det ene bakben i været for å nå til bunns, men forgjeves.

Jeg hørte finnene utenfor pludre en stund, men sovnet snart inn og begynte å drømme om laks som i store stimer kom svømmende op elven med halen foran, hoppet i været med halen foran og tok fluen med halen. Et uhyre på to meters lengde trakk mig avsted med sig helt nedover til sjøen. Jeg var aldeles fortvilet over at snellen var gått istå så jeg hverken kunde få snøret inn eller ut, inntil plutselig finnen springer ut i elven, holder en tønne foran den og fanger den i denne.

Nettop i det samme jeg om morgenen klokken 5 kiket ut av teltdøren, så jeg fjellfinnen kaste en tung byrde av sig. Det var en halvtønne hvori han hadde en stor skinnpose fylt med salt. Han hadde fått troen i hendene aftenen forut, og straks jeg hadde lagt mig hadde han tatt til bens hjemover eller opover langs elven til sitt bosted, forsynt sig med salt og en halvtønne, og så lagt i vei nedover igen. På omtrent fire timer hadde han tilbakelagt veien, ca. en mil frem og tilbake.

«Her er salt, og her er tønne,» sa finnen, «vil du nu fiske?»

«Ja, nu skal jeg fiske for alvor,» sa jeg, «men først frokost!» Den bestod av kokt laks, smør, brød og fiskesodd. To porsjoner laks kokt i samme vann, gir ypperlig buljong. Med pipen tent og stangen i orden gikk jeg atter ned til elven. Belysningen var god, vannet hverken for mørkt eller for lyst, vannstanden passende, alt gunstig, og jeg hadde den dag den beste laksesport som jeg noensinne har hatt. Uten overdrivelse, jeg fikk i det hele ti laks, små og store. Den største veide 13 kilo, den minste 3 kilo. Det var et anstrengende dagsarbeid, og jeg var ofte så trett efter en halv times à tre kvarters kamp at jeg idet finnen vippet laksen på land måtte kaste mig ned på stranden for å hvile.

Laksen bet den dag så grådig at jeg kunde by den hvilken flue jeg vilde, den grep alle. Så kresen som den var dagen forut, så hissig var den nu både om formiddagen og om eftermiddagen like til klokken 11 om aftenen, da tallet ti var nådd, halvtønnen mer enn full, jeg ganske trett og finnene uhyre tilfredse.

FISKETUR TIL VINSTERVANNENE

Oterfiskeri. – Bygdin. – Iva Nistuen. – Fosse. – Hinøgla. – Forskjellige slags høler. – Å nærme sig hølen. – Forskjellige knep. – Ørret stekt på pinne. – Flyseter. – Akreboden. – Bjørnen i fossen.

1862.

Et av de fiskerikeste vassdrag i høifjellene er Vinstervannene i Valdres. lallfall var det så for en del år siden; men efterat bruken av oter rimeligvis også der er blitt almindelig, kan dette muligens ha hatt til følge at man nu heller ikke der i den tid dette fordervelige redskap brukes, kan få fisk med stang på gentlemansmessig måte uten bare ved en hendelse. Men for flere år siden da noen medlemmer av kompaniet besøkte vassdraget for første gang, var fluefisket der ennu i sin begynnelse og oterdjevelen ukjent, undtagen for kompaniets medlemmer som foraktet å benytte dette redskap, da der til dets bruk ikke trenges noen forsiktighet eller øvelse med hånd eller øie, og ennu mindre noe studium. Å fiske med oter kan nemlig like så litt kalles sport som det kan kalles jakt om man vil bruke en kulesprøite til å drepe rein og ryper med.

Dersom det bare var dyktige fiskere som benyttet dette redskap, vilde skaden kanskje enda ikke være så stor; men enhver fusker, enhver bondegutt kan anskaffe sig et slikt, behenge snoren med usle fluer på dårlig vormgut, av det slags som man for godtkjøp får hos landhandlerne, og dermed sent og tidlig sope bortover vannflaten i alle retninger. Rimeligvis blir nesten like så mange fisk såret ved disse oterfluer som det blir fisket, og flere av dem som såres eller løper avsted med en krok og en stump vormgut i munnen, kreperer senere og råtner i vannet.

En annen sak er det når man fisker med stang. Man er da langt mer nøieseende med at fluen er godt gjort og vormguten sterk, så man kan fiske meget lenge med den før den slites op eller slites av.

De skadelige følger av oterfisket har allerede flere steder vist sig så åpenbare at man i enkelte bygder er blitt enig om å forby det. Det vilde være ønskelig om forbudet utstraktes over hele landet.

Vinstervannene er en fortsettelse av Bygdin, ved hvis øvre ende der nu av Turistforeningen er opført en stue for reisende. Selve Bygdin skal være meget fiskerik, men er ikke skikket for fluefiske. Den er altfor tverrdyp langs strendene, og vannet for koldt på grunn av tilløp fra isbreer. Den er heller ikke skikket for garn eller not, og der fiskes således meget lite i den. Men at der finnes både meget og stor fisk, kan man undertiden få se i den vestre eller øvre ende, hvor der er en større grunn strekning. Her kan man undertiden ut på høsten i gytetiden i klart vær se fisken stå pakket så tett sammen side om side i store stim at det ser ut som om det lå en sammenhengende, stor skygge over den lyse bunn. Men nettop dette at det ikke kan fiskes i Bygdin, eller at fisken der kan gå i fred, gjør at vassdragene nedenfor får en hel del ned til sig av innsjøens overflod.

Tar man fylkeskartet for sig, vil man se at Vinstervannene består av 5 innsjøer med særskilte navn: Strømvann, Sandvann, Buvann, Kalfjord og Øivann. De fire siste vann og strømmene mellem dem, især Bjønhølene, er fortrinlig skikket for fluefiske, og den beste tid for dette fisket faller mellem midten av juli og midten av august. Av innsjøene egner kanskje Kalfjorden sig aller mest til dette slags fiske, da den sågodtsom over hele sin utstrekning er så grunn at en flue, kastet hvor som helst, kan sees av fisken.

Til Vinstervannene kan man reise over Valdres om man vil, og ta op fra Østre Slidre; men jeg og mitt kompani har foretrukket å reise op Mjøsen til Lillehammer. Herfra kan man enten dra over Brunlaug bro til Espedalen og så videre, eller man kan reise op Gudbrandsdalen til Holmen. Her setter man over Lågen og drar op gjennem Kvikne til Skabo, hvor man har lett for å få kjente folk med sig, da flere herfra pleier å ligge på fiske ved Øivannet, som tilhører Gudbrandsdalen.

For flere år siden reiste jeg forut for mine kamerater op til Fosse, en av de øverste gårdene i Skabo. Jeg var heldig nok til å få leid med mig som følgesvenn Iva Nistuen (d.v.s. Nedi-stuen) Skabo. Han var både reinjeger, bjørnejeger og fisker og som sådan overmåte godt kjent både i fjellene og med vassdragene. Iva skulde ha kr. 1.20 om dagen på egen kost samt 40 øre dagen for hver hele og 20 øre for hver halve dag jeg benyttet hestens hans. Det var billig dengang. Det var få jegere og få turister. Nu får man finne sig i å betale det mangedobbelte, og enda takke til at man får noen kjentmann med sig på de betingelser.

På Fosse hvor folkene i alle måter var vennlige og villige, tilbragte jeg en dag med å fiske i Vinsterelven; men jeg merket snart at elven her nedenfor Kumsfossen ikke er stort verd å fiske i. Det finnes bare småørret. Ovenfor fossen derimot, i innsjøen Olstappen, især der hvor Hinøgla og Vinstra faller ut, er det fortrinlig fluefiske. Ørreten er fet og inntil 2 kilo stor.

Neste dag reiste Iva, tjenestegutten hans, Diana og jeg fra Fosse forbi Kampseter, Holsåseter og Hovdeseter til Hinøgleseter. Vi valgte denne veien da jeg først aktet å gjøre en tur til Heimdalsvannet.

Den beneste veien fra Skabo til Vinstervannene går ellers forbi Finbøle- og Høl-seteren.

Da vi kom til broen som går over Hinøgla, som kommer fra Heimdalsvannet, stanset vi begge og tok kløven av hesten. Elven så nemlig her så overordentlig innbydende ut til fluefiske at jeg ikke kunde motstå fristelsen til å forsøke den og se om fisken var stor. Like fra broen og helt ned til innsjøen Slangen danner elven store, lange og dype kulper eller høler, nettop av det utseende som tiltaler en erfaren fisker.

Runde høler under en bratt foss hvor vannet går rundt i ring inneholder i regelen hverken så meget eller så stor fisk som man skulde tro, rimeligvis fordi strømmen i vannet er så forvirret at fisken ikke bekvemt kan fordele sig eller hver velge og innta sin plass efter behag og behov, men store og små kommer for nær hverandre, hvorfor de små enten jages eller slukes av de store. Vannets hvirvelaktige strøm gjør også at det er vanskeligere å se og å gripe det som kommer drivende. Høler derimot som riktignok begynner under en foss, men derefter strekker sig så langt ut at vannet strømmer jevnt nedover, kan være temmelig fiskerike. Mest og størst fisk finnes dog i langstrakte høler, især de som på den ene siden er dype langsmed en tverrbratt torvbakke eller berghammer og på den andre siden grunner jevnt op på ren stenbunn. Hver fisk kan her velge sin plass eller observasjonspost, som den alltid vender tilbake til når den har gjort et hopp op i vannskorpen eller et løp til siden for å gripe noe som kommer rekende eller flytende nedover. Undertiden er det to eller flere på jakt efter samme gjenstand, og mislykkes jakten for den store, kan det hende at den setter efter den mindre for å gripe både den og gjenstanden. Men i høler av denne beskaffenhet er det lett for de små å redde sig ved flukt, og senere når faren er over inntar de da igjen plassen sin. I regelen står derfor de største fisk øverst oppe i hølen eller stryket, mens det nedover står mindre og mindre. Dog pleier det helt nede i enden av hølen, når denne knipes noe sammen og nedenfor går over til skummende stryk, å stå enkelte store fisk, likesom det også alltid står meget fisk på oset av enhver innsjø, eller der hvor elven løper ut, hvor draget av elven er så sterkt at vannet nesten alltid er speilblankt.

I nesten ganske stille «loner» står også alltid en del fisk; men den er der hverken så stor eller så tallrik som i de langstrakte høler med jevnstrid strøm.

Et stykke nedenfor broen var det nettop en av disse høler av allerførste kvalitet. Man må ikke tro at det er en ganske enkel sak å gå bort til en slik høl og fiske i den på den rette måten. Det er ikke nok at man har kjøpt sig en god stang, fint snøre og mange fluer. Heller ikke er det nok å kunne kaste en vakker tørn. For å få den største fisken som finnes i hølen, og mange fisk i samme høl, fordres først et nøie studium av terrenget og derpå en rasjonell fremgangsmåte.

De fleste fiskere, ikke å tale om markfiskere, går ofte like ned til bredden av hølen og begynner å slenge i vei som om fisken hverken kunde se eller høre eller ikke skulde være det aller ringeste sky. Forholdet er ganske anderledes. Vil du få se fisken, så la ikke den få se dig! Og vil du få den store, så la den se fluen før den ser noe annet! Visstnok kan enhver fusker få en hel del fisk i elver hvor få eller ingen før har fisket med flue; men er elven riktig klar, eller har det i lang tid vært fisket med flue i den, kan han gjerne gå op og ned og piske den over uten å få mer enn en og annen fingerlang kjø.

Markfiskeren er for så vidt bedre stillet som han i egentlig forstand helst «fisker i grumset vann», eller nettop som elven begynner å vokse og bli uklar. Men selv om han ved å gå like ned til elven straks skremmer de nærmeste fisk bort, så blir han ofte stående eller sittende så lenge stille på den samme plett at fisken blir vant til synet og kommer tilbake. Fisken ser overmåte godt, og i elver med lys sannbunn og ganske klart vann eller i stille løpende loner, er fisken meget sky, og jo større den er, dess skyere. Man merker ofte ikke dette eller vet ikke av hvor ofte man skremmer den, da man har vanskeligere for å se fra luften ned i vannet enn omvendt; men å gå like til en klar høl eller like ned til hvilken som helst høl, er ikke bedre enn å gå over åpen mark like på et tre hvori det sitter fugl. Kanskje disse er så spake at man allikevel kommer dem på skudd; men i regelen gjør man dog best i å gå i skjul av en eller annen gjenstand. Har man først jaget fisken fra sin ordinære plass, gjemmer den sig enten aldeles bort eller er iallfall engsteligere for å hoppe efter fluen fra ethvert annet sted enn det hvor den pleier å stå på vakt og søke sin føde.

Dårligere fluefiskere, og således de fleste bondegutter på landet, fisker ofte ikke før i skumringen og utover natten da det for fisken er vanskeligere både å se fluens beskaffenhet og fiskeren.

Den erfarne fisker studerer altså terrenget eller hølens beskaffenhet før han begynner å kaste sin tørn ut, og nettop heri eller å fiske over en høl på den rette måten, ligger en stor del av fornøielsen.

Man får snart en viss øvelse i å kunne si hvor fisken især står i en høl eller en strømfure, uten å kunne se den eller ha sett den hoppe, på samme måte som både jeger og hund snart får ferdighet i å skjønne hvor man skal lete efter forskjellig slags vilt på forskjellig slags lende.

Det er ofte komisk å se mangen fluefisker kaste sin flue hen på steder i en høl eller deler av elv hvor den erfarne ikke vil væte en tørn, og igjen undlate å prøve der hvor fisken nettop helst pleier å stå. Det hele går på slump.

I regelen er det alltid best å fiske ovenfra nedover, av den gode grunn at de største fisk som før sagt i regelen står øverst oppe i hølene.

Man nærmer sig altså hølen med den forutsetning at fisken ikke er blind, men at man lett blir sett av denne. Kan man derfor allerede ovenfor hølen ha «lenget» tømmen slik at man med en gang kan gjøre et vakkert kast ned i den øverste del av hølen uten å komme like ned til den eller i en avstand av 5–6 meter, er det best.

Det har oftere hendt mig at jeg nettop i den aller øverste del av en høl like under stryket og tett inne ved land på ganske grunt vann ved første kast med fluen, efter formelig å ha lurt mig ned enten bak trær eller en stor sten, har fått en større fisk enn jeg senere har sett nedover hele hølen. Hadde man gått i syne av denne like ned til stranden og begynt med å gjøre, som sedvanlig, noen småkast for å få tømmen lang, vilde man ikke bare ha skremt den, men også andre fra sin plass, og i elver hvor det ofte fiskes med flue, gjort dem så sky at de på en lang stund ikke vilde våge å hoppe.

En høl eller et stryk kan fiskes over med større eller mindre økonomi. Man kan ta fisk efter fisk teigvis nedover, omtrent som man plukker bær på en myr, eller man kan straks kaste fluen bort på de aller best utseende flekker, likesom når man løper bortover myren og først bare tar de aller peneste og modneste bærene, men senere sanker nøiere efter.

«jeg tilbragte en dag med å fiske i Vinsterelven; men jeg merket snart at elven her nedenfor Kumsfossen ikke er stort verd å fiske i. Det finnes bare småørret. Ovenfor fossen derimot, i innsjøen Olstappen, især der hvor Hinøgla Og Vinstra faller ut, er det fortrinlig fluefiske. Ørreten er fet og inntil 2 kilo stor.»

Wilse, fot.

Remdalsbui, et tilholdssted for oksegjeteren i Remdalen, 2 km. i Sydvest for «Friisbua», på bandet mellem Remdalen og Åsdalen, ca. 1000 m.o.h. I bakgrunnen «Hirisjøhøgda», 1393 m. Hytten benyttes ennu, den er meget over 100 år gammel.

H. Ludv. Vinje, fot.

En ting bør dog alltid iakttas dersom man ikke vil forspille fisket i en stor del av hølen, nemlig at man straks fisken har nappet ser til å få den opover eller bort til den del av hølen som allerede er utfisket, for å tumle med den der, dersom den er så stor at man ikke straks kan vippe den i land. Lar man den løpe ut i hølen og nedover denne, vil den gjøre slik alarm med sine fortvilte anstrengelser, plasking i vannskorpen og hopping i været at den forstyrrer og skremmer de øvrige som ennu ikke er blitt kloke på hvor farlig det er å få en kunstig istedenfor en naturlig flue i munnen.

Den del av Hinøgla som jeg så på turen, var ganske fortrinlig skikket til å utøve kunsten i sin finhet. På de fleste steder var den ikke mer enn 10–20 meter bred, slik at man med en 5 meters stang kunde nå tvers over hølene eller fra den grunne elvebredd kaste over til den motsatte side hvor elven gikk dyp.

Jeg hadde allerede fått 6–8 ørret og blandt disse en på halvannet kilo, da jeg langt nede i en høl på den andre siden av denne og like under noen tverrbratte, store klippeblokker så en stor ørret vise sin gulbrune side idet den slo efter fluen. Den fikk dog ikke tak, men blev heller ikke i minste måte såret. Jeg kastet derfor igjen, og den viste sig atter; men denne gang vilde den åpenbart ikke ta fluen; for den slo op med halen bare for å skvette vann på den formentlige flue, slik som ørreten undertiden gjør, for derpå når fluen er blitt våt og ikke kan fly op igjen å ta den så meget sikrere. Jeg kastet tredje gang og drog nu fluen like inn til stranden en stykke nedenfor mig for muligens ved dette knep å narre den. Det hender nemlig ofte at fisken når den er løi til å bite, følger like efter fluen og først i det siste øieblikk griper den når den er ganske nær stranden og efter fiskens mening på nippet til å komme på det tørre. Men heller ikke dette hjalp.

«Detta va’ ein gjill fisk,» sa Iva, «freist å slengj ut åtte ein gang te!»

«Nei Iva,» sa jeg, «nu nytter det ikke mer, når den ikke tok den tredje gang, så tar den ikke om jeg så holdt på en hel time. Men det er en vakker fisk, og derfor skal vi nu ta oss en fornuftig pipe tobakk og vente et kvarters tid, så turde det hende at vi får se den igjen når den nemlig er kommet tilbake og i ro på det stedet hvor den stod da den sprang første gang.»

«Å ja, du ha nok freista auren før du, skjøna æg; dæ æ inkje fyste gangen du æ på fiskje. Du kjem te å take mykje fisk, når oss kjem te Vingstra å Kalfjoren, me denna amboen du ha,» mente Iva.

Efter omtrent et kvarters forløp forsøkte jeg å gjøre et så fint og lett kast som mulig bort på samme plett hvor jeg så den første gang, og var naturligvis meget spent på å få se den gjøre et sprang op i vannskorpen. Men nei takk, den gad ikke røre sig. Kanskje jeg dog skal narre dig allikevel, tenkte jeg, siden du står like under en bratt fjellvegg. Derfra har det vel ofte rullet ned insekter som du har snappet, og nu skal du få se en riktig pen flue tumle ned i vannet fra fjellveggen. Jeg satte en ny flue på og kastet den slik mot fjellveggen at den drev tilbake eller ricochetterte fra denne og plumpet i vannet. Det så livaktig ut som om den rullet ned fra berget, og dette snitt som ofte med fordel kan anvendes når man forstår å kaste godt, lyktes også denne gang. Ørreten lot sig fullstendig narre. I samme øieblikk fluen tumlet i vannet, kom den op, grep den med et sikkert napp og var fast. Dens bevegelser, hopp over vannet og plasking i vannskorpen vakte ikke bare ivrighet hos Iva som gikk med hoven, men også opmerksomhet hos Diana. Hun hadde hittil åpenbart ikke interessert sig for denne fisking, men gikk eller satt ved siden av mig, gapet, gjespet av og til og kjedet sig. Efterhånden fikk hun litt forstand på fiskeriet og begynte å se nøie på tømmens bevegelser og spisse øren når en fisk hoppet. Da jeg derfor til slutt ledet ørreten mens den langsomt boltret sig, inn mot stranden, var Diana like så ivrig efter å få tak i den med tennene som Iva med hoven, og da Iva hadde tatt kroken ut av den og den lå og sprellet på marken, forsøkte Diana grinende å løfte den og bringe mig den. Men hun slapp den øieblikkelig igjen da fisken slo med halen og gav henne en dask på øret. Diana rystet på hodet, da det smakte ille å bite i fiskeskinnet, og da den efter nok et forsøk på å ta den i hodet, atter fikk en dask, gav den sig til å storgjø på ørreten. Så gav Iva den en knert i nakken og hengte den på knippet. Den veide nesten 2 kilo.

Før vi gav oss til å fiske hadde Iva tatt kløven av, satt helle på hesten og løsnet bjellen så den kunde høres; men best som det var, hørte vi ingen bjelle mer. Gutten som vi hadde med, strøk efter hesten, men kom snart tilbake med den beskjed at den måtte ha sprengt hellen og være reist sin vei. Der stod vi alene med tøiet.

Så gjorde vi op ild på en nydelig liten sandbanke tett ved elven og stekte oss en ørret på en pinne over glodyngen. Efter manges mening er ørreten, stekt på denne måte, bedre enn når den kokes, den taper nemlig intet av sin saft og kraft. Fremgangsmåten er enkel og følgende: Man skjærer sig en smal kjepp en meter lang, gjør den tynn og spiss i enden. Fisken skjærer man op på almindelig måte, renser den, skjærer hodet av og vasker den godt. Langs den ene innvendige side av ryggbenet skjærer man derpå et langt snitt forat fisken kan flekkes litt mer åpen og saltet trenge bedre inn. Like ved halen skjærer man hull i skinnet på utsiden og stikker så pinnen inn langs ryggbenet, men på den motsatte side av innsnittet langs dette. Fisken sitter da fast på enden av kjeppen. Inne i buken strør man salt, og om man har det litt smør. Derpå stiller man pinnen ved å stikke den på skrå ned i jorden eller støtte den med stener hvis man ikke selv vil holde den, slik at fiskens rygg vender ned mot glodyngen. Smøret og saltet smelter da og trenger inn i kjøttet efterhvert som fisken gjennemstekes. Derfor stikkes den slik på pinnen at halen vender ned. Efter behov kan man snu og vende litt på den. På en god glohaug stekes den fullstendig på 15–20 minutter. Prøv det med en fjellørret på 3–4 merkers vekt, og du vil kanskje finne at den smaker bedre enn om den kokes ganske fersk. Visst er det at Iva og jeg fant at vår smakte ganske fortrinlig.

Vi tok litt av tøiet samt fiskeknippet med oss og gikk med det til Hinøgleseteren, mens gutten blev sendt tilbake for å bringe oss en annen hest. Han kom ikke med denne før henimot middagstid neste dag, og vi kom derfor den dag ikke lenger enn til Åkrevannet. Egentlig hadde vi ikke tenkt oss lenger enn til Flyseteren, hvorhen vi kom i mørkningen i et forferdelig regnvær, men jenten på seteren var høist uvillig til å gi oss losji. Like så villige og forekommende som folkene hadde vært på Hinøgleseteren, like så tverre og ugjestfrie var de her. Saken var vel den at mens bygdens folk setret på Hinøglen, var det såkalte «utlendinger» eller folk fra en fremmed bygd som undertiden leier sig setrer på disse kanter, som setret på Flyseteren.

På mitt spørsmål om jeg kunde få bli der natten over da det var sent og været var stygt samt få benytte en seng som stod der, svarte budeien: «Sengja kan du nok få, men klæa får du inkje.» Da jeg nu heller ikke kunde få kjøpt en hekto smør, heller ikke noe melk, besluttet vi å legge i vei ut igjen og gå over til Åkrevannet, en halv fjerding derfra, hvor det skulde finnes en fiskebu hvis beboere efter Ivas forsikring vilde ta vel imot oss. Ut på natten nådde vi frem til fiskebua, fullstendig gjennembløte da det hadde regnet, tordnet og lynt som om himmel og jord skulde forgå. I en liten bu, innvendig omtrent tre meter i firkant, bodde to kårmenn som her hadde slått sig sammen for å drive fiskeri.

Da kårmenn ikke mer har noe med gården hjemme å bestille, er det ofte tilfelle at de om sommeren drar til fjells til en eller annen innsjø og ligger der på fiske et par måneders tid. Oftest slår to sig sammen for selskaps skyld, da fiskerbuene gjerne ligger på meget avsides steder, eller også tas en unggutt med, dels til selskap, dels til hjelp med å stelle garn og rev. De lever her et både makelig og behagelig liv. Kan hende at en av dem også har rifle med og en vakker dag går en tur efter rein, eller kan hende han slett ikke behøver å gå langt, men fiskebua kan ligge slik til at han kan få se dyr ganske i nærheten, ja, det har ikke sjelden hendt at reinsdyr er skutt fra fiskebudøren.

Slike gamlinger driver fisket ikke nettop som noe nødvendig erhverv, men mer for tidsfordriv, og i regelen har de intet imot å få besøk fra bygden for å høre nytt og få sig en passiar.

Vi dundret på døren for å få dem våkne, da de alt for en god stund siden måtte ha lagt sig, og jeg ventet ikke annet enn å få se to gretne ansikter komme til syne på grunn av denne ufred så sent på natten; men to godsligere, gjestfriere og mer forekommende gamle kaller i bare skjorten har jeg aldri truffet på.

«Godkveld!» sa vi.

«Godkveld igjen!» sa de. «Frammand kar ute å reise?»

«Ja,» sa jeg; «kan jeg få hus her i natt?»

«Ja, dæ forstår seg,» svarte begge med den velvilligste mine.

«Du får sjå te å komma inn. Du æ vel våt, sligt vær som dæ æ! Sjå te å få eld upp på åren, du Ola, at dei kann få turka seg, so ska æg laga um kaffekjelen.»

«Kå kjem karane frå?»

«Å, vi kommer nærmest fra Flyseteren,» svarte jeg; «men der vilde budeien nødig gi oss losji og ikke selge oss noen ting.»

«Å ja, dæ æ frammand folk hjå den sætera,» forklarte de, «dei æ ’kje her frå bygde; kanskje jenta æ forbåe å sælje nåkonting, men hus kunna dei no ha gjeve deg likevæl.»

«Dæ bli altid ovant før deg her i denna vesle bua, men oss ska stelle te so godt oss kann.»

Så fikk vi gjort op ild og tørret oss, mens det blev kokt fisk og fiskesuppe til oss. Diana blev straks traktert med kold rømmegrøt.

Den eldste av gamlingene var 80 år og het Sjur, den yngste 70 år og het Ola; men Sjur kalte alltid Ola «Hvalpen» på grunn av hans ungdom.

Av slike fiskebuer finnes det en utallig mengde rundt omkring i høifjellene. Nesten ved hvert fiskerikt vann finnes en eller flere. De er dels tømret, dels muret op av gråsten. I de fleste finnes ikke annet enn en seng, peis, bord, langbenk, en krakk og en hylle. Vindu finnes undertiden, men ikke alltid.

I denne som vi kom til, fantes heller ikke mer enn en seng; men bordet som stod på meget lave føtter og var gjort av en enkelt uhyre bred planke av en gammel kjempefuru, blev utsett til sengested for mig. Det hadde tilfeldigvis en temmelig stor fordypning i midten så det egnet sig ikke så ille til sengested enda, og i regelen sover man så rolig og godt oppe i fjellet efter en dags strabas at man ligger på samme side når man våkner som da man la sig, uten å snu eller vende sig mange ganger for å få sove. Faren for å rulle ned av bordet i fjellet er derfor ikke større enn å rulle ut av en seng i byen. Iva og Diana lå sammen på gulvet.

En fiskebu er ellers ikke den usleste slags bekvemmelighet som mennesker holder til i i fjellene. Det er tre slags som i regelen er verre enn «fiskebua», nemlig skytterhytte, feleger og saueleger. Feleger og saueleger opføres snart her snart der hvor man for en enkelt sommer akter å slå sig ned med en drift kveg eller en flokk sauer. Begge de siste slags hytter er istandbragt på den måten at man har benyttet en tilfeldig åpning under en stor hammer eller et hull inne i en fjellvegg og murt så meget til på en eller to sider med sten og torv at regn og vind holdes noenlunde ute. Tett for vind, eller hvad vi byfolk kaller trekk, blir naturligvis et slikt hull ikke, så meget mindre som det ofte ikke er noen dør eller noe stengsel for den smale åpning hvorigjennem man kryper inn. Sengested eller sengekarm finnes ikke; men i det ene hjørne av hullet er karet sammen en del reinsdyrmose som madrass. Vedkommende ligger hele tiden med klærne på under en skinnfeld. I det motsatte hjørne er dannet et ildsted hvorfra røken dels går op igjennem et hull i taket, dels gjennem dørhullet.

Det usleste av alle er sauelegret, skjønt de som passer sauen oftest er kvinner, i regelen de fattigste i bygden, ikke sjelden en eller annen stakkars enke som i mangel av noen bedre fortjeneste er nødd til å påta sig det sure arbeid i et par måneder, undertiden med et lite barn med sig, å ligge i et slikt hull om natten, og om dagen, enten det sner eller blåser, å gå ute med en «bunding» i hånden og passe på 1–2000 sauer. I regelen får de foruten kosten tre øre pr. sau i lønn for sommeren.

I to dager måtte vi opholde oss i Åkreboden, da det styrtregnet ganske forferdelig. Elver og vann vokste slik op at man ikke hadde sett dem større i manns minne. Det kunde ikke nytte å fiske med noe slags redskap. Fisken eter sig i slikt flomvann full av allslags ruskeri så den slett ikke biter, og går heller ikke på garn, da også dette straks behenges med rusk. Vi fordrev tiden så godt vi kunde, og Iva var flink til å fortelle oss en hel del om sine rein- og bjørnejakter. En av de siste, som stod ham i friskt minne, var foregåttt like i nærheten eller ved Hinøgla, som jeg fisket i før jeg kom til Flyseteren.

Iva hadde vært på reinjakt i Heimdalshø og skulde gå hjemover igjen til bygden. Reinhunden som han før hadde gått med i band, hadde han nu tatt selen av og sloppet løs, da det ikke lenger var noen sannsynlighet for at den vilde komme på «reinslag». Men rett som det var, begynte «Vekter», som var et stykke forut, å illgjø ganske forferdelig inne i et tett skogsnar mellem noen svære klippeblokker. Iva sprang til, og det var ikke fritt for at han blev litt fælen ved å se bevegelsene av en bjørn inne mellem bjerkestammene.

Bjørnen var plutselig blitt overrasket av hunden og satt på baken og slo efter den med labbene. Iva fikk i en fart riflen av hylstret, men forhastet sig ikke med å skyte før han kunde få godt sikte. Bjørnen gjorde flere sprang fra hunden, men denne var efter den igjen og bragte den til atter å sette sig. Bamsen var åpenbart ikke egentlig bange for hunden, men ergerlig over å bli forstyrret og plaget av den. Just som de nærmet sig en åpning i skogen, gjorde bjørnen igjen holdt for endelig for alvor å slå hunden fra sig før den sprang ut på åpen mark; men i samme øieblikk fikk den også se Iva og reiste sig nu likesom i anelse om en alvorligere kamp høit op på bakbenene og «naus so dæ skolv i bergje». Nu var det rette øieblikk kommet, og Iva sendte den kulen midt mellem begge forlabbene. Den rullet bakover, men fór op igjen og satte avsted, først opover en bakke og det så fort at det ordentlig luktet svidd. Iva ladde og strøk efter. Det bar langt avsted, og losen gikk klingende bortimot Hinøgla. Her gjorde bjørnen igjen holdt, og da Iva kom til satt den på baken like nede ved elven straks ovenfor en strid foss med ryggen mot denne og med hunden gjøende foran sig. Den hadde rimeligvis ikke lyst til å sette på svøm over elven, da denne så både strid og stygg ut. Men da den atter fikk se Iva legge til kinnet, satte den dog på elven. Enten det nu kom av skuddet den før hadde fått og av blodtapet, eller elven i sig selv var for strid for den, nok er det, den orket ikke å komme over, men drev utover fossen.

Under denne var det en rund kulp med steile klippebredder, hvor vannet hvirvlet rundt som i en kokende gryte. Da Iva kom frem og fra en berghammer skulde se efter bjørnen, drev denne rundt i hølen ute av stand til straks å komme i land. Iva tok da en dugelig stor sten og kastet den like i nakken på bjørnen, idet denne, kjempende med hvirvelstrømmen, var like under benene hans. Bjørnen blev dukket under, men kom straks op igjen, og uaktet stenen hadde flekket et stykke av huden på skallen så der viste sig en hvit plett, syntes dog ikke dette å ha fortumlet den eller gjort den ør i hodet. Den kom sig over til den motsatte siden og fikk forbenene op på den bratte bredd av hølen. Trett og medtatt stanset den litt i denne stilling, så Iva fikk tid til å sette den en kule i nakken, nettop der hvor han nu hadde en god blink å sikte efter.

Bjørnen rullet stendød tilbake i elven og drev et stykke lenger nedover, hvor Iva fikk den trukket i land.

Jeg hadde fått vite av Iva at både gamlingen Sjur og «hvalpen», den syttiårige, trodde like så sikkert på underjordiske og huldrer som på evangeliet, og jeg fikk Sjur til å fortelle en av de begivenheter som han selv hadde oplevd.

Sent en høst efterat folk var reist hjem igjen fra seteren, hadde han dradd derop for å gå efter rein. Om aftenen da det var ganske mørkt, hadde han gått bort i fjøset for å hente noe. Han hørte da at det pep borte i en av båsene, og i den tro at det var mus eller røiskatt tok han en sten og kastet den bort i kroken hvorfra lyden kom. Stille blev det; men tidlig neste morgen da han igjen gikk ditbort og så inn i båsen, lå det en liten naken død unge inne i kroken. Det var den som hadde pepet, og som han hadde truffet og slått ihjel. Sjur blev ille ved, sa han, og han skjøt bom to ganger den dagen på ganske lekkert hold.

Om natten klokken tolv da han hadde lagt sig og det ennu brente litt på åren, kom det et vakkert kvinnfolk inn i selet og gikk bort imot sengen til ham.

«Du har slått ihjel ungen min,» sa kvinnfolket.

«Ja, det var ikke gjort med vilje,» undskyldte Sjur sig.

«Du lyt skaffe mig en igjen,» sa hun.

Nei, det vilde Sjur ikke innlate sig på, og hun måtte gå igjen. Men neste natt kom hun igjen og gjorde samme fordring. Da Sjur heller ikke nu vilde høre på henne, truet hun ham med «at dersom han ikke tredje natten klokken tolv møtte oppe på en haug tett ved seteren hvor det stod en gammel bjerkestubbe, så vilde det gå ham ille».

Sjur torde ikke annet enn gå derop. Han drog av sig frakken og klædde den på stubben og satte huen på toppen. Selv la han sig på lur. Klokken tolv kom ganske riktig kvinnfolket. Med den ene hånd grep hun stubben i nakken, med den andre i ryggen, vred den tvers over og kastet stumpene til hver sin kant.

«Du hadde vel fått dig et godt glass om kvelden da du drømte dette om natten,» mente jeg.

«Nei, æg va likeso ædru som æg æ no,» påstod Sjur.

HEIMDALEN

Svend Bjølstad. – Gamle familier. – Ridderspranget. – Reinjakt i gamle dager. – Svartegrav. – Reinen går sig fast. – Svend og valdrisen. – Fiskejoen.

Tredje dagen efter vår ankomst til Åkreboden var det godvær igjen, og vi drog videre til Heimdalsoset. Her fikk vi godt losji i en fiskebu som tilhørte en gammel hedersmann av en reinjeger, Svend Bjølstad fra Hedalen. Såvidt jeg vet, er han for flere år siden reist til Amerika.

Skjønt Svend allerede var en gammel gråhåret mann, gikk han dog ennu så rankt og raskt som noen. Han var sine to meter høi og må i sin beste ungdom ha vært en usedvanlig sterk og rask mann. Hans ansiktstrekk var noble, og det var i hele hans opførsel en viss ro, verdighet og overlegenhet i sammenligning med de øvrige bønder som jeg traff sammen med på turen.

Jeg visste ikke dengang at han eller opsitterne på gården Bjølstad virkelig også nedstammer fra en gammel adelig slekt, og at hans forfedre bodde på Bjølstad for omtrent 700 år siden.

På kong Sverres tid fantes det som bekjent tre adelige slekter i Vågebygden, nemlig Eldjarn på Valdbjork, Bratt på Bjølstad og Gjæsling på Sandbo (eller Sundbu). De mektigste slekter i bygden vet ennu at de nedstammer fra en av disse. Brattene på Bjølstad og Eldjarnene skulde ha vært høie og svære folk, å dømme efter gamle rustninger som ennu finnes. «Herpaa tyder ogsaa deres Efterkommere,» sier Becker, «som endnu findes paa Gaardene Bjølstad, Haagenstad, Tolstad, nedre Kvarberg og Tofte i Læssø.» Gjæslingene på Sandbo skulde derimot ha vært små, men herdebrede og sterke folk.

Heimdalen har sin egen historie.

Heimdalsvannet med omgivelser eller en strekning av omtrent en og en kvart mil har tilhørt gården Sandbo så langt tilbake i tiden som opsitternes historie går. En av stamfedrene, Iver Gjæsling, fikk nemlig gavebrev på gården av kong Sverre, hvilket blev bekreftet flere ganger senere av de efterfølgende konger like til Christian V.

Men ennu før Heimdalen kom under gården Sandbo, skal den med herligheter av jakt-, fiske- og beitemarker ha tilhørt en ridderfamilie i Valdres, og sagnet om «Ridderspranget» forteller hvorledes det gikk til at Heimdalen blev Gjæslingenes eiendom. Dette sagn er visstnok fortalt flere andre steder, men tåler dog kanskje i korte trekk å gjengis også her:

Det var en ridder i Valdres som i lang tid hadde ligget i strid med Sandbo-ridderen. Engang som Sandbo-ridderen ikke var hjemme, benyttet Valdres-ridderen anledningen, kom med sine svenner over fjellet ned til Sandbo og brente av gården. Eieren som straks efter kom hjem, samlet øieblikkelig en del folk og satte efter valdrisen. Denne hadde om natten tatt kvarter på en seter som heter Fugleseteren, og stilt ut vakter rundt omkring. Sandbo-ridderen og folkene hans red hele natten igjennem, og da han mot dagningen nærmet sig seteren, lot han folkene sine hugge av små bjerketrær og holde disse foran sig og hestene. I begynnelsen merket vaktene ikke uråd; men da de til slutt tydelig syntes at bjerkeskogen beveget sig og kom nærmere, gjorde de anskrik. Men nu var det for sent. Sandboingene falt over valdrisene og hugget dem ned, så samtlige blev liggende på valplassen så nær som Valdres-ridderen selv og hans våbendrager. Disse undkom til hest og trodde sig allerede reddet, da de plutselig støtte på elven Sjoa som med ubendig villhet styrter sig skummende ned mellem bratte klippevegger. Fortvilt stanser Valdres-ridderen ved en kløft som tvers over visstnok ikke er mer enn to meter bred, men stranden på den andre siden er høi og klippeveggen aldeles glatt. De forfølgende fiender gav ham intet valg, han hopper av hesten, setter i full rustning til sprangs over gapet og er så heldig å få fotfeste på den motsatte siden av dette svelg som ennu den dag i dag heter «Ridderspranget». Våbendrageren springer efter, men tumler tilbake igjen og styrter redningsløs i avgrunnen til skrekk og advarsel for enhver som vilde forsøke spranget. Valdres-ridderen undkom, men måtte senere avstå Heimdalsvannet til Gjæslingene, og det har siden i 700 år tilhørt gården Sandbo, inntil det, skam å fortelle, for noen år siden blev solgt til en engelskmann for en spottpris av så eller så mange hundre kroner.

At jakten på Heimdalsfjellene i gamle dager har hatt en ganske annen betydning enn nu for tiden, og at antallet av reinsdyr har vært mangedobbelt større enn nu, synes klart efter Schøning, som i sin beskrivelse av nordre Gudbrandsdalen fra 1775 forteller «at Heimdalen udmærker sig ved de fedeste Græsgange i Fjeldene og den bedste Jagt efter Rensdyr».

«Om Høsten,» sier han, «naar Brunstens Tid begynder, samle Rensdyrene sig her i store Flokke, bestaaende af 2, 3 til 4000 i hver Flok, af hvilke en Skytter paa en Dag kan skyde 20 Stykker og flere.

Dette gaar til paa følgende Maade. Enhver Rensdyrflok har sin Anfører, som ved Slagsmaal med andre Bukke har tilkjæmpet sig Overherredømmet. Denne kaldes Hallsbukken eller «Hallaren», hvilken har indjaget de andre Bukke den Frygt, at naar den nyser eller fnyser gjennem Næsen, hvilket kan høres paa 1/4 Mil, da fly de alle tilhobe. Denne Hallsbuk søge Jægerne først og fremst at fælde. Saasnart dette er skeet, og de andre Bukke, af hvilke med Hoben kunne følge hundrede, blive var, at «Hallaren» er borte, træde de samtlige frem paa Kamppladsen, hvor de kjæmpe med hinanden om den Afdødes Plads og Embede. Imidlertid skyde Jægerne løs paa Hoben og fælde saa mange, de kunne. Flokken forfærdes vel derved og løber afsted, men kun omtrent 100 Skridt; thi den bliver straks standset af Bukkene, hvilke intet andet skjøtte eller huske end Kamp, Seier og Bytte. De begynde derfor paany at tumle sig om med hinanden. Jægerne forfølge dem det hurtigste, de kunne. De skyde, Hoben flygter paany, men standses igjen, og dette vedbliver saa længe, indtil en af Bukkene bliver Seierherre og med heroisk Mine og Stolthed træder i den Afdødes Sted, udsat for Efterstræbelse og Døden, som følger ham i Hælene.»

Både i selve Heimdalsvannet og i elven som renner ut av dette, Hinøgla, har man fortrinlig fluefiske. Ørreten blir inntil 3 kilo stor og er, især i vannet, så fet at den har ister som den feteste sommersild; men det nytter lite å tale om fisket her, da dette som sagt nu dessverre tilhører en engelsk herre.

Svend hørte til de gamle, noble, nu forsvunne reinsdyrjegere som alltid bare skjøt bukker og lot simlene gå i fred. Han hadde skutt mange hundre dyr i sitt liv, men aldri nedlatt sig til å skyte «på hopen» eller på slump midt inn i flokken.

Svend skjøt bare når han hadde stilt frem i ordentlig hold og kunde felle det enkelte dyr. Han var av dem som dengang ennu holdt på flintelåset mot den nyere opfinnelse med knallhette. Han påstod å ha gjort forsøk med knallhettelås, men funnet at riflen med flintelås både tålte mer krutt og skjøt sikrere.

Jeg spurte ham om han ikke vilde gå med mig en dag efter rein op på Gråhø eller Heimdalshø, hvor han naturligvis var omtrent like så godt kjent som på sin egen gård hjemme i bygden. Hertil var han ikke uvillig, men spurte mig først om jeg ikke vilde skyte et skudd med hans flintelåsrifle.

Jeg mente at det ikke kunde være verdt, da min egen Kongsberg-rifle var sikker og jeg nok skulde treffe, om vi bare kom på hold.

«Ja, dæ kann væl vera dæ,» mente Svend, «men du kann no skjøte eit skåt likevæl.»

«Å ja, når du endelig vil jeg skal skyte, så kan jeg gjerne smelle av et skudd,» sa jeg.

«Ja, men du skal holde på så godt du kan,» sa Svend, «refla mi æ sikker, når bære du helde godt på.»

Så gikk han bort og la en torvklump ut på en snebre i omtrent 80 meters avstand. Jeg la mig ned og skjøt så det sprutet av torven.

«Jau,» sa Svend, «du råkte godt, du æ kar te å skjøte, æg ska gjerne gå me deg i fjelle ein dag å sjå te om eg kann få deg fram på dyr; men du ska skjøte me mi refle.»

Svend hadde åpenbart bare villet overbevise sig om at jeg forstod å bruke en rifle, før han gikk med mig. «Han trudde,» som han hadde ytret for Iva, «at slike bykara va so ovane me refleskjøting, at dæ inkje kunna nytta å bringe dei inn på dyr.»

Neste dag tok vi efter Svends råd en båt og rodde først skrås over vannet bort til Skedøla-elven. Derfra gikk vi opover mot Gråhø. Svend spådde imidlertid at det vilde komme regn før dagen var omme; for, sa han, «når sola blænkje i steino burti liahallo i fjello, so verte dæ regnvær».

«Du har vel skutt mangfoldige dyr i dine dager, du Svend?» spurte jeg på veien.

«Å ja,» mente Svend, «æg ha ’kje tal på dei, men no ha æg væl skåte mange hondre dyr, ja bukka meine æg.»

«Jeg har hørt fortelle om en Lom-væring som engang skal ha skutt fire dyr i ett skudd, kan det være sant?»

«Jau, nokk kann dæ vera sandt, for æg ha sjøl eingång skåte fire i eit skåt. Ha oss gått up i Heimdalshø so skull æg ha synt deg flekken. Dæ va framve ein liten bekk, som rann utigjønå Hallidn. Æg ha stilt inn på ein stor hop, men tykte at holle va væl drugt. Me æg låg bak ein stein, etu dei seg (beitet) inn på meg, so æg inkje va meire hell 80 steg frå dei, å so hende dæ so veonderle rart, at ein 6–7 dyr gjengo ned te bekkjin for å drikke. Dar stelte dei seg upp jamsies, akkurat so dei vore feige. Æg heldt på bogjen åt den næmmaste, å då dæ small, stupte to me de sama, ein sprang over bekkjin, men kanta på den are sia, å den fjore gjekk me hope ei stond, men so la ’en seg, å æg skaut’n upp åtte. Men dæ æ inkje me alle refle, en kann skjøte so skarpt. Ho må tåle minst 4 loforme (kuleformer fulle), å dæ må inkje vera altfor grov kule hell.»

«Hvor mange dyr har du skutt på en dag?»

«De meste æg ha skåte æ fire dyr, ja bukka meine æg, når æg inkje ve rekne at æg å ein valdres eingång skaut 14 på ein dag.»

«Hvorledes gikk det til?»

«Å, dæ va mest stygt, å te slut tåtte æg inkje um dæ. Dæ æ somme stan slike rare botta å grope inn i fjello, at reinen kann gå seg faste, hell når ’en ha gått inn, so må ’en gå ut arte sama vegen. Her æ ein botn her i Gråhø, som heite «Svartegrav» – han står væl avtekna på karte dine – men den æ inkje den værste. På endin tå Memurutangjen å Gjendinstunga æ to stane som æ værre. No pla somme skjyttara gå å gjete ein reinshop i mange da’e for å sjå, om ’n inkje vil gå inn. Dæ nytta inkje å gjegne hell skræmje ’en inn, ser du. Slik va dæ me den valdresen å meg. Oss gjætte ein hop i Nautgarstindo, som gjekk framfyre ein botn, som valdresen kjende, men inkje æg, å då ’en gjekk inn, stelde oss oss fyre åpningen å begjynde å skjøte. Reinen prøvde fyst å komma rusande ut; men so mødte oss hopen, skaut å skreik, so en måtta inn åtte. Te meir oss skaut, te meir vetskræmde vorto dyre tå dundren i fjello. Summe sprotto upette fjellvæggo, men rulla ne åtte. Dæ va ingjin rå te å komma up nokon stan. Ein spræk bukk va komme up eit stykje, men dar sto ’en faste, å so skaut valdresen på ’en, so ’en stupte ne åtte. Då oss ha 12 dyr liggjande, so sa æg te valdresen, at no kunna dæ vera nukk, å at oss inkje kunna rå me meire kjøt, å at æg inkje vilde skjøte meire. Men valdresen heldt på so længje, te en inkje ha ei kule meir, å endå so vilde ’en få skjøte me mi refle. Nei, sa æg, inkje om du bau meg 100 dale, å inkje ve æg ha lut i dessa dyro du ha skåte, sia æg heldt up. So slepte oss ut dyre som voro åtte; dæ va inkje meir hell 7–8 semle å småbukka, å då oss kommo inn, kor dei meste lågo, va bekkjen som rann utur gropen, rau tå blo.

Men endå mykje styggare æ dæ summe stan, for reinen kan gå seg faste ut på ein bergrygg hell tange, so ’en inkje kan komma utfyre på nokon kant. Kjem so folk te å skjyt, bli summe dyr so skræmde, at dei hoppa lukt utfyre bergje å slå seg so sunde, at dei inkje bli te nokon nytte før folk.»

«Det er stygt å fare så ille med så fredelige og så nyttige dyr,» sa jeg.

«Ja, men æg va ong den gangen,» sa Svend, «å sia ha æg aldre prøvd på å dræpe dei på den måten.»

Mens vi gikk op over skråningen av Gråhø, hadde det mer og mer trukket op til uvær, og da vi nådde en av høidene, brøt det løs med torden og lynild. Vi la børsene fra oss borte under en stor helle, dels for å bevare dem for regn, dels fordi det efter Svends mening var farlig å ha dem i nærheten, da «ståle drog tora te seg». Selv fant vi ly under en berghammer, hvorfra vi hadde utsikt over en del store snebreer i nordvest.

«Fins dæ no rein herikring, so kjem ’en snart på beina,» sa Svend. «Om ’en ligg, so reise ’en seg, når tora slår, å går ’en role, so tek ’en te å rekkja, helst ut på ei snøfonn.»

Vi fikk virkelig også straks efter syn for sagn eller se et bevis på riktigheten av Svends bemerkning. Noe sort viste sig på en snebræ en halv mils vei fra oss, og ved å se efter med kikkerten skjelnet vi 5 dyr som gikk hurtig bort over fonnen.

«Dæ nytta inkje å gå ette dessa dyra idag,» forklarte Svend; «no gje dei seg inkje i ro før dei kjem ut på ein storbræ anten på Blåtjennshøgda hell på Steinstogonuten. Oss kan likesogodt gå heim åtte idag. Imorgo bli dæ nok govær åtte.»

«Hvorfor tror du det?»

«Jau, tora slo retsøles, å då bli dæ bære bygevær, men slår ho rangsøles, bli dæ tråvær, anten dæ no æ turke hell regnvær.»

På hjemveien gikk vi langsmed Skedøla-elven som kommer fra noen små tjenn hvori det finnes en mengde ørret; men ingen pleier noensinne fiske der undtagen fiskejoen, og straks efterat vi hadde forlatt det siste, slo også en sådan ned i et av tjennene og kom op igjen med en temmelig stor ørret i klørne. Uheldigvis for den fløi den over mig. Jeg sendte den en ladning småhagl fra mitt dobbeltløp, og skjønt den var temmelig høit oppe, rimeligvis 60–70 meter, blev den dog så forfjamset av susen av haglene – kanskje noen også slo den svakt i kroppen og vingene – at den slapp ørreten som ennu ikke var død, men sprellet i myren hvor den falt ned. Kanskje fiskejoen trodde det var ørreten som bet den i benene, da den så plutselig slapp taket, for den fløi tilsynelatende meget forskrekket avsted.

«På denna måten ha æg aldre fiska før,» sa Svend som tok ørreten, som var omtrent tre merker, og puttet den i jaktvesken.

Langs Skedøla og flere steder omkring Heimdalsvannet finnes ypperlig rypelende; men det kan lite nytte å omtale dette da det nu er privat engelsk eiendom.

Heimdalshø hever sig med sine 1843 m. over det omliggende fjell, hvor frodig fjellbjerk og sprudlende småbekker stadig avgir det herligste rypeterreng.

Wilse. fot.

Fra terrenget omkring Åsdalseteren, billedet tatt fra «Skarvola» og sydover.

O. H. Svenkerud, fot.

FRA HEIMDALEN TIL ØIVANNET

Fiskeri. – Grå fluer. – Gammel fisker. – Ensliggående reinsbukker. Rype- og bekkasinlende.

Neste dag drog Iva og jeg fra Heimdalsoset. Vi gikk mellem Osthø og Oskampen forbi Merravikhalsen feleger, langs bredden av Kalfjorden, og kom om aftenen til Øivassoset hvor folk fra Skabo har opført flere fiskebuer.

I en av disse som var ny og utmerket sig fremfor alle andre jeg så på hele turen, blev vi velvillig innrømmet losji. Stuen hadde to vinduer og tre senger.

Da vi kom satte jeg dobbeltløpet fra mig op mot en stor sten utenfor bua. Iva slengte en vadsekk så uforsiktig ned av hesten at den tumlet inn på børsen og rev den overende. Den ene hanen som efter skikk og bruk dengang lå i ro på hetten, støtte mot en sten, og skuddet gikk av. Hesten skvatt til, slengte kløven av og for avsted; men et hell var det at ikke større ulykke skjedde. Siden den tid har vi alltid gått med hanene i halvspenn.

Her ved Øivassoset kan det nok være verdt å opholde sig en fjorten dagers tid av august måned dels på fiske, dels på rype- og reinjakt; for her er god anledning til alle tre deler. Men man gjør rett i først å tinge sig losji hos eieren av fiskebua og dermed også tillatelse til å fiske samt til å benytte en av båtene hans. Rype- og reinjakten er ennu fri for enhver norsk mann. Da det ved Merravikhalsen alltid pleier å ligge en fedrift, kan man derfra få melk og fløte.

Efter en prøvetur på vannet kom jeg til det resultat at grå fluer den sommeren fremfor alle andre falt i Vinster-ørretens smak. Det kunde nesten ikke nytte å bruke andre, og da jeg bare hadde et par av den sorten, måtte jeg neste dag til fjells for å skyte et par fjellryper, hvis sommerfjær nettop hadde den rette av ørreten yndede askegrå farve. Med fluer gjort av disse, hendte det at jeg flere ganger fikk tvebitt av ørret på halvannet kilo.

Sent en aften som det var surt og koldt regnvær kom det en usselt klædd gammel kall inn i stuen og bad om hus for natten. Dette blev ham villig innrømmet og dertil enda et «purkeskinn» til å ha under sig på jordgulvet foran peisen.

Gamlingen hadde gått langs elven og fisket en del kjø som han bar i en neverskrukke. Han var naturligvis aldeles gjennemvåt dels av å va i elven, dels av regnet; men det var ikke tale om for ham å ha noeslags skifte med sig. Da vi la oss, og han likeledes hadde lagt sig ned på skinnet, spekulerte og småsnakket han med sig selv om enten han skulde vrenge strømpene av sig og henge dem op til tørring eller beholde dem på og la dem tørre på benene ved å stikke disse halvt op i peisen. Til slutt blev han enig med sig selv om at det nok var sikrest å beholde dem på, da de kanskje ellers kunde krympe når han hengte dem op til tørring. Gamlingen måtte ha et vidunderlig herdet skinn, siden han ikke fryktet for å legge sig til å sove på gulvet i våte klær og våte strømper uten å ha noe over sig. Jeg tenkte ved mig selv, at skal noensinne en dram bli anvendt på sin rette plass, så må det være her i dette tilfelle i den gamle fiskers mave. Jeg stod derfor op igjen og gikk ganske stilltiende bort til ham med en ordentlig stiv konjakk-dram som han med synlig velbehag drakk i to avdelinger.

Han stod op om morgenen uten minste spor av forkjølelse eller snue.

Da jeg neste dag kom hjem fra Kalfjorden med ti–tolv kilo ørret i båten, så jeg at det nede ved stranden foran fiskebuene stod to fremmede som ikke hørte til buenes befolkning. Jeg ventet to av kompaniet, og da jeg kom nærmere, salutterte de med bøssene sine. Jeg grep da også min, svarte med to skudd, svingte hatten og ropte tre ganger hurra.

Glad blev jeg over å se Halvor og Harald som nettop var kommet, og glad blev Diana ved likeledes å se sine gamle bekjente Chasseur og Pan. Vi gjorde flere turer efter rein, dels på Marsteinhø og Langsufjellet, dels på Skaget; men ingen av oss var så heldig å skyte noen.

På Langsufjellet gikk vi en dag efter Ivas anvisning bort på noen steder hvor det ofte skulde gå storbukker alene om sommeren. Vi så også tydelige merker efter at en eller flere storbukker hadde hatt tilhold der; for sporene var mange og tette både frem og tilbake, op og ned, i ly av noen bratte fjellvegger hvor nettop det slags sommergress fantes som reinen liker. Men heldigvis for dem var de ikke hjemme da vi kom for å avlegge dem visitt. Saken er nemlig den, at slike storbukker som hele sommeren går alene på avsidesliggende steder, visstnok kan gå ganske rolig flere dager nesten på samme plett; men så tar de sig plutselig en vakker dag en tur rundt omkring i trakten for å «vinne» eller «være» om det skulde være noen fare på ferde, kanskje også for å få sig en mosjon. Hvis de ikke merker noe, vender de i regelen tilbake igjen til samme ensomme opholdssted og lever rolig der inntil begynnelsen av september. Men da begynner deres nattero å forstyrres av drømmer om simleflokker, kamp og elskov. Så stryker de avsted, fete, modige og med fullt utviklede, stolte horn, til kjente høifjellstrakter hvor simleflokkene pleier å holde til, og den villeste kamp om elskerinner opstår nu ofte mellem de beste kamerater.

På nedturen fra Langsufjellet støtte vi i skodden på fire dyr; men dette skjedde så uventet at vi i befippelsen ikke fikk riflene så hurtig ut av hylstrene at vi kom til å skyte. En annen dag kom vi aldeles uventet frem på tre bukker på Buøen. Vi «forgikk» oss, som det heter; for dyrene fikk øie på oss i samme øieblikk som vi fikk øie på dem, og satte straks til svøms over Sandvassoset.

Iva fortalte at en skaboing engang hadde skutt en stor bukk tvers over Sandvassoset, som vel kan være omtrent 200–300 meter bredt. Han hadde fulgt den hele dagen uten å komme den på hold. Endelig hadde den svømt over oset og stod rolig på den andre bredden, da skaboingen kom ned til stranden på den motsatte side. Ergerlig over ikke å kunne forfølge den lenger, la han til kinnet, holdt med grovt korn øverst i ryggraden og skjøt. Bukken falt, og neste dag fikk han båt og hentet den.

Av ryper kunde vi skyte omtrent så mange vi vilde. De fantes ganske i nærheten av fiskebua, men fornemmelig på tangen mellem Øivann og Innbuvann, langs Sandvann, især på nordre side, og langs Bjønhølene, især på søndre side. Også på Buøen var det rett godt rypelende. Likeledes finnes fortrinlig rypelende langs Straumvann, især på nordre side. Det beste og behageligste rypelende finnes dog kanskje på Keiserflyen. Det er et lite fjell som kalles «Keiseren», og i øst for dette finnes en jevn slette med vier- og einerkratt. Det kan hende at her i godt rypeår kan finnes 15–20 rypekull, og da vil jakten her kunne være om ikke keiserlig, så dog en kongelig fornøielse.

Dobbeltbekkasinen klekker hist og her omkring Vinstervannene. Således fant vi en dag et kull på syv stykker samlet tett sammen ved fiskebua ved Sandvassoset.

Om vinteren holder rypene især til i Langsudalen, hvor det finnes store strekninger av så høit vierkjerr at hele buskaper kan forsvinne i dem. Skaboingene ligger derfor på rypejakt her om vinteren, og det har oftere hendt at en mann på en dag har fanget inntil 120 stykker.

Mens kompaniet opholdt sig ved Vinstervannene, var jeg nødd til å fungere som fisker oftere enn jeg hadde lyst til. Ingen av de øvrige forstod sig nemlig det minste på denne kunst. Harald påtok sig å røke ørreten, og dette gjorde han, som alt hvad han påtår sig å gjøre, med en sjelden omhu, grundighet og utholdenhet. Når den ting stod på hadde han tilhold i en liten ødestående fiskebu. Ingen fikk komme inn; men selv blev han undertiden nødd til å komme ut for å trekke frisk luft, især en gang da en av kompaniet hadde listet sig op på taket og lagt en helle over skorstenspipen, slik at røken slo ned og Harald til slutt begynte å bli like så innrøkt som ørreten.

Flere ganger drog vi avsted samtidig på jakt og på fiske. Fra båten kunde jeg da stadig holde øie med jegerne som gikk langs skråningene ned mot innsjøene. Jeg kunde se rypene fly op, derpå kruttrøken, så rypen falle og så endelig høre knallet. Var jeg like i nærheten, eller så jeg en flokk kaste sig på steder hvor jegerne neppe vilde finne dem, kunde det hende at også jeg gikk i land med Diana og børsen som jeg hadde med mig i båten, og deltok en stund i jakten, ikke minst til Dianas tilfredshet. Men uaktet hun naturligvis langt foretrakk jakten for den passive deltagelse i fiskeriet, var hun dog sin herre så tro at hun ikke forsøkte å bli igjen hos sine kamerater Chasseur og Pan på jaktmarken, men uten vaklen eller tvil fulgte med mig igjen i båten når jeg atter gikk ombord.

Efter åtte dagers ophold, efterat Harald hadde røket og spist fjellørret så han var kjed av begge deler, efterat Halvor hadde flådd en hel del fugl og sauset skinnene inn med gift, ikke uten fare for at også vi kunde ha fått i oss noe av denne smurning som han satte efter sig både hist og her, efterat jeg hadde fisket bort eller forært bort en stor del av mine fluer og skutt bort til måls alle Haralds kuler, drog vi en vakker dag nedover igjen til Skabo.

På veien langs Vinsterelven går man over en stor, åpen vidde. Her er godt rypelende, og midt på vidden råker op en haug som heter «Vakthaugen». I gamle dager da reinsflokkene var langt tallrikere enn nu, skal de ha hatt sin vei forbi denne haugen når de kom enten vesten- eller østenfra og satte over dalføret hvor Vinstra renner. Skytterne pleide derfor å legge sig fore her og vente, mens andre jaget annetsteds.

Nu kunde man sikkert bli liggende her i ukevis uten å få se et eneste dyr.

ÅSDALEN

Litt rypejakt i regnvær. – Hans. – Diana. – Ragnhild. – Kristen. – Fordeler og ulemper ved reinhund. – Bratter med løse stener. – Å «stille nedover» og med sidevind. – To rein i eit skudd.

Efter Vinster-turen skiltes kompaniet ad ved ankomsten til Elstad. Harald reiste til byen igjen, Halvor og jeg reiste derimot med Hans op til Breistulen. Halvor vilde gjerne ha noen tylfter friske ryper med sig til byen, og jeg aktet å gå noen dager efter rein på gamle trakter, da det hadde lønt sig så ille å forsøke nye.

De siste dagene av opholdet i fjellet er de kostbareste. Man skyter da så meget man kan for å ta utbyttet med til byen til foræring blandt venner og bekjente. Ytterst kjedelig er det derfor når det da inntreffer regnvær. Det går enda an nu efterat vi har fått bakladningsbørser, men verre var det før med munnladningsbørsen og knallhetten. Halvor hadde bare én jaktdag, og jeg skulde derfor hjelpe ham med å skyte ryper. Vi drog til Overlidalen som enkelte år kan være meget rik på ryper; men meget tidlig på morgenen begynte det å regne, og fortsatte med det hele dagen. Det fantes ikke mange ryper det året, og de er vanskeligere å finne i regn- enn i klarvær. Følgen var at vi ved middagstid ikke hadde mer enn tolv. På toppen av Overlihøgden skiltes vi. Halvor drog tilbake til Breistulen og jeg med Hans til Åsdalen, hvor vi ankom sent om aftenen så gjennemvåte at det bokstavelig talt ikke var en tørr tråd på oss og heller ikke et tørt hår på Diana. Men ved den store Åsdalspeis og Ragnhilds omhu rådde vi snart bot på begge deler. Hans og Diana skiftet ikke noe på sig, men tørret sig ved peisen og lå om natten jevnsides foran noen forferdelig store kubber som Hans bar innpå om aftenen og som holdt ilden ved like hele natten.

Hans og jeg gikk to dager efter rein uten engang å finne spor efter den. Jeg vilde ikke ha hatt noe imot at Kristen hadde vært på seteren, men ikke av annen grunn enn den at han hadde en ganske god reinhund. Men når jeg slo frempå om det for Hans, uttalte han sig alltid med en viss grad av hån og ringeakt både om Kristen selv, hans hund og hans rifle, hans lathet, hans udugelighet og hans fjasing med seterjentene.

Jeg begynte å få en mistanke om at Hans og Kristen var rivaler ikke bare på jaktstien, men også på frierstien, og det på selve seteren. Ragnhild var nemlig en så flink, rask og vakker jente at det ikke var det minste å undres på om både Kristen og Hans hadde et godt øie til henne og derfor også så skjevt til hverandre innbyrdes. Kristen hadde for så vidt fordelen, som han var gårdmannsgutt. Men Hans hadde igjen ganske andre personlige fortrin. Han var høi, velvoksen, alltid munter, villig og overalt godt likt av budeiene. Kristen var tykkfallen, fet og doven, men kunde vente å få en gård efter en del års forløp, og efter den almindelige folke-grunnsetning eller foreldres råd til en datter: «Du ska sjå meire på gåren hell på karen», så la dette et så stort lodd i vektskålen at det ikke var stor utsikt for Hans dersom Kristen fridde for alvor. Hvad Ragnhild selv angikk, så merket jeg ikke annet enn at hun alltid blev i godt humør og så vennlig til Hans når han sammen med oss kom til seteren og fortalte nytt fra bygden. I forholdet til Kristen var hun som det sig hør og bør alltid mere alvorlig og adstadig i opførsel og svar.

Derimot kunde det nok hende at Hans fikk et slag på munnen av grøtskjeen eller primsponen når de om kvelden satt til bords sammen ute i selet og han kom med en eller annen spøkende bemerkning. Eller det kunde hende at Ragnhild i forbigående vippet snadden ut av munnen på ham når han om aftenen satt ved peisen for å smøre støvlene våre og nettop var i ferd med å tenne pipen ved hjelp av en glo som han hadde hentet frem med «gloklypa» eller ildtangen. Men slikt kunde Kristen aldri rose sig av eller beklage sig over og derfor heller aldri få anledning til å true med på en eller annen måte å gjøre gjengjeld når leilighet gaves. Mellem Hans og Ragnhild var det derimot alltid et eller annet mellemværende, slik at det stadig het: «Å ja, dette ska du nok ha åtte eingång!» især når Kristen ikke var nærværende, og slikt mellemværende blev rimeligvis opgjort dem imellem under fire øine ute i melkebua. Det var derfor ikke med noen fornøid mine at Hans sent ut på aftenen efterat jeg var gått til køis, kom inn til mig i «bakstuen» og fortalte:

«No æ han Kristen komme, ve du tala ve ’en, so ska æg be ’en komma inn?»

«Jaså,» sa jeg, «er Kristen kommet, har han hunden med sig?»

«Å jau, båe honden sin å långrefla si ha ’en me seg.»

Kristen kom da inn, og vi blev forlikt om at vi skulde gå sammen neste dag dersom været var godt.

Det første spørsmål Hans får om morgenen når han kommer inn med kaffen og har sagt sitt «Go morgå», er:

«Hvad slags vær er det idag?»

«Jau,» sa Hans den morgen, «dæ æ fint vær idag, riktig fjellvær!»

«Hvordan er vinden?»

«Han står vesta idag, røikjen driv ne igjønå dalen. Oss lyt gå i Hiresjøhøgda idag. Oss skjøt rein idag, de æ trea da’en oss går.»

Neste morgen la vi da i vei op gjennem lien på nordsiden av dalen og tok som sedvanlig turen over Skarvola, forbi Åsdaltjennene og gjennem en smal åpning eller gang i fjellet som fører fra tjennene til Remdalsmyrene. Denne åpning mellem fjellhamrene er så eiendommelig at den har fått navnet «Gluggen».

Mens Kristen gikk med hunden nede på lavlendet på myrene i Remdalen, gikk Hans og jeg oppe i skråningen av Hiresjøhøgdene, hvor vi hadde bedre utsikt; for mens hunden brukte nesen skulde vi bruke øine og kikkert.

Å gå med hund på reinjakt kan ha sine store fordeler, men har også sine ulemper. Det ansees ikke for noe ubetinget gode. Mange gamle og erfarne reinjegere vil slett ikke vite av hund. De påstår endog at reinen skremmes mer ved å komme på «slag» av hund enn på slag av mennesker, og at den skyr trakter der man idelig farer over med hunder.

Sikkert er det iallfall at reinen ved plutselig å komme på ferskt slag efter hund kan sprette til som om den hadde trådt på gloende jern. Det har jeg selv sett.

Hund brukes derfor ikke overalt. I Gudbrandsdalen, Østerdalen, Sollien, Foldalen og Lesje er det almindelig å bruke hund, i det hele tatt i de trakter hvor man også driver elgjakt, på hvilken jakt hund alltid brukes, og ofte den samme som brukes på reinjakt. I Hallingdal, Hardanger, Telemark, Valdres, Våge, Lom, Nordfjord og Sønnmøre brukes sjelden eller aldri hund. På Vestfjellene har man også meget lettere for å følge reinens spor på grunn av de mange og store snebreer, enn man har på de mer lavlendte og snebrefrie Østfjell.

Kompaniet har dels hatt reinhund, dels ikke, og således forsøkt begge deler. På åpent terreng er en god kikkert mere nødvendig enn en hund, men man kan naturligvis ha begge deler. I meget kupert terreng og især til å finne enkeltgående storbukker før halstiden, er den av stor nytte. Likeså under forfølgelsen av såret dyr. Skal man imidlertid bruke hund, bør man helst være to eller tre jegere sammen, slik at den ene følger hunden, den andre holder sig mer på høidene og leter med kikkert. Er man alene, kan hunden ofte være til stort bryderi. Man kan gjerne en hel dag komme til å gå frem og tilbake, op og ned på en kort strekning som dyr har beitet på tidlig om morgenen, men senere forlatt, uten å nå frem på dem, mens man uten hund fra en høide snart vilde kunne ha overbevist sig om enten der fantes dyr eller ikke. Dessuten må hunden når man går alene, alltid være dressert slik at den blir liggende igjen hvor som helst man vil, når man binder den til en sten og legger jaktvesken eller matskreppen tilbake hos den mens man selv stiller frem efter dyrene. Selv om den hører skudd, må den ikke forsøke på å slite sig eller begynne å hyle av utålmodighet.

Det har hendt at ensliggående jegere på fremmed terreng ikke har kunnet finne stedet igjen hvor de har bundet hunden, før neste dag, eller endog slett ikke har kunnet finne stedet, slik at det stakkars dyret har sultet ihjel.

Det kan naturligvis være like så stor forskjell på reinhunder som på fuglehunder med hensyn til fin nese, klokskap, utholdenhet, mot o. s. v. På noenlunde åpent lende tar en god reinhund åpent vær av dyr i en avstand av inntil en halv mil, og de hunder ansees for de beste som især «går med åpent vær». Andre derimot som man ofte har latt komme til å få se levende dyr, går hverken sikkert på sporet eller bruker nesen for å få åpent vær, men iler op på høidene for å se sig om, og det kan man gjøre bedre selv. Av disse har man bare liten nytte, undtatt at man kanskje kan slippe dem på et sterkt såret dyr, og de er så sterke at de river det overende og holder det til man når frem.

Reinhunden føres naturligvis alltid i bånd, og da det ikke går an å leie den i et almindelig halsbånd, har man innrettet en egen sele til den, hvori snoren festes slik at hunden har hals og hode fritt.

Man velger helst de minste eksemplarer av rasen forat de ikke skal være for sterke til å dra i båndet. Dette kan nemlig vel være ganske behagelig for jegeren når det går opover, da gangen lettes derved at man drages avsted av hunden; men denne slites snart ut og blir sårbent dersom den er «hard i bandet», og det har dessuten sin farlige side når man går på vanskelig lende, i stygge urer eller nedover stupbratte fjellskråninger hvor man kan behøve både armer og ben for å komme uskadt frem. Et plutselig og uforvarende rykk i båndet av en hissig og sterk hund kan lett forstyrre likevekten og rive jegeren i avgrunnen. I regelen brukes derfor som sagt små hunder av den såkalte finnerase, med spiss snute og oprettstående, spisse ører, de samme som finnene bruker til bevoktning av sine tamme reinhjorder, og de samme som også brukes til elg- og bjørnejakt. Enhver elghund kan i regelen også brukes som reinhund, da den like så villig går på reinspor som på elgspor. Man kan naturligvis lære disse dyr til å gå «hinter» til visse tider istedenfor straks man går avsted og før det ennu kan være tale om å finne spor å legge sig så hårdt i båndet at man har møie med å holde dem. Men så langt er dressuren blandt bondejegerne, eller den såkalte «tukten» av reinhunden ennu ikke kommet.

Også en almindelig fuglehund går villig på reinspor når den i tide opmuntres til det, og rimeligvis kan den brukes til begge deler eller både til å følge reinsporet, leidd i bånd, og til å gå på fri hånd og lete efter fugl.

Men hvor er det imidlertid blitt av Kristen med sin reinhund som gikk nede i Remdalen?

Jo, Hans og jeg har en lang stund sittet oppe i en høgd og sett på ham. Han iakttar ham gjennem kikkerten og ser på ham med en viss skadefryd, fordi Kristen som ellers er temmelig makelig, nu får svetten ut ved å følge efter hunden.

«Jau no kann du tru han Kristen får røire på seg,» sier Hans; «honden dræg ’en att å fram som ei fille. Detta tæk hart på den feite vomma has. Slik ei kjøiring sku ’en ha te hår dag, so va ’en inkje so spræk om kvelden på sætra.»

Hunden drog som sagt Kristen snart et langt stykke opover mot oss, snart nedover igjen til myrene, og det så hurtig at han måtte springe efter den. Plutselig setter den med et hopp over en bekk, og Kristen blir våt ved å følge efter; men den er ikke så snart kommet over før den vil tilbake, og Kristen må danse efter. Det er tydelig nok på hundens hissige bevegelser at det finnes ganske ferske slag efter dyr. At Kristen også ser dem, kan vi merke derpå at han undertiden bøier sig ned og undersøker dem nøiere for å finne ut hvor lenge det er siden dyrene gikk der, og om det har vært store bukker i flokken. Men hunden har vanskelig for å finne utgangssporet, da dyrene åpenbart har gått der lenge og beitet frem og tilbake. Kjed av å vente på noe resultat begynte Hans og jeg å gå videre for å lete på egen hånd; men da vi var kommet så langt at Kristen snart vilde komme ut av syne, vendte jeg mig ennu en gang om for med håndkikkerten for siste gang å se efter hvad det blev til med ham. Nu fikk vi øie på ham igjen på øverste Hiresjøhøgden, nettop der hvor det går bratt ned mot Hiresjøvannet. Han stod oppe på en stor sten og svingte med huen høit i været. Det måtte altså være noe på ferde, og hunden måtte omsider ha funnet utgangssporet. Da Hans og jeg tok spranget tilbake igjen, kom Kristen også springende oss i møte og fortalte at «heile hopen» gikk nede ved Hiresjøvannet. Hunden hadde reist sig på bakbenene, fortalte han, da den kom op på skrenten og fikk «åpevær tå dyra. Dæ æ den foten han ha gått på i heile dag, sjer du,» la Kristen til for å rose hunden sin.

Da vi kom frem på skrenten, fikk vi ganske riktig se en flokk på omtrent 80 dyr som gikk ganske rolig dypt nede ved østre enden av Hiresjøvannet.

Det var ingen tid å spille, og vi hadde intet annet valg enn å forsøke på å komme bent ned over fjellsiden i syne av dyrene og i håp om at avstanden var så stor at de ikke vilde se oss. Jeg visste dessuten av tidligere erfaring, at det ikke er så farlig å nærme sig dyr eller «stille nedover» som å stille opover. Dyrene er noe stiv i nakken og holder ikke så nøie øie med gjenstander som ligger oppe i høiden, men ser meget nøiere efter på alt som ligger nedenfor dem, når de står eller går i skråninger.

Det lyktes oss også å komme ned uten å bli bemerket; men det tok lang tid, da vi måtte gå uhyre forsiktig for ikke å styrte utover; for hele fjellsiden består av en stygg ur med løse stener. Først gikk Kristen med hunden; for om denne som intet begrep har om faren, i sin hissighet river noen stener løs, så skjer dog ingen ulykke. Sikrest er naturligvis den som nedover går bakerst og opover først; men han må også være dobbelt forsiktig, vokte sig vel for å løsne endog ganske små stener; for en mindre kan lett løsne en større, og plutselig kan flere komme ramlende, treffe kameratene, slå dem fordervet eller rive dem med sig i avgrunnen. Man ser også at reinsdyrene bærer sig meget klokt ad når de går op eller nedad slike fjellskråninger. De går nemlig ikke sammen i tett flokk, men den ene går efter den andre i en buktet sving, og bare i tilfelle av at de er sterkt jaget og ytterst forskremt, våger de sig til å gå ned eller op noe farlig sted der det ikke er råk eller sti som varsimlen eller anførerbukken på forhånd kjenner.

Nede ved vannet fikk vi snart skjul for dyrene, og Hans med hunden blev liggende igjen, mens Kristen og jeg gikk efter flokken som vi snart igjen fikk øie på, idet den vedblev å «rekkja» eller gå smått nedover mot Brettingsdalen. Det var både store og små dyr i flokken, enkelte store og fete «latbukker», simler i mengde og «stangere» eller kamplystne yngre bukker som allerede begynte å bli sjalu på hverandre og av og til stangedes slik at det gav ekko oppe i de bratte vegger av Hiresjøhøgden. Jeg var snart innpå dem på omtrent 200–300 meter; men dyrene gikk spredt, det var dårlig stillingslende, og simlene holdt så god vakt at det var vanskelig å komme nærmere. Jeg visste meget godt fra tidligere forsøk hvor vanskelig det er å komme i skudd med dyr når man går efter dem like i vindstreken eller med vinden like på sig; men i dalføret der vi befant oss, var det ikke mulig å komme til siden og nærme sig dem bidevinds, som alltid er å foretrekke. I tre timer fulgte vi efter dyrene på denne måten uten å komme dem nærmere enn 150–200 meter. En gang var jeg nær blitt overlistet av varsimlen. Jeg hadde stadig holdt øie med en som gikk bakerst og var lett å skjelne fra de øvrige på sin lyse farve. En gang som dens små horntagger forsvant bak en skrent og jeg antok at også den var gått avsted efter flokken, grep jeg riflen for å springe efter på huk. Men plutselig, just som jeg var kommet op på det ene kne, stikker simlen atter sitt listige lille hode op for skrenten for å se sig tilbake, akkurat som om den hadde en mistanke om at noen fulgte efter, og ved dette knep vilde narre lureren til å blottstille sig.

«Ditt listige troll,» tenkte jeg, idet jeg blev sittende på huk så blikkstille som om jeg var blitt forstenet, «der hadde du på et hengende hår nær narret mig, men vent litt! Enden er ikke enda; nødig skyter jeg en simle når det finnes bukker i flokken; men kommer du mig idag på skudd, det gjelder ditt liv så fage!»

Jeg var så kjent i trakten at jeg visste at når flokken kom litt lenger frem, vilde stillingslendet bli gunstigere; men hvad hender så? Jo, nettop på overgangen til dette terreng slår flokken sig til ro klokken seks om eftermiddagen på en rabbe hvorfra de hadde utsikt både ned i Brettingsdalen og tilbake over trakten de kom fra. Det var formodentlig varsimlen som var skyld heri og som kanskje like så godt som jeg visste at terrenget lenger frem var farlig og derfor kommanderte: «På stedet hvil!» idet den først la sig, og efterat de øvrige også hadde lagt sig, igjen stod op og gikk omkring hist og her.

Det var intet annet å gjøre enn at jeg måtte krype baklengs et stykke og så forsøke på å komme frem på dem ovenfra og fra siden gjennem en ur som så ut til å kunne gi skjul. Kristen var blitt så «kjei» av å krype og springe på huk at han gav tapt og la sig igjen. Jeg tok derfor begge riflene og stillet frem alene.

Efter å ha sneket mig temmelig langt frem gjennem noen krokete fordypninger, tenkte jeg det var best å gløtte op med riflen i hånden og hanen spent. Det var også på høi tid. Jeg var kommet nærmere inn på noen dyr enn jeg ante. I det samme jeg nemlig løftet mig op med riflen til kinnet, spratt 6–8 dyr op og slo sig sammen i en klynge. Rimeligvis så de mig. Midt i flokken stod den lyse varsimlen. Øieblikkelig satte jeg kornet på siden av den og klemte til. Det knallet, og simlen lå sprellende på marken; men før jeg fikk den andre riflen op til skudd, var den på benene igjen og forsvant. Så kom hele flokken til syne igjen på en rabbe ca. 250 meter borte. Jeg kunde ha forsøkt et skudd, men jeg var nu så gammel jeger at jeg holdt mig for god til å begrave kulen på slump i flokken. Jeg ladde min egen rifle igjen og gikk forsiktig fremover, overbevist om at jeg ikke bare hadde truffet den lyshårede simlen, men muligens også skutt gjennem et dyr til som jeg i øieblikket, så kort det enn var, så stod like bak simlen. Og slik forholdt det sig også.

Omtrent halvhundre skritt lenger frem lå et dyr dødt med kulen gjennem bogen. Det var en vakker ungbukk og altså ikke simlen jeg hadde hatt på kornet. Nu kom Hans og Kristen med hunden.

«Du har rakt ein ungbukk, sjer æg,» sa Hans, litt skuffet over at det ikke var noen av de store bukkene som vi hadde sett i flokken, «men dæ æ ein lækker bukk lell,» la han formildende til.

«Bedre én enn ingenting, Hans,» sa jeg, «jeg måtte skyte, ser du, på det jeg hadde for mig i øieblikket da de sprang op. Men forresten er det ikke dette dyret som jeg holdt på. Du og Kristen får begynne å flå, mens jeg går litt lenger frem for å se efter om det ikke skulde ligge et til ensteds. La hunden få ete metten sin!»

Jeg hadde ikke gått langt før jeg fremved en sten fikk se noe som hadde en noe mistenkelig form og farve. Håndkikkerten avgjorde saken. Det var den lyse simlen. Jeg forsøkte å omgå den for å få den mellem mig og karene. Da jeg var nær den på 75 meter, reiste den sig og jeg gav den en kule i siden. Den sprang til, men kastet sig ned på marken igjen noen hundre meter borte. Nu krøp jeg nær den på 20 meter og satte kulen like i pannen på den i det den vendte hodet mot mig. Hans og Kristen med hunden kom nu springende til.

«No va du kar!» sa Hans da han så at det lå et dyr til.

«Dette er dyret jeg siktet på første gang,» forklarte jeg, «se her er hull efter begge kulene like i bogen ikke 3 tommer fra hverandre.»

«Du skaut endå eit trie skåt!» sa Hans.

«Se efter i pannen!» sa jeg.

«Jagu ha du rakt ’a midt i skallen da, då laut ’a no te då, trollje. Dæ æ ei gjill semle detta, du; no få oss arbei ei stond ut på natte me å flå å stelle kjøte.»

Klokken kunde være omtrent 7 om aftenen, og det kunde være vel en mils vei tilbake til seteren.

Hans og Kristen blev igjen for å flå, sønderlemme og «forsyne» eller grave ned kjøttet av dyrene, et arbeid som de overmåte villig påtok sig da jeg lovte dem at de skulde få kjøttet av hver sitt dyr. I mørke nådde jeg seteren. Neste morgen forklarte Hans at de på hjemturen om natten hadde hørt storbukkene stanges oppe i Hiresjøhøgden.

STORBUKKEN PÅ KVIENFJELLET

Ole. – Hell. – Snelleri. – Uhell. – Reinen på sprang.

1863.

Om aftenen den 15. august hadde jeg avtalt med Hans at vi neste dag skulde gå en tur efter rein på Gråhøgden og Kvien, ifall vind og vær vilde føie sig slik.

Hans innfant sig derfor klokken fem om morgenen og gjorde op ild på peisen.

«Dæ æ lækkert vær idag,» sa Hans, «røikjen frå sæle står beint upigjønå dalen, so dæ høve nettupp å gå i Kvia.»

I det samme kom Ragnhild med kaffen, og mens jeg drakk den, puslet Hans med «bakmeisen» og så efter at det i den blev nedlagt de almindelige matvarer m. m., samt at det iallfall ikke manglet brennevin på lerkeflasken; for han var av den uforgripelige mening, som riktignok også deles av mange andre jegere, at «ein dram gjær utrule godt i fjelle», og han vil neppe opgi denne overbevisning om man enn efter aller nyeste teori preker nokså meget for ham om at «alkoholen ikke forhøier, men tvert imot bringer legemets temperatur til å synke».

Da han var ferdig stillet han sig op med baken mot ilden, hendene på ryggen og snadden, hvis munnstykke var så kort at det aldeles forsvant, i munnen og ytret:

«Han Ola, tenesteguten heimante, som æ komme up for å høye, tala igårkveld um at han sku ha hug te å fylje deg i fjelle idag. Han trur sikkert han ska få sjå rein. Han går aldre i fjella utta å få sjå rein, sier ’en. Æg ska gjenne gå istan før ’en å høye på Kvea,» la han til.

«Ja, han kan så det da,» sa jeg, «siden han har slik lyst til å bli med, og når det kommer til stykket, så kanskje du har mer lyst til å være igjen hos hun Ragnhild idag, du Hans.»

«Nei, va dæ likt seg dæ da,» sa Hans idet Ragnhild strøk på dør, «men dæ pla alti gå godt, når en har slik hug, som ’en Ola ha idag. Du ska sjå, han ha lukka me seg.»

Ole tok altså bakmeisen, storkikkerten og en haglbørse på skuldrene sine; for skyter man ikke rein, så kan man iallfall på tilbakeveien skyte noen ryper, om man vil. Jeg tok min 9-punds rifle og min fjellstav, og vi gikk avsted.

«Dokk får no inkje skjøte burt all reinen idag!» sa Ragnhild i selsdøren da vi gikk avsted; hun visste at hun burde si noe idet man går på jakt, men at man aldeles ikke, og aller minst kvinnfolk, må ønske lykke på jakten.

«Å nei, oss ska late ein gjill storbukk gå åtte åt ’en Hans,» svarte Ole.

«Du lyt etle att ein åt ’en Kristen au,» mente Ragnhild, «hell so fær ’en inkje noko å skjøte bom på, når ’en kjem inn i fjelle!»

«Au, æg ha gløimt arte tobakkjen min inne i glase!» utbrøt Ole.

«Vent lite, so ska æg finne ’en åt deg,» sa Ragnhild og sprang inn og hentet den.

Ole voktet sig vel for å gjøre et eneste skritt tilbake efterat han var gått ivei. Det vilde ha forspilt alt hell den dagen. Det var galt nok som det var, og det samme visste også budeien, like som også at når man går ut og har lukket døren, skal budeien lukke den op igjen og slippe ut «vardøgle» efter den utgående.

«Ska tene deg arte ein annan gång!» sa Ole da han fikk tobakksrullen. «Ja, no fær du høye du da, Hans,» sa han til sin stedfortreder.

«Jau, får så dæ da!» mente Hans.

«Ja, du træng no inkje um å drive so hart med råkinga hell, at du slit rova tå maure,» la Ole til idet vi gikk avsted opover Harbakkene.

Jeg hylder det prinsipp alltid å gå langsomt i begynnelsen, især så lenge det går bratt opover. Man vet ikke hvor langt man kommer til å gå om dagen, og man må ikke glemme at man skal tilbake igjen. Det er like så ufornuftig å gå hurtig i begynnelsen som å spise opp all nisten sin på første hvileplassen. Kan hende man får en lengre tur tilbake igjen enn man har tenkt, endog mørke, og da er det godt å ha noe igjen av kreftene og litt av nisten samt en slurk på flasken.

Vi nådde den sydlige skrent av Gråhøgden uten å «fornemme» noen ting, hverken dyr eller jegere. Ser man ikke de første, så er det dog en lettelse ikke å opdage noen av det siste slaget.

Fra Gråhøgden av har man prektig utsikt bort imot Kvien, utover Breijordet og Overlihøgdene samt nordover mot Remdalen. Vi satt derfor som sedvanlig en halv times tid her og speidet; men hverken Ole eller jeg, som vekselvis benyttet den store og den lille kikkert, kunde opdage annet levende enn en stor hestehop nede på Breijordene.

«Æg trudde inkje oss skulde ha gåt so langt idag, før oss ha fåt sjå rein,» sa Ole idet han skjøv storkikkerten sammen, «oss lyt dra over te Kvia.»

Straks nedenunder Gråhøgden fant vi ferske slag efter flere store dyr.

«Sjer du, her ha gåt rein idag tile,» sa Ole, «sjå her ligg talle ette ’en, å ’en æ so ferske at ’en hæng ve staven,» et bevis på at det ikke var mange timer siden reinen hadde vært der. «Oss ska full finne ’en i Kvia,» mente Ole meget opmuntret ved dette syn.

Vi fulgte sporene så langt som mulig; men i stenurene under Kvien var det ikke mulig å holde øie med dem lenger, og vi trakk derfor opover mot den høieste toppen av fjellet for å få bedre utsikt. Her er det likesom på nesten ethvert bestigelig fjell, opført en varde. Jeg hadde vært der mange ganger før og var godt kjent. Det er ikke sjelden at reinen går like op til varden for å ta sig middagshvil på en liten fly der i nærheten.

Jeg har ofte hatt besynderlig hell med mig på reinjakt, og kameratene mine påstår endog at dette hell er så ufortjent og stort at det bør betegnes med tillegg av et adjektiv, derivert av et dyr som især utmerker sig ved sin fedme.

Heldig var jeg også den dagen; for neppe hadde vi nådd op til varden, før pst! og vi lå begge to flate nede i uren. Plutselig fikk vi nemlig øie på flere horntinner av en dyreflokk som kom gående op mot oss fra den søndre skråningen av fjellet.

Jeg gled litt lenger nedover for å få bedre skjul, og blev liggende. Det var tydelig at dyrene vilde op for å ta middagshvil, og vi var heldigvis kommet der et par sekunder før dem. Jeg satte mig på huk og støttet riflen litt inn til skråningen av en sten, og ventet på dem med tilbakeholdt åndedrett.

Dyrene vedblev å gå skrått opover og kom nærmere og nærmere inn på oss. De var snart alle synlig, og jeg kunde telle dem. Det var syv, og alle var bukker. To av dem var meget store og hadde prektige, høie, grenede horn. Den største av dem gikk 3–4 meter foran de øvrige og var formodentlig den som førte dem an. Den var snart kommet på skuddhold, ikke 150 meter fra mig.

En av kameratene mine er ikke ganske sikker for under så spennende omstendigheter å få «dyreskjelven» på sig eller å affiseres slik av situasjonen, at han blir skjelven og ustø på hånden. Men jeg for min del har aldri merket noe til denne dyreskjelving før skuddet, men derimot noe lignende efterat skuddet er falt og spenningen forbi. Jeg var ganske rolig også nu. Dyrene kom mig nær på 80 meter, men jeg ventet ennu noen øieblikk for å se om ikke anførerbukken skulde stanse, og hans jevnlike, kanskje tvillingbror, komme slik foran eller bak ham at jeg kunde få begge i ett skudd. Med kornet på skuddflekken, hanen spent og snellerten trukket fulgte jeg den mens den gikk langsomt fremover, fremdeles noen skritt foran de øvrige. Endelig kom den så langt frem at jeg ikke våget vente lenger, da den nu tydelig hadde kunnet se mig dersom jeg hadde rørt et lem.

En fugl i hånden er bedre enn ti på taket, tenkte jeg og rørte ved snellerten. Dødsstillheten blev avbrutt av knallet, og jeg så bukken snurre rundt, men bli stående på benene, mens de øvrige forsvant. Jeg dukket mig ned, ladde igjen, og sikker nok på bukken tok jeg spranget nedover uren så hurtig jeg kunde. Undertiden kommer man i hurtigere fart nedover enn man ønsker, og er man ikke sikker på sine ben og øvd i å springe fra sten til sten i uren, kan man lett knekke nakken. Jeg håpet å skulle møte dyrene nede under Kvien, idet de som jeg ventet, atter vilde stryke over til Gråhøgden. Men hvor hurtig jeg enn kom farende nedover, så hadde de dog vært ennu hurtigere, og da jeg så dem igjen, var de kommet langt ut på Breijordet og lot til å ville ta veien til Overlihøgden. Jeg talte bare seks og var altså sikker på at én lå igjen. Så gikk jeg da opover igjen til Ole og bukken. Ole satt skrevs over den med fingeren i kulehullet.

«Gikk bukken langt efter skuddet?» spurte jeg ham.

«Nei,» forklarte Ole, «me dæ sama dæ small, snurra ’en rundt å gjekk nogre steg tæbars. So stana ’en og tok te å skræva me forbeina, å so fekk ’en skjælven på seg å stupte me dæ sama du tok språnge neover. Oss skulde ha hatt bror has au, so ha oss gjort godt slagt idag.»

«Vi får være fornøid med at vi har fått den likeste,» mente jeg, «og så får vi passe vel på dyrene, kan hende vi kan komme dem på hold ennu en gang idag.»

Bukken var et prektig dyr, like så stor og slankere av vekst enn «Kongsbukken». Den hadde 35 tinner på hornene. Disse var vakkert formet, om enn ikke av de aller høieste, og hvad man sjelden ser, de hadde to «fjøler» eller «skjold», det vil si brede horngrener frem over nesen.

Vi tok oss nu litt mat, mens vi med kikkerten holdt øie med dyrene nede på lavlendet. De sprang ikke lenger som i begynnelsen, men stanset av og til, og en og annen av dem begynte å nappe litt nede i marken. De hadde intet været eller sett, ikke engang at deres anfører stupte, og det så ut til at det var forbi med skrekken, så de snart igjen vilde begynne å gå rolig eller legge sig.

Men skulde vi nå dem igjen, hadde vi ingen tid å spille med å flå bukken. Vi lot den derfor bli liggende med en skiferhelle på sig som jeg risset navnet mitt på med en spiss sten, og la så i vei nedover Kvien, mens jeg halvt sprang bortover slettene mot Gråhøgden og derfra forbi Breitjennet, til vi fikk vinden på oss og nådde storveien som går fra Åsdalen til Breistulen. Vi fulgte denne et godt stykke for å se efter om dyrene skulde være sprunget over den. Men noe spor var ikke å opdage, og det var således sannsynlighet for at vi hadde omgått dem, og at de hadde slått sig til ro et eller annet sted på Overlihøgden.

Det var derfor nødvendig å gjøre noen kryss mot vinden bortover de temmelig store vidder på denne høgden og se oss nøie for. Vi gikk riktig lenge både hit og dit uten å se noen ting, og begynte å opgi håpet om å finne dem igjen. Men nettop som vi hadde bestemt oss for å gå tilbake til Åsdalen igjen, fikk vi se litt av dyrene som lå på en moserabbe ikke meget langt fra oss. Fem dyr lå tett sammen, og storbukken nummer to som nu formodentlig var anfører, noen meter til venstre med ryggen mot oss.

Så gjaldt det igjen å stille forsiktig frem. Å ja, frem kom jeg usett på halvannet hundre meter nær. Drøit hold var det bort til de fem dyrene, og ennu noen meter lenger til storbukken. Dessuten lå den, og jeg har erfaring for at iallfall jeg har vanskelig for å treffe liggende dyr godt, medmindre holdet er ganske kort. Mens jeg lå der med riflen i anlegg, hanen spent og snellerten trukket, prøvde jeg på om jeg kunde få klart sikte på nakken eller halsen, uviss om jeg skulde forsøke å skyte eller vente eller driste mig til å krype ennu nærmere. Mens jeg en gang flyttet kornet langs halsen opover mot nakken av bukken, så, ja, så vet jeg ikke hvad der gikk av mig, «dyrskjelven» var det ikke, men uforvarende kom jeg for nær snellerten, og bom! der gikk skuddet. Befippet blev jeg i øieblikket, og op spratt bukken i en fart, det er visst. Kulen slo rimeligvis inn mellem hornene på den; for den summet sig ikke straks, men stod der og kopte så jeg halvt om halvt trodde den skulde rulle overende. Men det blev nu ikke den gang. Ole stakk til mig haglbørsen, og jeg var lettsindig nok til å slenge en rundkule fra denne bort imot den; men den snurret bare litt i mosen og rørte ikke et hår på bukken. Hadde jeg hatt dobbeltrifle, vilde den rimeligvis vært dødens kandidat. Den nye smell gjorde imidlertid at bukken sanset sig eller kom til sig selv. I samme øieblikk fikk den nok også øie på de andre dyrene som alt var kommet et stykke avsted, og nu kan du tro den la i vei. Slik har jeg aldri før sett dyr springe. Det bar avsted bort over et myrlende, og spruten av reinmose, muld og vann stod høit i været på begge sider av den, inntil den nådde igjen kameratene sine, som nu også fikk ordentlig fart på sig. De enset ikke at de tok veien bent imot en stor kubøling som gikk lenger borte i myren, men satte like på kyrne så at disse forferdet for til side, slo halen i været og satte avsted på en annen kant.

Der stod Ole og jeg igjen og glante efter dyrene, og så fikk vi øie på seks jegere som kom springende nordifra alt hvad tøiet kunde holde for å møte dem. Men det nyttet dem ikke stort. De vedblev allikevel, tåpelig nok, å springe efter så lenge de så dem, men stanset endelig på Svælhøgden, bak hvilken dyrene forsvant. Vi formodet at det måtte være en av våre bekjente, Lars, i lag med noen bykarer. Vi kunde se at de tok sig en dram ovenpå anstrengelsen og stod og demonstrerte og pekte til høire og venstre. Formodentlig var de uenige om hvorhen dyrene hadde tatt veien.

«Oss skulde ha hatt den are storbukken au, so konde han Lars og bykara hass gjerne hatt resten å fluge ette,» mumlet Ole idet vi tok veien hjemover.

Jeg lovte mig selv aldri mer å bruke snellert på jakt, men har ikke holdt løftet, jeg har brukt den senere på frihåndsskudd.

Nede på seteren satt et par slåttekarer ute på tunet sammen med Kristen, som også var kommet om aftenen, og Hans stod og hugget ved da vi kom.

«Velkommen åtte!» sa Hans.

«Jau takk!» sa Ole. «Å kå æ dæ gått med høyinga?»

«Å jau,» svarte Hans, «oss ha råka ihop å kjaurt in 7 lass. Ha dokk sjet rein idag?»

«Åja, dæ æ so vidt oss ha sjett ’en,» svarte Ole.

«Æg tenkje dokk ha skåte au!» mente Hans, han satte foten på kubben og hvilte sig mot økseskaftet.

«Kan hende dæ me,» sa vi og forklarte oss ikke nøiere, som heller ikke passende er, men gikk inn i selet og fikk oss mat.

Ragnhild spurte heller ikke straks om vi hadde skutt rein, men overlot til oss å fortelle, om vi vilde, hvorledes det var gått. Imidlertid hadde Hans ute på tunet påstått bestemt at vi hadde skutt rein, mens Kristen hadde svoret på det motsatte. Vi måtte derfor ut med sproget, og Ole fortalte nu at vi oppe på høieste Kvien hadde lagt igjen en av de gildeste bukker som gikk i fjellet; men Kristen var ennu vantro, og han blev ikke overbevist før neste dag da dyret blev hentet.

SNEUGLEN

Lemen. – Lemenfeber. – Sneuglens uhyre fruktbarhet. – Fisk i Åsdalstjennene. – Reven dreper sau.

De år da der finnes lemen1) i mengder på høifjellene, ser man også usedvanlig mange sneugler. De følger lemenflokkene og lever nesten utelukkende av disse. For noen år siden forekom disse dyr i utallige skarer på fjellene like fra Sunnmøre til ned mot Lillehammer. Hvor man gikk så sprang de op foran benene og satte sig på disse dyrs dumdristige manér hvesende og pipende modig op til kamp mot hvem som helst, enten det var hund, hest eller menneske. Enkelte steder har det funnet sted kamper mellem vandrende flokker som støter på hverandre. Der lå de slagne like ved siden av hverandre som geledder av falne soldater hvorover seierherrene hadde marsjert videre.

Man klaget over at de gjorde så stor skade på beitemarkene i høifjellene, at kreaturene langt fra hadde så god havn som ellers og derfor melket mindre enn de pleide. Men det var ikke nok med det. Utpå høsten og vinteren samme år opstod det blandt befolkningen enkelte steder feberaktige sykdommer som man trodde hitrørte fra at man hadde drukket vann hvori lemen hadde ligget og råtnet. Det fantes nemlig ut på høsten neppe noen elv, innsjø eller bekk uten at tusener av lemen var omkommet i dem og hadde fordervet vannet ved sine ådsler. Denne sykdom fikk derfor navnet «lemenfeber», og man hørte om den både i Sverige og Norge.

Sneuglen derimot levde som i paradis og var dette året fruktbar i den grad at man neppe har hørt om lignende før. Dette vil fremgå av følgende oplysninger jeg som øienvidne kan meddele:

Halvor, Hans og jeg opholdt oss i Åsdalen i begynnelsen av juli for å prøve på å bringe levende fisk op i to mindre, fiskeløse tjenn, Åsdalstjennene, som vi i den hensikt har forpaktet av staten. Vi håper at de med tiden skal bli meget fiskerike innsjøer.

For å bringe fisk dit må man fange den enten i Åsta nedimot Imsdalen, eller i Remma, eller Brettingsdalen; men i alle tilfelle har man omtrent en mils vei å bære den.

Den 4. juli drog Hans og jeg avsted for å fiske i Remma. Da vi nådde op mot «Fehytten», kom det en sneugle og svevet over oss. Jeg aktet ikke videre på den, da jeg ingen børse hadde med; men plutselig slo den ned efter hunden som hadde fått lov å følge med oss. Det hadde vært en lett sak å skyte den, men slik er det ofte: Dagen før hadde Halvor og jeg vært der med børse og uten hund og da så vi ingen, nu hadde jeg hund men ingen børse. Hans og jeg gikk da videre og begynte å sette ut garn i lonene i elven. Å ja, ved å sette ut hist og her, plundre og jage, lyktes det oss å få fatt i ti ganske pene ørreter. Da vi gikk lenger op langs Remma, kom det nok en sneugle og slo ned efter hunden. At den mente det alvorlig med angrepene sine, fikk jeg bevis for engang da hunden var et par hundre meter borte fra mig. Uglen slo nemlig ned og hugget eller klorte hunden slik i ryggen, at den kvinket. Jeg torde derfor ikke annet enn la den gå like ved siden av mig, og kastet efter uglen med sten og kjepper for å skremme den. Den siktet nemlig til slutt efter hundens hode og vilde rimeligvis lett kunne ha revet ut et øie på den, dersom jeg ikke hadde skremt den. Det påståes at uglen dreper både lam, killinger og reinkalver. Dette er ikke så usannsynlig enda, når den som det later til bruker den taktikk først å klore øinene ut på sitt offer.

Begge de jeg så den dagen, var hanfugler, for de var ganske kritthvite, og jeg antok at de måtte ha reir et sted i nærheten, siden de var så forbitret på hunden. Jeg lovet mig derfor at jeg skulde ha noe ganske anderledes skarpt å ta imot dem med, dersom de vilde komme igjen neste dag da jeg atter måtte op igjen for å bære ørreten op i tjennet. Dagen blev nemlig for kort både til å fange og transportere ørreten.

På nedturen forbi Fehytten kom sneuglen like hissig igjen og slo efter hunden. Folk og annet fe enn hunder brød den sig derimot ikke om.

Neste dag la Hans og jeg i vei igjen. Da vi kom op mot Fehytten, ropte Hans som gikk foran: «No kjem kvitørna!»

Ja, la den bare komme, mente jeg, og gikk foran med hunden. Uglen, som allerede hadde sett hunden, gjorde først en sving over dalen for likesom å få godt tilløp, og kom så i susende fart skrått nedover for å hugge den. Men dengang kom den hverken for sent eller for tidlig. I det samme den var omtrent tyve meter fra hunden, sendte jeg den en ladning nr. 6, som bragte den til å bråstupe slik at det ordentlig sakk i marken da den falt ned.

Det var et meget vakkert eksemplar av en hanugle, ganske kritthvit på et par mørke pletter nær på vingefjærene. Hunuglen så vi sitte høiere oppe på en fjellskrent, og da vi kom derop fant vi også et aldeles kunstløst reir, hvori det foruten en overflod av lemen lå ikke mindre enn ni unger og ett egg. Men det merkeligste var at mens fire av ungene var så store at de begynte å få vingefjær og alt var kommet så meget til bevissthet at de kneppet med nebbet når vi rørte ved dem, var to meget mindre eller bare dunklædde, og tre så små, især den ene, at de ganske nylig måtte være kommet ut av egget. De var nemlig nesten helt nakne, rødaktige i huden og ikke større enn en nettop klekket kylling.

Ved å slå egget i stykker fantes i dette en levende unge.

Ugleparet hadde altså tydelig nok klekket flere ganger efter hverandre i samme reir. Først fire unger, så to og så tre eller fire når man regnet med den som var i egget. Hvor stor aldersforskjell det var mellem ungene, kunde jeg ikke avgjøre; men mellem første og annet kull syntes minst å måtte være en forskjell av ti–fjorten dager. Egget som hadde levende unge, lå midt inne i den bløte og varme haug som ungene dannet når de lå sammen. Det var av denne eggets stilling klart nok, at moren ikke kunde komme til å ruge over det eller i det hele tatt ikke over egg som blev lagt efterat ett eller to kull var klekket, men at ungene ved å krype sammen over eggene, som således kom til å ligge dypest i den hulning som reiret dannet, ved sin varme klekket dem ut. Jeg hadde visstnok før hørt at ugler undertiden klekket to ganger, men at de klekket tre ganger og kanskje ennu oftere samme år, var noe nytt.

Formodentlig er det bare i rike lemenår at sneuglene er så fruktbare at de klekker, parer sig og atter klekker flere ganger. Disse som jeg fant, hadde altså prestert ti levende unger i tre kull, dersom de hadde fått lov å være i fred. Kanskje fler.

Hunnen var meget skyere enn hannen; men idet den en gang fløi over reiret og gjorde en bue nedover mot oss, lyktes det mig med en koncentratorpatron å knekke den ene vingen så den måtte i marken. Den var ikke lite større enn hannen og hadde over hele kroppen mørke pletter på skiddenhvit bunn. Hannen var temmelig mager, mens hunnen var både kjøttfull og fet, så det lot til å være hannen som især hadde med furasjeringen å gjøre, mens moren foret sig selv og ungene av utbyttet. Da jeg hadde skutt foreldrene, påtok Hans sig å slå ungene ihjel, og dette utførte han uten minste spor av medlidenhet. Tvert imot gledet det ham høilig at vi den dagen i det hele gjorde ende på fire voksne og ti unger; for han påstår at «kvitørna» er like så slem som «kvitræven» til å ta ryper bort fra snarene om vinteren.

Da vi kom lenger op i dalen hvor vi dagen forut hadde fisket, kom hannen fra det andre paret atter meget forbitret flyvende for å angripe hunden; men også den fikk annet å føle enn dagen før. Den falt for første skudd, og straks efter skjøt jeg også hunnen, men reiret kunde jeg ikke finne.

Så tok vi ørretene, ti i tallet, bar dem langs et bekkedrag hvor vi stadig kunde skifte vann, og slapp dem levende og friske i østre Åsdalstjenn.

Idet jeg lot dem fare bad jeg dem om tilgivelse for at jeg dels med list, dels med makt hadde røvet dem bort fra deres gamle hjem, fra slekt og venner, og at jeg meget mot min vilje hadde forårsaket dem ubehageligheter på veien. Jeg forsikret dem om at alt var gjort i den beste mening og i håp om at de vilde finne den nye verden, den store innsjøen hvori de nu kom og hvori det fantes all slags føde i overflod, som et paradis mot den gamle trange bekken hvor de før hadde fristet et kummerlig liv, især om vinteren når bekken var liten og kulden streng. Jeg håpet derfor at de snart vilde forsone sig med sitt nye opholdssted, formere sig og opfylle begge innsjøene med tallrikt avkom, til gagn og glede for Halvor, Harald, Herman, mig og andre som i fremtiden måtte gjeste Åsdalseteren.

«Dæ må sakte bli fisk tå dei no, slik læsna som du ha helde før dei,» mente Hans.

Den samme sommeren blev det fortalt oss på seteren at «korpen (ravnen) hadde lagt sig på sauen», og ved å spørre folk nærmere herom, fikk vi til vår forundring høre at ravnen undertiden virkelig gjør sig skyldig i ikke bare å drepe lam, små uskyldige lam, men hvad verre er, endog voksen sau. Således hadde en øikjeleiter en dag oppe i fjellet sett to ravner holde på med å forfølge en sau, slå ned på den og hakke den i maven. Mannen festet ikke straks synderlig opmerksomhet ved det; men neste dag kom han igjen til å gå over samme trakten, og fikk da se to ravner flyve op fra et kratt. Da han kom nærmere, fant han liggende der en halvdød sau på hvem ravnene hadde hakket ut tarmene og ett et stort stykke ut av låret mens den ennu levde. Selv fant jeg på jaktturene mine dette året flere ganger friske skjeletter av sau og lam som åpenbart ikke var drept av rev, jerv eller andre rovdyr, da det aldeles ikke var gnaget på benene, mens derimot kjøttet meget nøie var avpillet. At rev eller jerv ikke vilde ha latt skjelettene ligge urørt, men gnaget av dem dersom de hadde vært drapsmennene, er like så sikkert som at Pan med god appetit knuspet i sig en hel del av dem. Derfor pereat ravnen! uten at jeg derfor vil si vivat reven! Men det tør nok hende at Mikkel, som jo har ord for å være en slem lammemorder, undertiden har fått skyld for hvad ravn, ørn eller hubro har gjort. Man kan også gjøre en gammel skjelm urett, som ordsproget sier.

Fotnoter

1)

Eller lemende, lemelde, lemand, lomhund, lomældre.

JERVEN

Opholdssted. – Grådighet. – Styrke. – Skadedyr. – Gift.

Jerven opholder sig især i de fjelltrakter som utmerker sig ved store urer. Fremfor noe annet dyr velger den nemlig uren til sitt opholdssted, tilfluktssted og skjulested. Så snart fjellstrekningene antar en åpnere karakter med avrundede åser, myrer og strekninger av bjerk- og vierkratt, ser eller hører man sjelden noe til dette rovdyr. Den forekommer derfor hyppigst i Jotunfjellene, Lom- og Skjåkfjellene samt traktene bortimot Sunnmøre og Romsdal.

Av reinjegere i disse trakter får man ofte høre tale om jerven, «fjellfrasen», «filfrasen» eller «fillefransen» som den også kalles, og av alle betraktes den som et stort skadedyr.

Om vinteren når seterhus, fiskebuer og skytterhytter står forlatte igjen i fjellene, pleier den å gjeste disse og gnage sig inn i dem tvers gjennem døren, hvilket jeg selv har hatt anledning til å se på en seter i Sikkilsdalen og ikke så lett glemmer, da vinden gjennem dette jervhullet om natten blåste ubarmhjertig koldt inn på mig som lå i en seng nærmest døren. Kommet inn i et slikt hus, gnager den i stykker, tygger og eter op alt hvad etes kan, selv ting som man skulde tro det ikke finnes minste smak eller næring i. Men kosten er nok ofte smal for den om vinteren, og når maven skriker som verst efter næring, tar den til takke med hvad det skal være, omtrent som en gammel tobakksrøker i mangel av tobakk kan ta sig til å karve op et gammelt piperør og røke dette.

I fjell hvor jerven især holder til, finner man ikke, som ellers er tilfelle andre steder, felte reinhorn liggende hist og her omkring på marken, men bare den siste rotstumpen av hornene, da jerven gnager i sig det øvrige.

Reinjegerne er især forbitret på den, fordi de må passe sig vel når de skal legge kjøttet av skutte reinsdyr igjen i fjellet. Jerven har god nese, god appetitt og utmerket fordøielse, så den på bare en natt kan fortære en hel del av en reinsdyrkropp; men overtroen legger til, at den fordøier like så hurtig som den eter, og at et enkelt dyr på ett døgn kan ete op en hel rein med hud og hår. Erfarne jegere påstår at jerven er uhyre sterk i forhold til sin størrelse, og at den orker å velte like så store heller eller stener som noen voksen kar. Vil man derfor i de fjell hvor jerven er verst, være sikker på å beholde kjøttet i fred, må man se til å finne eller selv grave en rund fordypning hvori det kan legges, og over denne må man velte ikke flate, men runde stener. Jerven kan da ikke likefrem velte disse av, men må rulle eller halvt løfte dem op for skråningen i hullet, og dette sisyfusarbeid kan den ikke klare. Man kan undertiden se at den har gjort forsøk på det, men har måttet opgi arbeidet. Størst skade og fortred gjør dog jerven ved å forfølge og drepe levende reinsdyr, især kalver, samt annet småfe som lam og geitkillinger.

Så snart det kommer sporsne i fjellet om høsten, får man syn for sagn eller visshet for hvem ugjerningsmannen er. Inne mellem slagene efter reinsdyret vil man nemlig stadig finne spor efter jerv som har lurt sig efter det. I Skjåk og andre steder hvor jerven især holder til, påstod reinjegere at følgen av at jerven slik stadig lusket efter reinsdyrene, var den at disse formelig skydde enkelte fjell hvor de før i tiden hadde hatt stadig tilhold, da de nu hverken natt eller dag fikk rist eller ro til å beite eller hvile. Dersom man, som ved en hendelse, blev var en flokk dyr på slike jervefjell, kunde man være sikker på at de alltid var i bevegelse eller strøk hurtig over av frykt for jerven.

Finnes det noe skadeskutt dyr i en flokk, legger jerven sig spesielt efter dette, og nu i de senere år da nesten alle reinjegere har langtskytende spisskule-rifler og til skam for dem selv og ubotelig skade for dyrene, men til gagn og fryd for jerven, bruker disse aldeles uvorrent idet de skyter på slump på flokkene, ser man som følge herav at det efter en større flokk nesten alltid følger en, to, tre skadeskutte, enten hinkende på tre ben eller på annen måte lemlestet så de har vanskelig for å følge med, og ofte legger sig igjen. Disse blir da sikkert nok jervens eller andre rovdyrs bytte.

Det er ikke ofte jegeren får se dette rovdyr. Den har formodentlig både fin hørsel, lukt og syn, så den langt lettere opdager jegeren enn denne ham. Dertil kommer at den vel som oftest er ute på jakt om natten; men selv om den er ute om dagen, har den i sine yndlingsfjell lett for straks å skjule sig i nærmeste hull i en ur.

Selv har jeg sett den bare en eneste gang og på temmelig langt hold; men en gammel jeger i Lomsfjellene fortalte mig at han oftere hadde sett den lure sig efter reinsflokker. Engang hadde han vært så heldig å få skudd på en som forfulgte et skadeskutt dyr. Det var en ungbukk som hadde fått en streifkule og en stund fulgte med flokken, men så begynte å sakke bakut. Mens han stillet efter denne, blev han plutselig var at det fra en ur kom listende frem noe sort som han snart opdaget var en jerv. Hver gang bukken gikk og vendte hodet bort fra den kant hvor jerven var, snek denne sig forsiktig fremover på marken som en katt, men lå stille så snart dyret stanset eller så sig om. Den forstod således å stille like så godt som noen jeger, eller i dette tilfelle ennu bedre; for det varte ikke lenge før den var så nær inn på dyret at den ved å springe til nådde inn på det og bet sig så fast i strupen at dyret efter noen hopp og sprang tumlet overende og ikke orket å komme op igjen. Men snart var også min mann fremme på hold, og mens jerven lå over dyret som en igle som har bitt sig fast og suget i sig blod, fikk den en kule fra reinjegerens rifle. Han forsikret at den spratt høit i været med det samme som en viskelærsball, boltret og kastet sig ganske forferdelig, men kom dog ikke noensteds hen før han var innpå den og fikk slått den ihjel med en sten.

Bukken var så medtatt at skjønt den ved skuddet og synet av jegeren reiste sig og skranglet avsted, la den sig dog snart igjen, og det var en lett sak å stille inn på den og gi den dødsskuddet.

Det måtte rimeligvis ikke være umulig å drepe en hel del av disse udyrene ved gift, da de er grådige og temmelig stasjonære og ikke flakker slik omkring som ulven, men især holder til i de villeste fjelltrakter.

Man måtte imidlertid ganske visst ikke legge giften ut på almindelig måte i et eller annet dyr, kjøttstykke eller lignende som kastes løst på marken. Jerven vilde da straks den merket minste virkning av giften, krype inn i nærmeste ur og stikke sig slik bort at man ikke fikk fatt i den. Giften måtte legges i små kjøttstykker som kastes omkring en sau- eller geitekropp, innvollene av en rein eller annet åte som gravdes eller stentes forsvarlig ned i uren. Når jerven da hadde ett i sig en forgiftet smule og derpå gav sig til å få fatt i det nedgravde åtet, vilde virkningen av giften, nemlig stivkrampen, komme så plutselig og voldsomt over den, at den rimeligvis vilde bli liggende død på pletten. Arbeidet med å grave op det skjulte åte vilde nemlig ikke bare opholde dyret, men rimeligvis også fremskynde virkningen av den nydte gift, og er stivkrampen først begynt, vil udyret ingen vei komme.

Syd for Storfjellseteren.

O. H. Svenkerud, fot.

Rypejakt i Remdalen, 3 km. vest for «Friisbua».

O. H. Svenkerud, fot.

EFTER TI ÅRS FORLØP

Nye trakter. – Nye hunder. – Nye rifler. – John. – Kristen. – «Lekkert hold og drygt hold». – «Råmskyttere». – Hans. – Uvær på fjellet. – En ny Vesle-John.

1873.

Det er forløpet ti år siden kompaniet og leseren var sammen på jakt, og mange forandringer er foregått i denne tiden. Nye trakter er besøkt, og en ny stue er bygd på Gunstadseter, tre mil nordenfor Åsdalseteren.

De gamle hunder, Chasseur, Diana, Pan I, Flora, Don, Snapp og Gaushj, er døde og begravet. Nye hunder og nye børser er anskaffet. De gamle 36 tommers munnladningsrifler med sine mangehånde yndlingsgjenstander og snurrepiperier henger hjemme på veggen, og dobbeltløpete bakladningsbørser er anskaffet, men antallet av reinsdyr er dessverre blitt mindre og mindre.

Det er kommet en ny budeie på Åsdalseteren, og Ragnhild er gift med Hans. Kristen er ennu tykkere enn før, men holder fremdeles reinhund og ligger på seteren hele sommeren, går småturer efter rein, skyter og skryter og forteller fremdeles budeiene historier om sine vidunderlige jakter, mens Hans påstår at han ikke går lenger enn op på nærmeste ås og ligger der og sover og drømmer det hele.

Det var to omstendigheter som støtte sammen og avgjorde saken mellem Kristen og Hans som friere til Ragnhild. Først var det så godt som avgjort at Kristen skulde få henne, og Hans førte nok et stygt liv den sommeren nede i bygden med drikk og slagsmål, dels av denne grunn, dels fordi ingen av oss kom det året så han kunde bli med til fjells.

Så skulde Kristen og Gamle-John en vakker dag gå ut sammen efter rein. Å ja, de fant en reinshop oppe i Remdalshøgdene og begynte å stille frem. Gamle-John var ingen storjeger, men han hadde da skutt adskillige dyr i sin tid. Når presten nede i bygden sendte bud til John med beskjed om at han til den eller den høitiden gjerne vilde ha ferskmat, så tok John riflen sin og strøk til fjells. Skjøt han ikke rein første dagen, så la han sig for et eller annet sted under en berghammer, og det var et særsyn om han ikke neste dags aften kom med en stek inn i prestegårdskjøkkenet. Allikevel skjøt han nødig en simle. Bare i ytterste forlegenhet når tiden var knapp, kunde det hende at han for allikevel å skaffe steken, skjøt en slik, men han fortalte da aldri at han hadde skutt den; «han laut slakte ei semle, dæ va inkje rå te å få skjøte nokon bukk,» sa han da. Enn mindre skulde man beskylde ham for å skyte «på slump på hopen». Dette var ham en vederstyggelighet, og han utlot sig ofte hånt om de fleste yngre jegere, som brukte spisskulerifler fordi de skjøt på altfor urimelig hold og på slump på flokken. Han kaldte dem alle sammen «råmskjyttare» og «dæ va mest ohogle å gå itte reina, sia dessa råmskjyttara va begjynde å fluge umkring i fjelle», sa han.

John hadde som god jeger bare to slags hold han skjøt på, nemlig «lekkert hold» og «drygt hold». Lekkert hold var omkring 60 meter eller så nær at han kunde holde like på «skåtflekken». Drygt hold var omtrent 150 meter eller så langt at han nesten måtte la kornet komme op i linje med ryggraden.

John og Kristen hadde som sagt funnet dyr og stillet inn på dem et godt stykke, men var ennu på langt nær ikke i «drygt hold» med dem, da Kristen spør: «Ska oss inkje skjøte no?»

«Skjøte no!» sa John, «ha du haurt slikt syn før, du kan inkje halde på noko einstaka dyr endå, veit æg.»

Så hadde de da kreket litt nærmere, da Kristen igjen hviskende hadde sagt:

«No lyt oss skjøte, sjå, no står dei titt ihop i ein krull!»

«Tig stille,» hadde John sagt, «dyra æ oskræmde, å den likaste bukkjen æ før langt unda.»

«Sjå, sjå,» sa Kristen igjen, «no står dar sju–åtte dyr titt ihop, no æ oss seker på at oss råke eit, når oss helde midt imyllå dei å skjøte på ein gang.»

«Halde midt imyllå dei!» sa Gamle-John og vendte sig forbitret om mot Kristen, «dæ æ no vel aldre meininga di, åtte du ve skjøte på hopen? Æg ve rå deg te, at du inkje gjære dæ, når du æ i lag me meg. Dersom åtte du skjyt på hopen, so fa’n fortære meg ska æg inkje jule deg slik, at du ska låte bli å gå itte reina dei fyste åtte dagadn.»

John hadde vel vært i stand til å utføre sin trusel, det visste Kristen godt, og derfor holdt han også munnen; men den forbitrede stemning gamlingen var kommet i over at hans tilkommende svigersønn hadde villet skyte «på hopen» og vist sig å være en ganske simpel «råmskjyttar», gjorde at han ikke lenger var stø på hånden, og da de senere virkelig kom på hold, skjøt han bom på en stor bukk. Dette bragte ham da ennu mer ut av humør, og da de kom ned på seteren om kvelden, blev Ragnhild forundret over at de uten å si et ord til hverandre spiste til kvelds og la sig til å sove. Spørre Kristen om hvordan det var gått dem, vilde hun ikke, og spørre gamlingen turde hun ikke. Det var derfor først lenge efter at hun fikk høre det av oss, efterat John en dag hadde fortalt oss det på en tur i fjellet.

Så var det vinteren derefter at Hans lå på rypeveide inne på Gopolseteren. En natt hadde det falt en svær mengde sne; men om morgenen var det klart og koldt. Hans gikk da ut på ski for å rense op og stelle til igjen de nedsnedde snarene sine. Dette tok tid, og først i skumringen løp han tilbake igjen til seteren. En rypefanger innretter sig om mulig alltid slik, at han på tilbakeveien har det gående nedad bakke hele veien. Da Hans gikk hjemover tok det til å blåse, og løssneen begynte nu å fyke over bakkene som det verste sjørokk til havs. Da er det ikke bedre å være ute på det ville fjellet enn på det åpne hav. Rett som han i halvmørke og i lynende fart fløi nedover en langbratt åsrygg, kom han forbi noe svart, og i det samme syntes han at det knegget som en hest. Hans blev nesten fælen; men han kastet dog om på skiene og fór til siden for å stanse farten, akkurat som seileren går op i vinden. Han vilde dog se hvad det var som hadde frembragt denne lyden, og ganske riktig, da han kom op igjen, stod det virkelig en hest midt inne i en snefonn tett innved et nedsnedd høilass. Hesten var nesten ihjelfrosset, og spor av folk så han ikke.

«Kanskje karen ligg i lasse,» sa Hans til sig selv og ropte:

«Æ dæ folk her?» Dermed så rørte det sig i høilasset, og frem kom Gamle-john. Han hadde vært i Imsdalen efter et høilass; men hesten var gått aldeles trett for ham i den dype, sammenføkne sneen, og gamlingen selv var blitt så forkommen av kulde at han for å redde sitt eget liv hadde måttet grave sig inn i høilasset og la det stå til med gampen.

«Æ dæ deg, Hans?» sa John.

«Jau, dæ æ meg,» sa Hans, «æg haurde ein hest knegga, å so kasta æg um på skjia for å sjå ka dæ va, men i Jesu namn at du æ ute i slikt uføre å uvær, du som æ so gamal!»

«Å ja, oss æ gamle båe æg å Borken, å no æ dæ full forbi me oss båe tu.»

«Å nei, dæ æ no vel inkje dæ lel,» mente Hans, «æg ska full hjølpe dæg. Æ du matlaus, so ha æg mat i skreppa mi å ein dram au. Du får sjå te å få æta lite, so kjem du deg.»

Gamlingen kviknet til av drammen og en bit mat; for «tomme tarmer gje veike armer», som han senere sa når han fortalte om det.

«Men gampen kjem te å sturte for meg i nott,» mente john da han selv var kommet sig litt.

«Æg ska passe gampen,» sa Hans, «legg du deg inn atte i’ lasse å sov ei stond te høgstnattes.»

«Ve du bli her hos meg i nott, du då, Hans?» utbrøt John; kan hende han tenkte på at han minst hadde fortjent denne opofrelsen av en forsmådd frier.

«]a, dæ æ vel greit dæ, at æg inkje kan gå frå deg no,» mente Hans, idet han spente skiene av sig og tok fatt i hesten og begynte å leie den i ring rundt lasset forat den ved bevegels sen skulde få så meget varme i sig at ikke kulden drepte den.

Med en velsignelse på lebene sovnet gamlingen inn igjen i høilasset, efterat Hans hadde pakket ham godt til, og da han våknet i grålysningen, hadde Hans travet op en hård vei rundt høilasset, og gamleborken stod tilsynelatende nokså vel tilfreds og åt av høiet.

Den blev nu spent for igjen, Hans gikk foran på ski, John leide hesten efter, og på den måten nådde de om kvelden frem til Gopolseteren. Hermed var både gamlingen og gampen reddet og kua hjemme også; for Ragnhild hadde nesten ikke hatt «stroe» igjen å gi den. Derfor var det også at John hadde lagt i vei i slikt uføre.

Vinteren gikk, og en vakker dag ute på våren tinte solen isen av vindusrutene i en husmannsstue nede i dalen og kastet sine stråler inn på en ung, vakker jente som satt midt på gulvet i stuen og blev pyntet som brud. Den unge piken var Ragnhild, og den lykkelige brudgommen var Hans. Ragnhild hadde nemlig alltid hatt mer øie «for karen enn for gåren».

Gamlingen har opgitt plassen, Hans har overtatt den, og Vesle-John er alt så gammel at Gamle-John en dag har satt ham op på kløvsalen og tatt ham med sig til seters; for til fjells må han efter gamlingens mening, dersom det skal bli kar av ham; men noen «råmskjyttar» skal han ikke bli, det har han forsikret.

GUNSTADSETER

To stuer. – Jakttroféer. – Setningen. – Halvor og tendnålsriflen. – Heldig jaktdag. – Ramsbø og Rundbø. – Svartåmyrene. – Tre rein i to skudd. – Svabudalen. – Behandling av bekkasinen. – Tyve ryper i enogtyve skudd. – Seming het en mann.

Vi har to hovedstasjoner oppe i fjellet, nemlig en på Åsdalseter og en på Gunstadseter. Den siste seteren ligger tre mil fra Åsdalseteren og rett i nord for denne, hvorfor Hans påstår at han aldri kan ta feil av veien fra den ene til den andre om han enn overfalles av nokså tykk skodde; for han behøver bare å gå enten «efter halin eller hugue på kompåsen», så kommer han riktig frem. Gunstadseteren ligger også avsides fra andre setrer og omtrent tre mil fra bygden eller gården Gunstad i Ringebu. Den største del av veien op til seteren går over nakent høifjell, og har man hell med sig kan det hende man får se både ryper og rein på turen. Det hendte også et år at en av kompaniets medlemmer skjøt en rein på opturen til seteren.

Gunstadseteren ligger noe høiere enn Åsdalen. Det finnes hverken bjerk- eller nåleskog i nærheten av husene, bare lyng og vierkjerr; men så er også utsikten så meget friere både fra selve seteren og enn mer fra de nærmeste høider. I nordvest ser man Rondanes forrevne tinder stikke op over Ramshø, Sauhø og Gråhø som ligger nærmest seteren. I nord har man Kirkekletten og Sølkletten. Den siste ser ut som en uhyre sal. Fjernt i øst hinsides Glomma ser man Storsølen, og ennu lenger rett i vest ser man noen av Jotunfjellenes høieste topper.

På seteren har vi to stuer til vår rådighet, og mellem disse finnes en gang hvor Hans har sengen sin. Den ene stuen benyttes bare som soveværelse og er utstyrt med fire sengekarmer med lokk, slik at de også kan benyttes som sofaer. Den andre stuen eller «salongen» er litt større enn soveværelset og har to fag vinduer. I denne finnes et stort bord, faste langbenker og krakker samt på den ene veggen fire høie skap hvor hver av medlemmene har sakene sine for sig selv, i orden eller uorden, alt efter sitt naturell. Hvert medlem har også sin bestemt avdelte teig av veggen, hvor han og ingen annen må henge sine bøsser samt øvrige jakt- og fiskeredskaper.

I årenes løp er både tak og vegger litt efter litt blitt utstyrt med forskjellige jakttroféer. Fjorten reinsdyrhorn pryder taket og det øverste av veggene. Over døren står på den ene siden en utstoppet rev og på den andre siden en hare, den siste tilsynelatende meget forknytt over naboskapet. Over det ene vinduet finnes en storlom (columb. arct.) svømmende på en fjel. Den blev skutt i Setningen, til stor glede for fiskeren Jehans som påstod at den stjal fisk av garnene hans. I to tråder under taket henger to hauker, en hønsehauk og en spurvehauk. Hans påstår at det alltid blir godvær når storhauken begynner å svinge rundt i snoren.

Ingen maling finnes på noe i stuen; men bord, benker, skap, vegger og bjelkene i sperretaket er blankskurte med sand og skjeftegress, og så hvite som tre kan bli. Det er strengt forbudt å spytte på gulvet. Efter vår mening er selve trefarven vakrere enn hvilken som helst maling; men Hans har derimot flere ganger foreslått at vi skulde male stuen blå.

Soveværelset er ved en smal gang adskilt fra «selet», og dette igjen ved nok en gang adskilt fra melkebua; men alle har samme tak, og ved å gå gjennem fem dører kan man således komme fra melkebua til salongen.

Vi har ofte hatt besøk av fremmede eller bekjente, således også av Solli-presten med familie, og alle har innrømmet at Gunstadstuene er hyggelige.

Begge budeiene heter Pauline eller het, rettere sagt, Pauline; for Harald som svermer for det nasjonale og især oppe til fjells hater alt som minner om by og byluft, har omdøpt dem. Første gang vi var på seteren kalte han dem inn i salongen, og idet han skjenket dem hver et glass vin tiltalte han den ene med «Ågot», den andre med «Marit», og det har de siden måttet la sig nøie med.

En halv fjerdings vei nedenfor seteren ligger innsjøen Setningen, lunt og stille i et trangt, men vakkert dalføre. Her driver vi vårt fiske i det små; vil vi drive storfiske eller få ørret på inntil 5–6 kilo, så må vi til Atnesjøen som er over en mil lang, men ligger fem fjerdings vei fra seteren. Men veien dit er både god og vakker, ikke å tale om innsjøen selv som ligger vidunderlig vakkert til like under Rondane.

Rundt omkring selve seteren, nær og fjernt, har vi jakt på smått og stort, ryper, årfugl, tiur og rein. Tror du det ikke, så reis op og se efter! Dag og dato finnes optegnet ved de fjorten reinshorn, og navnet på dem som har skutt dyrene. Inne i soveværelset er spikret op på veggen atten halefjærer av atten storfugl, skutt et år i løpet av noen få dager under selve rypejakten; for her forekommer den merkelighet at når hunden står i terrenget under Snødøla, især ned mot Bubekken, så kan man ikke være sikker på hvad som kommer flyvende op. Kanskje det ikke er annet enn en bekkasin eller en rugde eller et kull ryper eller i det høieste en årfugl, men vær ikke sikker, pass dig og kom ikke ut av likevekten om det skulde ruse op et tiurføstre! Nu vet du det om så skulde hende, og det er ikke min skyld om du, forbauset over synet av storfuglene, glemmer å skyte eller skyter to bommer istedenfor en double som man såre sjelden har anledning til å gjøre. Forresten ligger dagboken i bordskuffen, og i den finnes ingen tenkte tilfelle optegnet, der finnes bare den nakne sannhet, ja, det står ennogså følgende: «Pan skutt i hodet med en ladning nr. 6 ved uforsiktighet av N. N.», og oppe i en bjelke i sperreloftet finnes et kulehull med påskriften: «Halvor fecit anno 1863». Det siste gikk slik for sig:

En søndag formiddag kommer Hans inn i salongen og forteller Halvor at det er en reinjeger ute i selet som gjerne vilde «få sjå jødne hass» (jernet hans, d.v.s. hans rifle). Mannen blev straks invitert inn og traktert med en dram, hvorpå Halvor tar bakladningsriflen sin ned fra veggen og setter sig ved siden av reinjegeren for å forklare ham mekanismen.

«Se her, kan du se,» forklarte Halvor, «når jeg løfter denne hevarmen her, så spennes hanen i halvspenn, og kammerstykket faller ned, slik at patronen kan settes inn. Derpå spennes hanen i helspenn og» – – –

«Hu æ vel inkje lødd?» spurte reinjegeren litt engstelig.

«Nei da, hu æ ikke ladd,» sa Halvor; «men ser du, hanen slår til en nål, og derfor kalles den også tendnålsrifle, og nålen til en knallhette som sitter inne i patronen. Nu er den i helspenn, og når jeg nu trekker av – men nu er den ikke ladd, ser du – så» – bang! der gikk skuddet.

«Jagu var ’a ladd lei da!» sa Halvor, dog uten aller ringeste forskrekkelse eller uten å komme ut av foredraget for reinjegeren for den saks skyld. Denne sa heller ingen ting. Jeg som satt borte ved det andre vinduet og pusset riflen min, sa heller ikke noe, men tok bare en krakk, steg op på den og noterte ved kulehullet dato og gjerningsmannens navn. Hans derimot som var oppe på taket for å henge ørret op til røkning i peispipen, og Harald som var inne i soveværelset, kom begge farende inn.

«Kven va som skaut?» spurte Hans, «jagu ha kula nær rakt den eine foten min, hu for up igjønå takje, so torven gauv ikring meg!»

Siden den dag så Harald alltid efter om noen av Halvors børser hang ladd på veggen, og i så fall tok han ladningen ut, enten så Halvor var til stede eller ikke. Dette hadde imidlertid til følge at Halvor, i den formening at han var gått ut med ladd børse, flere ganger klikket på ryper og blev ergerlig. «Nåda,» pleiet han da å utbryte, «nu har den «forsiktigheita» vært ute igjen og tatt ladningen av børsen min; men jagu skal jeg engang skyte på ham på en hundre meter for å skremme ham riktig til gagns!»

I de mange år vi har ferdes omkring på Gunstadtraktene, har vi naturligvis hatt både heldige og uheldige dager. Enkelte år har vært rike på vilt, andre ytterst fattige. Efter dagboken er det en dag som især utmerker sig ved sitt rike utbytte av vilt. Harald og Halvor var på reinjakt, jeg på rypejakt og Herman på fiske i Setningen. Alle kunde vi om aftenen da vi satt sammen om peisen, rose oss av rikt utbytte og stort hell. Men ære den som æres bør! og derfor får først fortelles om Harald og Halvor.

Sammen med Hans hadde de tatt turen opover Snødøla og derfra bort til en høgd som intet navn hadde da vi kom der, men som vi har gitt navnet «Sjåhøgda», da man fra den har god utsikt rundt omkring til Ramshø, Muven, Gråhø og Grøterhø. Efterat Hans og Harald forgjeves hadde speidet til alle kanter efter rein, drog de videre nordover til Ramshø, hvorfra man kan se bortover til Rundhø, Brændhø, Geitsiden og like innunder Rondane.

Mens de sitter på Vesleramshø og forgjeves noen tid hadde speidet efter rein, sier Harald til Hans at dersom han nu kunde finne en reinhop, så skulde han få en ny frakk av ham, hvilket Hans formodentlig høilig trengte til. Kanskje var det utsikten til denne belønning som skjerpet Hans’s forresten skarpe syn; for han hadde ikke brukt kikkerten lenge før han utbrøt:

«No kan du dra tå deg frakkjen din, Harald, for no ska æg syne deg ein reinshop.»

En flokk dyr gikk nede på myrene bortimot Rundhø. Harald la straks i vei efter dem; men Halvor blev sittende igjen på Vesleramshø; han vilde ikke gå med, da dyrene begynte å trekke sig op mot Rundhø og det således vilde bli en lang tur og tvilsomt om man nådde inn på dem. Derimot lovet han stadig å holde øie med flokken med kikkerten fra høiden av hvor han blev sittende, og med et lommetørklæ på toppen av fjellstaven å signalisere til Harald og Hans som ved å passere myrene en tid vilde tape dyrene av syne. Så lenge disse vedblev å gå rolig i samme retning, skulde tørklæet vaie; men blev de skremt og sprang sin vei, skulde flagget strykes.

Hans og Harald la med stormskritt i vei bent over Svartåmyrene som alltid er bløte og ofte umulig å komme over. Hans falt nedi to ganger; men Harald som dengang, efter hvad Hans sa, var «så lett som en husmann om våren», slapp tørrskodd over. I skråningen under Rundhø fikk de se dyrene igjen, og de måtte snart til å krype på alle fire. Stillingslendet er ikke godt der, aller minst når man skal stille nedenfra og opover. Imidlertid kom de dem som sedvanlig med letthet nær på omtrent 300 meter, men måtte så ligge stille inntil dyrene gikk bak en skrent. De var snart efter dem ved skrenten, men kunde ingen opdage.

«Ska tru nokon ha skræmd dei?» ytret Hans.

«Se efter med storkikkerten om du kan se flagget på Vesleramshø,» sa Harald.

«Jau, tørklæe hæng på staven,» sa Hans, «æg kan grant sjå dæ mot dagen; dyra må ha lagt seg i ein grop her ein stan, no fær du dra deg varle fram åleine!»

Harald så gjorde, han trakk sig frem vel en hundre meter, hodet alltid høiere enn noen annen del av kroppen, og fikk endelig se et par små horntinner stikke op bak en moserabbe. Dyrene hadde lagt sig, og Harald blev også nødd til å ligge stille og vente til de reiste sig. For å få anlegg tok han noen stener og la dem forsiktig op på hverandre foran sig således at han på den måten fikk både skjul og høiere anlegg. Ved å løfte sig ytterst langsomt op på albuene med riflen på anlegget kunde han se de fleste av dyrene og blev enig med sig selv om at avstanden neppe var 100 meter. Straks efter reiste fire av de vakreste dyr sig, og to stod like bak hverandre med siden mot Harald. Han berørte høire løps avtrekker, og skuddet gikk. Dyrene spratt forferdet til, men stanset et øieblikk så vidt at han fikk tid til å ta sikte på nok et dyr med venstre løp – bang! og flokken var vekk som et vindpust. Mens han ladde, kom Hans springende:

«Korleis gjekk detta? Råkte du inkje? Vart dei skræmde? Kvart strauk dyra?»

Harald svarte intet, men gikk avsted med lange skritt i den retning dyrene hadde sprunget; han kunde umulig tro annet enn at han hadde truffet både ett og to dyr; men reinen faller som før sagt ikke alltid på pletten.

«Sjå, dar ligg eit dyr!» ropte Hans, «å dar ligg eit te, jau no råkte du lei, ein bukk og ei semle; va dæ dessa du skaut båe skåta på?»

«Nei,» sa Harald, «jeg tror jeg skjøt andre gangen på et tredje dyr. Kan hende jeg skjøt bom; men hvad er det grå som ligger der borte i uren, du Hans?»

«Ja, så gu’ forsyne meg, æ dæ inkje trie dyre da! Jagu ska oss få reinsteik på Gunstadsætera no lell; no kann du huge1) te ’en Halvor, at ’en kjem å hjølp oss me å flå.»

Halvor var alt på veien over myren; men da han ikke tok sig i akt falt han ennu verre nedi enn Hans, og da Harald syntes det varte noe lenge før han kom, tok Hans kikkerten og så efter ham.

«Ser du ham?» spurte Harald.

«Jagu sjer æg ’en, men ka i Jesu namn æ dæ ’en gjær, du, han sitt på ei tuva midt ute i myra å ha dradd tå seg broka å vrir ’a!» Ganske riktig, Halvor hadde plumpet i den grad nedi at han hadde funnet dette nødvendig; men da han kom frem var det ingen sure miner å se på ham for en slik ubetydelighets skyld. Han hadde forresten passet på dem hele tiden med kikkerten, sett røken fra børsen, sett dyrene falle og så først hørt smellene drønne ganske svakt over til sig.

De blev nu alle tre enige om følgende: Først å ta sig en alvorlig totsup, dernest at Harald skulde stryke det forteste han kunde til seteren efter hest, mens Halvor og Hans blev tilbake igjen for å flå.

Alt mens Halvor flådde tok han sig en pelsesup og en pipe; men til slutt blev han kjed av flåingen, kastet riflen på skulderen og tok sig i sine våte bukser en tur omkring på de nærmeste rabber, mens han sang: «Bor jeg på det høie fjell, hvor en finn skjøt» – – –. Pst! der kom en liten reinsbukk springende tilbake igjen, rimeligvis for å lete efter de falne. Halvor sank i kne, fikk riflen i en fart fra skulderen til kinnet og bang! der lå veslebukken i bakken, skutt av frihånd gjennem hjertet.

Se det er den beste reinjakt som noen av selskapets medlemmer har gjort og kanskje kommer til å gjøre.

Jeg som samme dag var på rypejakt i Svabudalen, gikk like til klokken tolv uten å finne noe. Pan begynte også omsider å finne dette ganske besynderlig, da den var godt kjent i trakten hvor vi gikk, og vant til å finne mange ryper der. Den stanset til slutt og så med et spørrende blikk på mig, som om den vilde si: Nu vet jeg ingen råd mer, jeg har lett høit og lavt, men det finnes ikke spor av ryper engang; har du noen idé om hvor rypene finnes idag, så si til, vink med hånden hit eller dit, så farer jeg avsted! Nei, min gode Pan, mente jeg, jeg skjønner heller ikke hvordan dette henger sammen, med mindre det skulde være så at det lir så langt ut på høsten at rypene alt har slått sig sammen i store flokker og trukket sig lenger op gjennem dalen. Men finner vi dem, så finner vi mange, det kan du være sikker på.

På må få strakte jeg hånden ut til høire, og hunden fløi avsted i samme retning. Straks efter stod den. Der hadde vi dem, tenkte jeg og gikk frem, men op kom en enkeltbekkasin. Jeg blev høilig skuffet, men kom dog ikke ut av konseptene, lot bekkasinen gjøre sine tre kast i luften, og nettop i det øieblikk da den satte ut i rett linje, fikk den så mange nr. 6 at den falt stendød til marken.

Enkeltbekkasinen eller «bukken» er som bekjent langt vanskeligere å skyte enn dobbeltbekkasinen, og som gammel jeger vil jeg tillate mig å råde enhver begynner, forutsatt at han har en god børse, til å gjøre som jeg: La enkeltbekkasinen fly 30–40 meter og skyt så! Og siden jeg er begynt å gi råd, så tillat mig ennu ett: Bli ikke hissig eller nervøs når en bekkasin eller annen fugl flyr op, men ta tingen ganske roligl Husk at man ennu aldri har hørt at en bekkasin eller rype har fløiet i ansiktet på jegeren og bitt ham fordi han har skutt på den! Det kan synes overflødig eller ennogså latterlig å komme med en sådan påminnelse: men hvem av oss som kjenner noe til skytning, har ikke sett mange jegere som idet de jager op en bekkasin eller rype, ser så forskremt ut som om de skulde vente at en bjørn eller olm okse plutselig vilde stikke hodet op av vierkjerret og fare løs på dem?

Er du så uheldig å vingeskyte en bekkasin, så, i navn av all nobel sport, gi dig ikke til å trampe den stakkars lille fuglen ihjel med børsekolben! Den ser jo nesten latterlig hjelpeløs ut når den med knekket vinge hopper i været foran føttene dine uten å kunne komme noen vei, og til slutt sprer ut halefjærene sine og med et ynkelig blikk tigger dig om barmhjertighet. Ta heller ikke og hamre dens hode mot børsestokken eller støvlehælen! for du vil kanskje en halv time senere finne at den ligger i konvulsiviske trekninger i jaktnettet. Er du endelig nødd til å utføre en slakters forretning, så knip den under vingene så hårdt at du kjenner fingerspissene mot hverandre, og den er død i et øieblikk. Aller best er det å skyte den stendød med én gang.

Er du lekkermunn, så la ikke bekkasinen henge så lenge som rypen! Den bør spises sammenlignelsesvis temmelig fersk.

Øverst oppe i Svabudalen, straks ovenfor et stort grønt vierkjerr som strekker sig op mot Ramshø, trakk endelig Pan an på langt hold og stod fast. Her hadde rypene samlet sig, og det kom op en flokk på 30–40. Jeg skjøt nu på en times tid efter hvad dagboken sier «tyve ryper i enogtyve skudd». Jeg skylder dog å bemerke, at jeg allikevel skjøt to bommer; for én gang var jeg så heldig å skyte to ryper i ett skudd. Jeg kunde den dagen ha skutt mange fler, kanskje det dobbelte; men vi var blitt enige om at husholdningen vår for det første ikke trengte til mer enn tyve.

Herman var på fiske i Setningen og besøkte sin gode venn Jehans Gutu, en gammel kall som har fiskebu i den søndre enden av vannet på en nydelig plett, nettop ved elveutløpet, hvor om en halv snes år en eller annen bymann rimeligvis vil ha en sommervilla for å kunne nyte fjell-luften. Herman har naturligvis alltid noe på lerken med sig til Jehans, og når det varer flere dager innen noen av oss kommer ned for selv å skaffe oss fisk, pleier Jehans «sjølmint» å komme op til oss med et knippe ørret som han for moderat betaling og en god dram overlater oss. Vi står i det hele tatt på en vennskapelig fot med befolkningen, med jegere og fiskere på de kanter hvor vi ferdes, og vi har aldri merket annet enn at bonden har respekt for både kunnskap og dannelse når disse fremtrer på den rette måte.

Det er meget hyppig at det er ganske blikkstille nede på Setningen om det enn blåser på fjellet, og da nytter det som bekjent ikke å fiske med flue. Således også den dag. Med sluk var Herman derimot meget heldig, og jeg kunde i den anledning gi en del gode vink om slukfisken; men jeg tror jeg bør foretrekke å fortelle et sagn som Herman fikk høre av Jehans den dagen, og som han har skrevet ned i dagboken. Det lyder slik:

Seming het en mann. Han var mørkladen av ansiktsfarve, høi og før av vekst, vennesæl i omgang, kjær i barn og hadde i det hele tatt bare én feil, men en meget slem en, nemlig den at han aldri kunde komme til de rette begreper om mitt og ditt. Dette, sa man, lå i blodet. (Kanskje man i denne bemerkning finner gjemt en erindring om at Seming ikke har vært av bygdens folk, men av annen ætt eller har hatt mer gammelt vikingblod i sine årer enn de øvrige Solliværinger. Kan hende at han like så vel som Håkon Jarl har kunnet utlede sin herkomst fra den berømte hålogalandske slekt som nedstammer fra Seming, sønn av Odin og jøtnekvinnen Skade.) Seming bodde midtsjøs ved Setningen, på østre side, i en liten ussel stue, og man kan ennu se tegn til at en sådan har stått der; for det skal ikke være mer enn omtrent hundre år siden Seming levde. Han var gift og hadde flere barn; men hans eiendom forresten bestod bare i et par kyr. Hvorfra skulde han nu få mat til kjerring, unger og kyr, ikke å tale om sig selv? Sjøen nedentil, fjellet hengende utover oventil, ville skogen og uren på begge sider, intet jordsmon å dyrke! Det syntes ikke å kunne være noe blivende sted for en fattig mann. Men Seming vilde bli der. Han likte sig ved Setningen, han likte sjøen utenfor stuedøren, han likte fjellet og skogen som speilet sig i sjøen, han likte å ferdes omkring på fjellene, han likte alt annet enn å grave i jorden og træle for føden som andre, han syntes at andre som hadde mer enn nok, kunde hjelpe ham til å føre sitt ensomme, men romantiske liv ved Setningens om sommeren grønne og om vinteren snehvite strender. Men de andre vilde ikke hjelpe Seming til det, og så gjorde han hvad der i vikingtiden ansåes for nokså hederlig, han tok hvad han behøvde, eller med andre ord – han stjal, dog ikke fra naboene sine, nei langtfra! Seming var ikke bare stor og sterk som bjørnen, men dertil også listig som reven. Han stjal ikke en eneste smule i nærheten av sitt hi eller sin bolig, ikke nordover ved Atnabroen, ikke sydover i Sollien, men fra fjernere bygder. Seming hadde en bror som hadde et «hem» eller en plass i Brettingsdalen som går ned mot Sollien. Broren kunde godt ha levd uten å stjele; men også han stjal, formodentlig fordi det lå i blodet, eller for selskaps skyld. Begge brødrene stjal i hop. Hvor de stjal, vet jeg ikke; men at de stjal er sikkert, og at de var meget slemme til å stjele og stjal i lang tid, er det nok heller ikke noen tvil om. En del av tyvekostene grov de ned, og det skal ennu ligge mange ting skjult i urene omkring stedet hvor Semings hytte stod. Andre ting gjemte de oppe i berget i en hule som fremdeles er å se.

En høstkveld møtte Nils Brænden fra Atnasjøen han Seming. Seming bad ham om en sekk høi og lovet at han og bror hans ikke skulde røre noe av Nils’s eiendeler. Nils var alene. Han torde ikke si nei, men gav ham høiet, og Seming rørte heller ikke noe av hvad Nils’s var; men derimot blev det kort tid efter borte to feite gjeldbukker for naboen, som ved den anledning ikke hadde vist sig så medgjørlig som Nils.

Seming var ofte eftersatt, men hadde alltid forstått å undgå sine forfølgere. Engang blev han skutt gjennem låret, men undkom allikevel. Man sa at han forstod mer enn andre folk. En annen gang blev han idet han løp på ski med en smørbutt på ryggen, opdaget av tre rypefangere oppe på Ringebufjellene. Rypefangerne satte efter ham. Seming strøk avsted så fort han kunde; men smørbutten tynget slemt når han skulde opover bakke, og han skjønte at i lengden vilde det ikke gå godt. Så satte han avsted nedover i en annen retning og utfor en sneskavl som han kjente, men ikke forfølgerne. Seming klarte hoppet, og fløi videre. Susende kom forfølgerne efter, den hurtigste foran; men før han visste ord av det stupte han i hoppet og forvred foten slik at kameratene måtte trekke ham hjem på skiene istedenfor å forfølge Seming.

«Gunstadseteren ligger noe høiere enn Åsdalen. Det finnes hverken bjerk- eller nåleskog i nærheten av husene, bare lyng og vierkjerr; men så er også utsikten så meget friere både fra selve seteren og enn mer fra de nærmeste høider.» I bakgrunnen «Saukampen» (1367 m.).

H. Ludv. Vinje, Fot.

Nær Gunstadseteren ligger Dørfossen, et tilløp til Våla syd for Muen. Elven her omkring har gravd sig ned i kalkskiferen.

H. Ludv. Vinje, fot.

Endelig begikk Seming og hans bror et frekt tyveri på en Venebygdseter og hadde dessuten faret så stygt frem med å ødelegge mange ting at Gudbrand i Venebygden besluttet å gjøre en ende på uvesenet. Han samlet folk og drog avsted til Semings hi ved Setningen. Da de kom fantes ingen hjemme undtagen det yngste barnet, som lå på gulvet på et reinskinn, bundet i det ene benet til sengestolpen forat det ikke skulde kravle noe sted og komme til skade. De ransaket hytten og fant flere verdifulle saker som tilhørte Gudbrand og andre. Et par menn blev satt til å holde vakt ved det funne, mens de øvrige fortsatte efterforskningen. Met ett stod Seming i stuedøren bevepnet med en øks, hugg den i gulvet, «gav et pust fra sig» (sa Jehans) og strøk avsted med barnet under armen og øksen i hånden. Vakten torde ikke kny. Seming sprang opover lien til en «måsålyu» (moseløe) oppe på fjellsiden. Her «røt han som en bjørn i hiet», og hans forfølgere turde ikke angripe ham den aften. Av og til rullet store stener nedover lien. Dundrende for de avsted med budskap om at Seming var våken og ferdig til å forsvare sig.

Neste dag måtte Seming overgi sig, efterat man hadde skutt flere kuler gjennem døren og rammet ham hårdt. Han blev transportert til bygden og dømt til slaveri, men døde heldigvis av sine sår før han kom så langt.

Så var det forbi med feriene, med livet på seteren, med fiske- og jaktturer. Vi sa farvel til budeiene og gikk avsted opover til nærmeste høgd, hvorfra vi ennu en gang kunde kaste blikket utover seter, fjell og li, mens Hans syslet med kløvhestene nede ved selsdøren og sang så det hørtes lang vei:

Oss ha gjort, ka gjeras skulle, skøti faul å eti smør,

no står att å kløvja øykjom, setja lås for sæterdør,

inkje fins her meir å skjøte, hell tå rupe, hell tå rein,

godt ska bli å sjå att bygde, kvile sine trøtte bein!

Fotnoter

1)

Rope halloi

I SKJÅKFJELLENE

Befolkningen. – Natur. – Tollef, reinjeger og høvedsmann – Varsimle. – Istjenn. – Bukken på breen. – Herberge. – Rypejakt.

Tre av kompaniets medlemmer bestemte sig et år til å besøke nye trakter og nye fjell. Harald reiste til Bernuten, en gård som ligger langt inne i reinstraktene på Hardangervidda, der det ennu kan hende at man kan få se flokker på inntil tusen reinsdyr. Halvor reiste til Jotunfjellene, der det også er god, men besværlig jakt. Jeg reiste til Skjåkfjellene og gjennemvandret disse like til Norddalen i Sunnmøre.

Skal jeg gi noen råd med hensyn til valg mellem disse tre trakter, så må jeg ubetinget anbefale Hardangervidda som den trakt hvor både den letteste og nu for tiden beste reinjakt finnes. Man kan gå inn på vidda fra Bernuten i Rauland, fra Møsstranden, fra Flåten i Nummedal, fra Tufto i Hallingdal og på vestsiden fra Røldal eller fra Odda, fra Eidsfjord i Hardanger og flere steder. Gjelder det derimot ikke om efter turen å kunne rose sig av å ha skutt så eller så mange reinsdyr, men først og fremst om å få se interessant fjellnatur med utsikt til også å kunne skyte et eller to dyr, så følg med mig til Skjåk! Veien derop er lang. Man reiser op gjennem Gudbrandsdalen til Brænden, hvorfra man dreier av til venstre og reiser op gjennem Vågå og Lom til Lindsheim i Skjåk prestegjeld. Herfra går det bygdevei op til Billingsetrene, hvorfra man kan begynne å gjøre utflukter til fjells efter rein på Høggjøimene og Låggjøimene. Er man ikke fornøid med Billingsetrene, kan man ennu kjøre videre forbi Nysetrene til Grotli ved Breidalsvannet. Her ophører bygdeveien; men her er man også midt inne i en del av Norges villeste fjelltrakter. Fra Grotli hvor staten har latt opføre et stort toetasjes hus og hvor man kan få godt losji, går det tre fjellveier, den ene gjennem Kaldhusdalen til Sunnmøre, den andre langs Djupvannene, hvor det også er opført en stue, til Geiranger, den tredje gjennem Vassvenddalen til Opstryn.

Ikke overalt i Skjåk utmerker befolkningen sig ved den forekommenhet mot reisende som man møter både i Gudbrandsdalen og andre av de mest besøkte store dalfører. Det kommer kanskje for en del derav at det hittil bare har ferdes få reisende blandt dem. De er derfor ennu ikke kommet på det rene med at det i lengden lønner sig langt bedre å være moderat i fordringene sine enn en enkelt gang å tvinge sig til en ublu betaling.

Blandt befolkningen i dette avsides dalføre så jeg bare en eneste avis, og det en meget dårlig en, av hvilken de hadde innsuget uvilje mot embedsstand og regjering, på samme tid som den forøvrig gav dem en høist ensidig politisk opdragelse. De leste den imidlertid like så grundig som de gnaget sin fenaknok; ikke den minste smule sverte blev latt igjen ulest. Jeg syntes synd på dem at de ikke skulde ha bedre åndsføde; for de var så lesebegjærlige at når jeg kastet bort stumper av Morgen-, Dag- eller Aftenbladet som jeg hadde hatt som innpakningspapir om forskjellige ting, grep de med begjærlighet disse stumpene og leste hvad leses kunde.

Når du har forlatt Lindsheim og tar inn på den nyanlagte bygdeveien som fører videre, så legg merke til uren på høire hånd ved gården Øiberget! Du kan reise meget omkring i Norges villeste fjell før du får se en så storartet ur som denne. Jeg har iallfall ikke sett noen som er så høi, så utstrakt, så storstenet – for stenene er som hus – så fryktelig vill og umulig å kravle sig frem i som denne. Fjellet som den er raset ned fra heter Høgberget og må i sannhet ha vært høit, kanskje engang et av Norges høieste fjell, dersom disse enorme stenmassene har vært dynget på hverandre op i høiden. Her vilde ikke engang reinen kunne komme frem, enn mindre andre dyr. Man måtte visst bruke både tau og stige for å komme fra ende til annen. Men ingen forsøker på det, ingen har noe der å gjøre; for det vokser eller gror intet som er attråverdig der.

Lenger oppe får du plutselig øie på en stupende bratt, blank og bar fjellvegg. Enkelte steder er den så fuktig av nedrislende vann at det glitrer av den som av kråkesølv. Midt oppe i berget står et enslig grantre som synes å klamre sig engstelig fast til fjellveggen. Rimeligvis har det også en smule jordflekk å stå på, skjønt man ikke kan se den fra veien. Stakkars tre, tenkte jeg, som har tilbragt hele sit liv der oppe! Nede i dalen står en hel skog av trær som luter sine kroner fortrolig sammen når stormen suser hen over dem; men du der oppe har bare den nakne fjellveggen å lene dig til! Hvorledes kom du dit, hvem har plantet dig der? Jo det gikk slik til. Stormen raste. Et granfrø hvirvledes høit i været og kastedes utfor fjellet. Det svinget rundt, rundt på sin lange vinge, falt nedover og blev liggende på en avsats. Så kom regnet. En dråpe traff frøet og førte det ned på gresstuen, den eneste flekk jord i hele fjellet. Frøet skjøt hurtig i været, for det hadde spiren i sig til å bli et stort tre. Men snart blev plassen for trang. Det strakte røttene sine nedover fjellveggen, men det var for dypt ned, det strakte dem opover og til siden, men det var fjell overalt, det boret dem dypt inn i bergets revner, men det var ingen bunn. Alt håp om å bli et stort tre måtte opgis. Det vokste ikke mer i høiden, men trakk sig sammen i en forkrøplet krone. Alderen kom, de øverste grenene visnet, og nu står det der som en gammel gråhåret eneboer, hvis eneste selskap er skyvåken som bygger reir i de fortørkede grenene.

Fra Grotli tok jeg turen over til Norddalen i Sunnmøre og fant her to ting som jeg satte meget pris på, nemlig en elv som ingen før mig hadde fisket i med flue, og en reinjeger som var kjent i alle avkroker av de villeste fjell. Om sommeren gjennemvandret han dem på lauparskoene sine, og om vinteren gikk han over dem på ski. Det merkeligste ved mannen var dog ikke at han var en flink reinjeger, men derimot at han også var en flink sjømann, eller at han om vinteren drev på lofotfiske, ja var høvedsmann på båten. Hvem skulde tro at han dugde til det når man så ham klatre i uren, og hvem skulde tro at han var en utmerket fjellvandrer og reinjeger når man så ham sitte i oljehyre i bakstevnen av båten med styrvolen i hånden? Men så var det, og så besynderlig det enn kan synes, fjellivet utvikler folk nettop i mange retninger som gjør dem skikket til å ferdes på sjøen og bli gode matroser.

Herav kommer det kanskje også at man kan ta en nordmann fra hvad kant av vestkysten man vil, fra stranden eller fra en avsides fjelldal, han forstår snart å sette sig inn i livet til sjøs, opfatte vanskelighetene, ha øie for faren og beseire den; for fjellivet utvikler i høi grad iakttagelsesevnen, åndsnærværelsen, evnen til å orientere sig, finne frem i mørke, sikker fot og sikkert øie.

Den som er vant til å finne frem mellem høifjellene i mørke, skodde eller snekave, bare ledet ved å dra kjensel på en eller annen fjelltind, en dal, en bekk, en sten, han vil også lett lære å finne frem gjennem en vanskelig lei når han har reist den noen ganger, og bli en flink los. Den samme stedsans eller gjenkjennelsesevne som hjelper ham frem til fjells, vil heller ikke svikte ham til sjøs.

Den som er vant til på ski å fare hurtig som lynet nedover bratte bakker og snefonner hvor han lett kan styrte i avgrunnen dersom han ikke alltid har et vaktsomt øie slik at han nettop i rette øieblikk vender til høire eller venstre, eller når faren ikke lenger kan undgåes, da uforferdet og med stålspente sener tar stupet eller hoppet så han igjen reiser sig og seiler videre, han vil snart lære å ombytte skistaven med styrvolen og forstå at det med denne i hånden hvert øieblikk beror på ham om båten skal klare sig eller begraves i brottsjøens skum. Han vil lett forstå at man snart må falle av for en truende bølge, snart modig styre op i den og kløve den, han vil også lett innse at det til sine tider ikke kan nytte å minske seil, men at det tvert imot må føres høit for å få fart, og at man bare derved kan redde sig unda en sjø som kommer efter båten og gang på gang bryter sig hvitskummende fremover for å begrave den. Noe lignende har han sett før, han har sett sneskavler løsne fra fjellsidene og fare dundrende nedover, ennu sikrere bringende døden i sin favn enn noen brottsjø.

Den som er vant til å klatre op i fjellvegger, sikker på foten og sikker på hånden, den som ikke blir svimmel ved å se ned i en brusende foss eller en flere hundre meter dyp avgrunn, han vil heller ikke være redd for å gå en smule til værs i en rigg og derfra se ned på det oprørte hav. Han forstår snart også ombord å sette foten forsiktig og ta tak med hånden på rette måten.

Den som meget godt vet at en liten feil ved skibindingen, en dårlig vie, et upålitelig tau, en knekket skistav kan koste ham livet, han vil også ombord snart innse nødvendigheten av å gjøre alt pålitelig og ordentlig. Brekkes skistaven eller knekkes styrvolen, brister skibindingen eller springer staget, det er i et avgjørende øieblikk like farlig, det forstår fjellbonden snarere enn den som aldri har beveget sig anderledes enn bak en vogn med et par stuter på en slette. Men til saken!

Mannen het Tollef, var middels høi, sterkbygd og i sine beste år. Med ham har jeg på kryss og tvers gjennemstreifet fjellene fra Sunnmøre og ned til Vågå, en strekning i luftlinje av omtrent ti mil.

Vi besteg Feteeggen og Svarteggen og så ned på Grønnvannet som ligger så høit at det ennu i august driver isstykker omkring på det. Vi vandret en hel dag omkring på de store isbreene på Breidalseggen, og jeg skal aldri glemme det syn jeg hadde der en gang jeg kom på gli nedover skråningen av en bre. Da jeg endelig fikk stanset og skulde se mig for lenger nedover, så jeg bent ned i et istjenn, innesluttet på den ene siden av høie isvegger, på den andre siden av en bratt fjellvegg, og fullt av flytende isblokker i det gressgrønne vannet. Noen meter til, og jeg hadde plumpet ned i dette isvannet for aldri mer å komme op igjen; for selv om Tollef hadde hatt tau med, vilde det ha vært omtrent like så umulig for ham å kaste det ned til mig som å kaste det til månen. Jeg tilstår at en kuldegysen fór som en istapp nedover ryggen på mig ved synet av denne ispølen hundrevis av meter under føttene mine, og du kan tro jeg hugg piggstaven ned i isen og boret hælene inn i skaren, da jeg med koldsvetten på pannen atter kravlet opover skråningen. Jeg vil heller ikke fragå at jeg skalv litt i knærne da jeg vel var kommet derfra og gikk videre.

Vi gikk op på Krosshø og på Vassvendeggen. Denne siste har like som Vassvenddalen sitt navn derav at et av de merkeligste vannskjel finnes her mellem Bergens stifts og Østlandets vassdrag, dog ikke slik beskaffent som angitt på fylkeskartet at to elver går ut fra samme innsjøen, men en elv som kommer ned fra Raudeggen deler sig mot en sandbakke nederst i lien i to armer. Den ene av disse renner vestover til Opstryn, den andre østover og faller i Otta.

Vi gikk over Hegerbottflyene og forbi Aursjøen, hvor fisken skal bli så stor, sa Tollef, «at den får mån» (manke). Vi gikk over Rokoflyene som er 1½ mil lange eller så lange, sa Tollef, «at man blir sint og glad og sint igjen», før man kommer over dem. Mot disse og lignende flyer her er Ringebuflyene ikke å regne for stort mer enn haneskritt.

Vi besteg Bænkehø og hadde derfra en briljant utsikt over fjellene milevidt omkring oss, på samme tid som vi kunde se ned i et trangt dalføre like under føttene våre, der det dypt, dypt nede lå hus, dyrkede, grønne marker omgitt av løvskog, og midt i dalen en smal elv som i solskinnet så ut som en sølvtråd. Hvor ynkelig liten og avmektig følte man sig ikke der oppe ved synet av all denne ville, storslagne natur! Ikke den aller minste sten vilde falle ned fra fjellet, ikke et strå bøie sig til jorden, ikke et eneste av alle skogens blad vilde falle eller visne av medynk om man falt utover Bænkehø og slo sig hundre ganger ihjel. Jeg ønsket mig uvilkårlig tilbake igjen, i det minste til seteren, der det dog fantes mange ting som minte mig om at også jeg kunde råde over noe eller ha noen innflytelse, men her, nei her var det intet slikt, her følte man til gagns sin avmakt, og jeg vil råde enhver som i sine snevre omgivelser er på vei til å besettes av hovmodsdjevelen å gå op på Bænkehø og se sig om. Blir han ikke i sitt stille sinn liten der, så vet jeg ikke annen råd enn: Gid han på tilbakeveien må bli overfalt av et slikt uvær som jeg i min beskjedenhet fikk over mig!

Man kan aldri være sikker på været inne i Styggfjellene. Himlen kan være skyfri den ene timen, og i den neste kan det ryke op en storm med striregn, hagl eller sne. På tilbakeveien fikk vi en skarp, kold vind like imot oss, og da denne hadde blåst ansiktene våre ildrøde, kom enkelte snefnugg flyvende. Snart kom det fler og fler, inntil til slutt alt omkring oss forsvant og vi blev hyllet inn i så tykk snekave at vi ikke kunde se mange meter fra oss. Vi hadde et par breer å passere, og det er ikke spøk å gå over disse når man ikke kan se sig godt om. Man kan lett gå sig utfor eller ned i en revne. Vi krøp derfor i ly bakom en hammer for å se om ikke været snart skulde bedage sig. Men det var koldt å sitte der, og ingen mulighet for å gjøre op ild.

«Kjenner du Hàvamàl, Tollef?» spurte jeg.

«Nei,» sa Tollef, «æ dæ noko reinsfjell?»

«Nei, hverken reinsfjell eller fiskegrunn,» sa jeg, «men en gammel bok, og i den står: «Om kvelden skal man dagen rose», og det kan vi sanne idag.» Det var meget varmt da vi gikk ut, men nu var det blitt så koldt at uaktet jeg hadde skinntrøie under jaktfrakken, tok jeg likevel regnkappen utenpå denne, spente en rem om livet og måtte enda gå hurtig på og ofte gni ørene med hendene for å holde varmen i mig.

Gå derfor aldri til fjells i tynne klær!

Neste dag slo jeg mig på fiskeri i Otta og var så heldig især med mark – for elven er så grumset av brevann at fisken ikke ser fluen annet enn på ganske grunt vann – å få 32 ganske pene ørreter som jeg bevarte levende og neste dag lot bære op i Torsvannet, fem fjerdings vei fra Billingseteren. Vannet er ¾ mil langt, men fiskeløst. 29 ørreter fikk vi levende op og slapp dem midt ute i innsjøen. Jeg håper at de formerer sig så det blir fisk både i vannet og i elven nedover til setrene. Det har heller ikke slått feil. I 1880 fikk en av jaktkameratene mine på et usselt garn tre ørreter, en på ti, en på syv og en på fem merker.

Se dette var min første tur til Skjåkfjellene. Den var ikke heldig hvad reinjakten angikk, for jeg så få rein og skjøt ingen. Reinen, sa Tollef, hadde på grunn av stadig sønnavær tidlig på sommeren tatt veien sydover til Jotunfjellene og vilde ikke komme tilbake igjen før sent ut på høsten.

Et annet år var jeg heldigere. Tollef møtte mig på Grotli den 30. juli. For å ha ennu lettere for å nå til fjells utrustet vi oss med en del sengklær og niste for noen dager, og drog til Hamshytta, en temmelig stor steinbu som er opført av staten for folk som er på veien til Sunnmøre. Den ligger omtrent ¾ mil fra Grotli, tett ved Hamsbekken, på nordsiden av Breidalsvannet, men er nesten begravd i en sandhaug, så man må være godt kjent for å finne den. Vi bestemte oss til for det første ikke å gå andre steder enn på Breidalseggen; for Tollef påstod at reinen alltid tyr dit i de første jaktdagene, når den i fjellene rundt omkring skremmes av nordfjordinger, geirangere eller sunnmøringer, og går ut på en av de store breene, der den er sikker mot å overrumples.

Mens vi den 2. august gikk opfor de lange skråningene på østsiden av eggen, fortalte Tollef at en bekjent jeger fra Lesja, «Spillemannsgutten», sammen med en engelskmann for noen år siden her hadde truffet på en annen bekjent jeger fra Skjåk, Knut Lien, og hans kamerat. Begge partier hadde opdaget en stor reinsbukk som lå alene på en bre der det syntes umulig å komme til den. Efterat de hadde ventet både vel og lenge på at bukken skulde reise sig og gå fra breen, sier Knut til sin rival, som nok hadde skrytt en del av sin dyktighet:

«No ha du skandert længje nuk om reinskjytteri, men dæ æ dæ sama, ka ve du slå vedd om, at æg ska stille bukken på bræin, dar ’en ligg, å skjøt ’en?»

«Gjær dæ,» sa Spillemannsgutten, «å æg ska vedgå at du æ beire kar hell æg, og dæ æ meir hell æg ha sagt om nokon mann.»

«Kan du skjute den buk po den bræ, I give dig 5 daller,» la engelskmannen til.

Knut gikk bort til brekanten og kløvde av et isstykke så stort at det skjulte ham når han lå flat på maven. Dette bar han op på breen og begynte å skyve det bidevinds foran sig innover mot bukken. Det gikk langsomt, men nærmere og nærmere kom han. Hadde det vært flere dyr, vilde det ha vært umulig å nærme sig dem på denne måten. På omtrent 150 meters avstand reiste bukken sig. Knut var ferdig og smelte på. Bukken sprang til, men styrtet plutselig hodekuls om, rullet og rullet nedover til den stanset i uren der hvor tilskuerne satt.

«Hurra!» ropte engelskmannen, «well done and devilish good shot, du hæve 5 daller av mig!»

Da vi hadde overvunnet opstigningen og gikk videre vestover, fikk vi øie på en flokk dyr på Heilstugueggen på andre siden av dalen; men nu var det for sent å gå på den kanten. Det var en flokk på omtrent tredve dyr som gikk hurtig opover en snebre. Et enkelt dyr blev tilbake lenger nede på breen, og da jeg så nøiere efter med storkikkerten, opdaget jeg at det haltet og hadde vanskelig for å følge med. Flokken stanset lenger oppe, åpenbart for å vente på at det halte dyret skulde komme efter; men da dette også stanset, gikk to dyr tilbake og stillet sig tett inn til det. Jeg tør ikke aldeles avgjort påstå at disse to støttet det andre dyret ved å gå et på hver side av det, men slik så det iallfall ut på avstand. Sikkert er det at dyrene følte medynk med sin sårede kamerat og ikke vilde forlate ham, men gikk tilbake for å følge med opover, og at hele flokken ikke gikk videre før de alle var samlet.

Ved middagstid fikk vi plutselig øie på femten dyr som lå på Kvitbreen, en av de mindre breene på Breidalseggen. Den var dog så stor at det var umulig å nå til dyrene fra noen kant av barmarken undtagen i nord, hvorfra vinden stod. De hadde lagt sig temmelig nær opunder en bar fjellknatt som stakk op av isen, sikre nok på at ingen kunde nærme sig dem derfra.

Vi gikk omkring breen så langt vi våget for å se fra hvilken kant de hadde gått inn på den, men kunde ikke opdage spor.

«De må være kommet nordfra,» mente Tollef, «og vi får legge oss fore her på sydsiden. Det er å vente at dyrene fortsetter å gå sydover når de reiser sig.» Dette vilde rimeligvis i det tidligste ikke skje før klokken blev tre.

Vi hadde således god tid til å få oss middagsmat, ta oss en pipe efterpå og slå av en passiar om reinjakten. Tollef skjønte snart at det var lite nytt han kunde fortelle mig, og spurte mig til slutt:

«Men har du sett hvorledes det går til at en ny varsimle utvelges?»

«Nei,» det måtte jeg tilstå at jeg ikke hadde sett; «jeg har nok engang skutt en varsimle,» sa jeg, «men aldri sett på valget av en ny.»

«Jo,» forklarte Tollef, «det har jeg da sett grangivelig. Det hendte sig engang at jeg kom til å skyte varsimlen ut av en stor hop, og senere ut på dagen fant jeg dyrene igjen. De hadde slått sig til ro og gikk og beitet. Det var tydelig at ingen enkelt ennu hadde overtatt ledelsen av flokken. Men rett som det var gikk et dyr hen og stanget til en lysragget, gammel simle så den sprang av veien. Straks efter gjorde et annet dyr det samme, så fler og fler inntil simlen til slutt ikke fikk gå i fred noesteds, men måtte ut av flokken og gå for sig selv. Dermed var den «stanget ut» eller dømt til å være den som senere hverken skulde ha rist eller ro, men alltid passe på eller med andre ord være varsimle og anføre flokken. Da dette var gjort gikk den foran, og dyrene rekte fort avsted bakefter, så jeg ikke så mer til dem den dagen.»

Klokken blev fem, og ennu blev dyrene liggende. «De går ikke fra breen før i skumringen,» mente jeg.

«De må visst være skremt idag og komme langveis fra, siden de ligger så lenge,» sa Tollef.

«Ja, hvad skal vi så gjøre? Vi kan ikke bli liggende her inatt.»

«Å det gikk vel an det også,» mente Tollef; «men det er det samme, vil du så skal jeg forsøke på å skremme dem inn på dig. Det er ikke ofte det lykkes; men så kunde hende at de kom drivende hitover, når jeg går rundt breen og «vinder» dem eller lar dem plutselig få været av mig. Du får passe vel på og være ferdig og holde på likeste bukken!»

«Hvor lang tid kan det ta før du kommer omkring breen?»

«Om en kvart time skal du få se dem komme på benene i en fart, det kan du være trygg for,» sa Tollef og la i vei nordostover.

Jeg valgte mig en god plass, satte mig på huk bak en sten med begge hanene spent og to patroner ferdig i reserve.

Efter knapt et kvarters forløp spratt dyrene i været som om de var stukket av en orm, og sprang halvannet hundre meter bortover breen unda vinden. Så stanset de, men fikk atter været av Tollef som nu også kunde sees på breen, og satte i strykende fart avsted nedover mot mig. De kom nærmere og nærmere, hjertet banket, jeg tok sikte frempå skuldrene av den forreste bukken, og brente på. Bukken overende så sneen sprutet om den, og dyrene som hørte ekkoet av knallet fra fjellveggen på motsatte siden av breen, kom farende tett forbi mig op gjennem uren så det skramlet i stenene. Det var så vidt jeg også fikk smelle på et dyr med venstre løp. Også det falt på stedet; men da jeg så vendte mig om og skulde se efter bukken på breen, var denne kommet på benene igjen og sprang nedover mot dalen mellem mig og vassvendeggen.

Nu kom Tollef skriende nedover breen med riflen som skistav.

«Bukken falt, men reiste sig igjen!» ropte jeg til ham, han stod og så på stedet hvor den stupte.

«Du har bare mankeskutt dyret,» sa Tollef da han kom bort til mig, «derfor bråstupte det slik; det finnes bare et par dråper blod på sneen. Det var skitt,» la han til, synlig utilfreds, og reiste sig igjen for å gå videre.

«Vent nu, vent nu!» sa jeg, «vi får da vel flå bukken før vi går videre.»

«Flå ’en!» sa Tollef og så på mig som om det ikke skulde være riktig fatt med mig, «å nei, bukken er like god for dette, du slipper nok både for å sjå ’en å for å flå ’en idag.»

«Ja, men den andre bukken da!»

«Håkken bukk?»

«Den som ligger borte i uren der!» sa jeg og gikk bortover noen skritt.

«Jagu har du rakt et dyr lei da! Det er en vakker toæring, du,» la han nu meget blidere til idet han vendte bukken på ryggen, trakk tollekniven og begynte å rispe op skinnet. Det var snart gjort å flå den og legge den godt ned i sne og is. Kjøttet kan godt ligge slik i åtte–fjorten dager uten å ta skade.

Derpå gikk vi avsted nedover noen forferdelig stygge og bratte urer til Breidalsvannet, hvor vi hadde båt. Det var meningen min at vi nu skulde ro tilbake til Hamsbekken og gå til Hamshytten; men Tollef hadde besluttet anderledes. Han rodde tvers over vannet og la i land under vassvendeggen.

«Hvor skal vi nu hen?» spurte jeg, «du vil da vel ikke gå efter bukken inatt?»

Nei,» sa Tollef, «ikke inat, men «imårgå tile før tuppen gjæl» må vi være på benene!»

«Er det noen hytte her vi kan ligge i da?»

«Var det likt sig det! Her finnes ingen hytte; men oppe i Vassvendeggen finnes et «herberg» hvor vi kan ligge natten over, vi behøver ikke å hvile mer enn et par timers tid høgstnattes. Vi må finne bukken igjen enten på Vassvendeggen eller på Skridulaupen.»

Hvad han forstod ved «herberg» hadde jeg ingen idé om; men da vi i mørkningen efter en tung opstigning nådde opunder de første snebreene, fikk jeg se hvad det var.

«Her skal vi ligge,» sa Tollef og pekte på en berghammer, under hvilken det var så stor åpning at to mann kunde ligge jevnsides.

«Er dette herberget ditt.»

«Ja,» sa Tollef, «og dette er et utmerket herberg både i regnvær og snekave, men somme herberg er bare åpne marken.»

«Du har nok av det slaget her da,» mente jeg, «men jeg har aldri ligget ute før og kommer til å fryse ihjel her inatt.»

«Var det likt sig det da!» sa Tollef, «du skal se jeg skal stelle så godt for dig at du ingen nød skal ha. Du skal komme til å ligge like så varmt som i en seng. Det er ingen sak idag, mosen er ganske tørr; men det er verre senhøstes, kan du tro, når vi ikke har annet enn våt mose. Har en skutt dyr, er det ingen sak da heller. Huden av dyret er varmt å ligge under.»

Dermed så tok Tollef til å mure en slags seng og fylte denne med tørr reinmose.

«Legg dig nu du,» sa han, «så skal jeg gå bort i uren og hente sengeteppe til dig.»

Kanskje han har en gammel fille av en skinnfeld gjemt etsteds her, tenkte jeg, men den betakker jeg mig for.

Tollef gikk bort til noen store stener i uren hvorpå det fantes en slags tynn torv som er aldeles gjennemvevd med lyngrøtter og som i store flak med letthet kan flekkes av stenene. Torven som nu efter flere dagers godvær var ganske knusktørr, la han over mig, og jeg må tilstå at jeg lå like så varmt under dette torvteppet som under en skinnfeld. Selv la han sig innenfor mig med skreppen under hodet, men uten noensomhelst tilstelling for resten.

Jeg sovnet snart og drømte om store reinsbukker som sprang omkring mig og stod og stangedes like foran mig; men som alltid i drømmer var det også nu noe i veien med riflen. Mekanismen kunde ikke lukkes helt igjen, og hanene vilde ikke stå i helspenn. Til slutt forsøkte jeg å slå patronen av med en sten, men kulen var så matt at jeg kunde se den rulle bortover sneen. Heldigvis vekket Tollef mig op av denne pinen, og da toalettet ikke tok lang tid, gikk vi straks avsted.

Fra toppen av Vassvendeggen hadde vi en vidunderlig ut sikt i det samme solen stod op og alle snebreene rundt omkring blusset under dens første morgenkyss. Hvem måtte ikke bli andektig stemt ved et slikt syn og synge høit med salmisten:

Nu rinder Solen op af Østerlide,

Forgylder Klippens Top og Bjergets Side!

«Se her er spor på breen,» sa Tollef uten sans eller syn for solopgangen, «her har bukken gått igår kveld.»

«Hvorledes kan du vite at det er samme bukken da, her er vel flere bukker i fjellene enn den, vet jeg.»

«Ja, men jeg skal fortelle dig en ting, og det er at jeg igår la merke til at den bukken du mankeskjøt hadde en feil i kloven på venstre fremfoten. Se her kan du se, et stykke av kloven er borte, det viser sig tydelig nok i sneen. Det var godt vi var så «griuge»1) idag at solen ennu ikke har skjemt sporene. Bukken er gått over på Skridulaupen.»

Så bar det nedover igjen til den dype dalen, og midt i denne renner en strid elv.

«Hvorledes kommer vi over her?» spurte jeg

«Jo, det skal jeg vise dig,» sa Tollef og gav sig uten videre til å va over, aldeles ulik vår gamle bekjent Hans som hylder den grunnsetning at «det er bedre å gå en krok enn vete sin brok». Det kommer kanskje derav at Tollef også er sjømann. Men midt i elven stanset han og spurte:

«Skal jeg bære dig over?»

«Ryk til vassbekk!» sa jeg og la i vei efter ham, idet jeg støttet mig godt på fjellstaven. Va aldri barbent over en fjellbekk; behold iallfall skotøiet på, for stenene er skarpe og vannet bitterlig koldt.

Vi vridde strømpene våre, tok dem på igjen og gikk opover. Huff, hvor det tar på å gå op og ned disse ulendte og bratte fjellsidene på 700–1000 meters høide! Akk mine kjære Ringebufjell, få reinsdyr er der riktignok, og mange om dem; men så er det så deilig makelig å gå, ja man kan om man vil ri like til man ser reinen, eller hunden står for rypeflokken; men her, her kan bare jerv, rein og reinjegere komme frem.

Skridulaupbreen som vi nu skulde op til, er temmelig feilaktig avtegnet på fylkeskartet. Den strekker sig på nordsiden ikke så langt nedover som angitt. En stor del av det terrenget som på kartet angis som bre, er bar mark med innsjøer, flyer og ur. Den største av disse innsjøene, Huguvardstjennet, har avløp til Glittervann; men foruten denne så jeg fem mindre tjenn som hadde avløp dels til Heilstuguvann, dels til Pollvann gjennem Blankå.

Da vi kom op under breen begynte vi å gå forsiktig for ikke å «forgå oss». Enhver sandflekk eller ethvert sted hvor marken var så bløt at spor kunde sees, blev undersøkt. Vi gikk heller ikke lenger slik at vi kunde sees mot dagen, men alltid litt lavere enn høieste skrenten. Hver ny utsikt vi fikk blev nøie undersøkt med den store og den lille kikkerten før vi gikk videre. Jeg viste Tollef et sted der reinblommen ganske nylig var plukket av; men da det ikke kunde opdages spor i nærheten, brydde han sig ikke om det; for, sa han, foruten sau og geit spiser også fjellharen reinblom.

Ennu hadde vi ikke funnet spor; men da vi var kommet helt bortimot Huguvardstjennet og nettop var i ferd med å gå fra en rabbe hvor vi hadde speidet lenge, fikk jeg med håndkikkerten øie på noe som så mistenkelig ut.

«Se efter med storkikkerten på skråningen hitenfor det lille tjennet du ser,» sa jeg til Tollef.

«Jagu er det bukken da!» utbrøt han. «Han ligger. Du var kar til å finne ’en først, du lei!»

For å komme inn på den måtte jeg først gå omkring en høide, så ned i et dalføre og derfra igjen opover mot den. Først så jeg da nøie efter rundt omkring den om det ikke skulde være flere dyr. Dernest tok jeg merke på to gjenstander, en på hver side av bukken, som jeg efter å ha passert dalføret atter vilde få se igjen før jeg fikk se dyret. Dette er aldeles nødvendig for å kunne orientere sig nede på et terreng som man har sett fra en høide. Det kalles derfor også å «bite stillingsmerke» i noe. Fra en skrent som jeg således hadde bitt merke i, vilde jeg kunne få se bukken igjen, og fra en moseflekk som var mitt annet merke, vilde jeg rimeligvis kunne skyte på den. Tollef blev sittende igjen, og jeg stillet frem alene. Vinden var gunstig, jeg nådde skrenten, fikk øie på toppen av hornene, gjorde igjen en liten omvei og begynte å krype på alle fire. Endelig nådde jeg moseflekken, men den var så flat at intet som helst anlegg var å få. I det samme reiste bukken sig. Jeg så at det var pent hold og smelte øieblikkelig på den mens jeg lå med albuene på marken. Bukken avsted i firsprang; jeg kunde ha sendt nok en kule efter den, men jeg så at den stakk litt på det ene forbenet, og bums, der stupte den på hodet i uren.

«Hurra!» ropte Tollef og kom springende. Jeg hadde skutt bukken gjennem begge lungene. Mankeskuddet så vi nu også. Det hadde ingen skade gjort, bare svimeslått den. Bukken måtte være meget gammel, mente Tollef; for den hadde usedvanlig tykke horn, men meget få grener på dem.

Rundt omkring Grotli finnes godt rypelende, men av det slaget som er almindeligst på vestfjellene eller i Bergens stift. Vierkrattet forekommer sparsomt, men så meget mer finnes det av lavt bjerkekratt. I dette finner rypen ypperlig skjul om sommeren. Man finner rypen like nede ved Grotli-husene og langs begge sider av Breidalsvannet. Den ene rabbe avløses av den annen, og mellem disse finnes moltemyrer hvor rypen tidlig om formiddagen og ut på eftermiddagen går ned for å spise stargress (caxex).

Noen dager efterat jeg hadde skutt siste reinen, kom en av mine bekjente fra Oslo op til mig, og vi hadde et par meget fornøielige rypejakter sammen. Nettop i de årene hadde rypen trukket sig vestover og fantes derfor i usedvanlig mengde ved Grotli, det vil da si at en god jeger for én hund kunde skyte ca. femti ryper. Jeg drev det dog ikke til så stort antall, heller ikke la jeg an på det; for mig er antallet ikke hovedsaken. Jeg setter pris på å gå sammen med en god kamerat, nyte godværet, se på hundene og glede mig over at de gjør sine saker fortrinlig, skyte rypen spint ihjel så man ikke har det uhyggelige syn å se den flyve avsted med hengende ben, ha god niste med o. s. v., samt en mann eller hest og mann til å bære både nisten og fuglen. I det hele tatt, jeg synes om en makelig rypejakt, mens jeg muligens kan være tilbøielig til å ta reinjakten noe forsert. Jeg vil heller skyte tyve ryper i godt selskap enn seksti ryper alene. Hvem legger da merke til mine gode skudd, og for hvem kan man beklage sig når man er uheldig?

Min venn og jeg skjøt en dag på en kort strekning, nemlig fra Grotli og bortimot Kjerringbekken 45 ryper så vidt huskes; men vi gav oss god tid. Vi gikk ut klokken 7 formiddag, klokken 12 badet vi i Breidalsvannet da været var usedvanlig varmt, spiste en god middag, kokte kaffe og tok oss en middagslur i solbakken. Klokken 3 fortsatte vi jakten, og klokken 7 var vi hjemme.

Hvorledes man lærer en hund å rapportere.

Min siste hund Pan III, en ren setter av gammelengelsk blod, i syvende ledd nedstammende fra Diana, har blandt andre dyder også den at den rapporterer, og jeg for min del anser dette for en fortrinlig egenskap hos en fuglehund. Især kommer det til nytte i skog og kupert terreng, hvor man ofte kan gå lenge og lete efter en hund som ikke går av stand. Med Pan kan jeg gå ut i skog og mark, sette mig om jeg vil, og la den streife omkring efter eget tykke, langt ute av syne. Finner den ikke noe vilt noenlunde i omkretsen, så kommer den tilbake og setter sig hos mig. Har den derimot funnet vilt, viser den det ved å logre med halen og invitere til å følge med tilbake igjen dit hvorfra den kom og hvor viltet finnes. På åpent terreng og på kommando går den naturligvis også kortere, når jeg vil. Jeg lærte den dette på følgende måte. Kanskje andre bruker samme metode, kanskje ikke. Heller ikke alle hunder kan læres op til det. Efterat den i stuedressuren var kommet så langt at den var sikker i sitt «toubo» (tout beau), gjemte jeg et lekkert kjøttben som den først hadde fått snuse til, på et værelse, mens den lå «toubo» på et annet værelse. Så fikk den komme inn for å lete efter kjøttbenet, mens jeg usett iakttok den fra det andre værelset. Når den hadde funnet benet, la den sig toubo eller måtte gjøre dette på kommando. Jeg plystret så på den, og den måtte forlate toubostillingen og komme inn til mig. Den fikk ros og vi fulgtes ad bort til kjøttbenet som den atter la sig for. Jeg tok da dette fra gjemmestedet og gav den det. Senere lot jeg den søke og finne på et værelse og kalte den inn på et tredje værelse eller forøket avstanden. Snart behøvde jeg ikke å kalle den av toubostillingen; men straks den hadde funnet det søkte som gjemtes på forskjellige steder, høit og lavt, mulig å nå og umulig å nå, kom den inn til mig, hoppet og danset for å få mig med sig; for den visste at den intet fikk medmindre jeg fulgte med.

Da den ute i marken var sikker nok i sin stand, gikk jeg usett inn i nærheten av den og kalte den av standen, slik som den var vant til hjemme. Den kom til mig, vi gikk tilbake igjen, jeg støtte op, skjøt, lot den ligge toubo for skuddet og gikk hen, mens den lå tilbake, hentet fuglen og lot den lukte til den og se at den kom i jaktvesken. Nu går den frivillig av stand; når den ikke ser mig komme, leter den mig op og viser mig veien tilbake igjen til viltet. Helst går jeg med to hunder, av hvilke den ene leter kort eller ikke går lenger bort enn i det høieste et par børseskudd, mens den andre, som Pan, får streife videre omkring, forutsatt at den rapporterer. Å lære hunden til å ringe fugl eller gå omkring et kull inntil alle er kommet sammen i en tett klynge, har jeg funnet å være upraktisk av den gode grunn at de da samtlige flyr op på én gang, slik at man bare får to skudd. Står hunden straks for et kull, flyr iallfall rypene ofte op enkeltvis eller to–tre ad gangen, slik at man får flere skudd. Det har hendt mig at jeg har skutt fem ryper for samme stand og fra samme sted. Dersom en hund kunde læres til bare å ringe enkelt springende fugl uten å innlate sig på å ringe kull, vilde det derimot være en stor fordel; men ennu har jeg ikke sett noen som gjør det første og lar være det siste.

Fotnoter

1)

Tidlig oppe.

OM VILLREINEN

Utbredelse. – Årstall. – Avtagen. – Rifler. – Hytter. – Fedrift.

En søndag i august 1876 inntok Halvor høisetet i stuen på Gunstadseteren og holdt efterfølgende foredrag over villreinen for tilhørerne Harald, Herman og mig, som undertiden tillot oss å avbryte ham, dels med innvendinger dels med supplerende bemerkninger. Pipe, tobakk og fyrstikker hadde han naturligvis på rede hånd foran sig på bordet.

Halvor. Villreinen finnes nu for tiden fornemmelig utbredt i den sydlige del av Norge på fjellstrekningene fra Røros og sydover til Raulands prestegjeld eller mellem breddegradene 62° 50" og 59° 48". Fra Røros av og nordover like til Nordkapp finnes også villrein – –

Harald. Nordenfor Røros finnes bare få villrein; for overalt på fjellstrekningen mellem begge riker holdes tamrein, og hvor tamrein holdes i noen mengde der forsvinner villreinen. Den lokkes især i paringstiden lett inn blandt de tamme dyr og kan da uten vanskelighet felles.

Halvor. En fullvoksen rein er 5 fot fra roten av hornene til roten av halen, 3½ fot høi og 1½ fot fra buken til ryggraden. Villreinen i Enare og den sibiriske rein er noe større. Vekten går op til 125–150 kilo, fraregnet innvollene. Reinens pryd er dens store horn. Et par store horn veier 15 kilo; men man påstår (Fjellner og v. Düben) at de «kan nå op til en vekt av 22 kilo.» Antallet av tinder på et stort horn kan variere mellem 30 og 40.

Harald. Jeg er i besiddelse av et som har 42 tinder.

Det forslår ikke, bemerket jeg; for jeg har hengende på min vegg et par horn fra Sydvaranger som har 60 tinder.

Halvor. Reinoksens horn når sin fulle størrelse ved 7-års-alderen, simlens ved 4-års-alderen. Oksen feller sine horn i midten av november, simlen i mai, omtrent 10 dager efter kalvingen. Gjeldet rein feller i mars–april. Reinens horn er igjen fullt utvokset i slutten av august. Reinen blir i almindelighet 15–16 år gammel.

Harald. Man har eksempler på at tamreinen er blitt 20-30 år.

Halvor. Reinoksen er fullvoksen ved 7-års-alderen, simlen ved 3–4. Reinens alder kan ikke beregnes efter horntindenes antall, tvert imot blir tindene færre efter 7–8 års alderen. Når reinen springer hurtig holder den halen i været som geiten – –

Herman. Ja, det fikk vi se igår da du skjøt bom i Ramshøgden!

Halvor. Hm, – – – nesen fremstrakt, hornene bakover ryggen og tungen hengende ut av munnen som hunden. Den springer meget hurtig.

Jeg. Leem forteller at han engang har kjørt åtte norske mil i seks timer med samme rein, og Stockfleth har reist med samme rein en dag seks norske mil i seks timer og neste dag tolv mil. Pietet anstillet forsøk for å finne ut reinens hurtighet og kom til det resultat at den sprang 343 meter i minuttet.

Halvor. Efter det kjennskap jeg selv har erhvervet mig om reinens forekomst i de mange år jeg har streifet omkring efter den, og efter de underretninger jeg har innsamlet fra andre, våger jeg å inndele villreintraktene i Norge fra Røros av og sydover i seks særskilte terreng. Disse terreng kan dog ikke ventes å være aldeles nøiaktig i den aller ytterste detalj. Jeg vil benevne dem, regnet sønnenfra, således:

1. Hardangerterrenget eller Hardangervidda strekker sig fra Otraelvens kilder til Hallingskarvet og utgjør ca. 41 norske kvadratmil.

2. Jotunfjellterrenget strekker sig fra Hallingskarvet helt nordover til Lesja dalføre og utgjør ca. 81 kvadratmil.

3. Dovreterrenget omkring Dovre utgjør ca. 36 kvadratmil og adskilles ved Rondane fra Ringebuterrenget.

4. Kvikneterrenget mellem Kvikne og Holtålen utgjør ca. 15 kvadratmil.

5. Østerdalsterrenget mellem Østerdalen og Femundsjøen utgjør ca. 12 kvadratmil.

6. Ringebuterrenget, som fra Rondane går sydøstover til Mesna-elvens kilder, utgjør ca. 22 kvadratmil.

Enkelte ensliggående reinsdyr kan kanskje til enkelte tider av året finnes streifende utenfor de inncirklede terreng, dels aller sydligst ned mot Bykle, dels østenfor Trysilelven og enkelte andre steder; men det må dog alltid betraktes som en undtagelse.

Det må likeledes betraktes som en undtagelse at det vandrer dyreflokker over fra det ene terreng til det annet. Det kan hende at det går dyr over fra nr. 1 til nr. 2 og fra nr. 3 til nr. 6: men som regel stanser dyreflokkene f. eks. på nr. 1 under Hallingskarvet og Hallingjøkelen på nordgående. Det hender derfor at man opunder disse jøkelfjell som danner en naturlig grense mellem begge terreng, kan finne tallrike flokker, i eldre tider på flere tusen, samlet, når nemlig vinden i lang tid har vært nordlig og de således helt sønnenfra stadig har trukket sig nordover. Omvendt kan det på terreng nr. 2 hende, under stadig sydlig vind, at reinsdyrflokkene pakkes sammen i den sydlige del av terrenget, mens man da i Vågå-, Lom-, Skjåk- og Sunnmørefjellene ikke vil finne en eneste flokk.

Jeg. Det kan jeg bevidne; jeg har en sommer vandret fra Norddalen i Sunnmøre på kryss og tvers over reinsfjellene like ned til Vågå, en strekning av ca. 10 mil. Turen tok flere dager; jeg hadde en flink jeger med, men vi så ikke et eneste dyr. Alle hadde på grunn av været trukket sig sydover til traktene om Bygdin, Gjendin og Tyin. Reinjegerne i Lom påstod dengang at reinsflokkene ikke vilde komme tilbake igjen til Skjåkfjellene før vinden hadde slått om, først til nordvest og siden til nord og nordøst.

Halvor. Likeledes kan det undertiden hende at det fra nr. 3, fra traktene omkring Snøhetta, kan komme dyr gjennem Rondane ned på Ringebutraktene eller nr. 6, og omvendt; men regelen er at de på begge trakter stanser i og ved Rondane. Nr. 3 og 4 er som man ser avsondret fra nr. 2 på grunn av det dype og overalt bebodde dalføre Lesja, likesom ved Kviknedalføret fra nr. 4, som igjen adskilles fra nr. 5 ved Tynsetdalføret.

De landstrekninger som er reinterreng, utgjør tilsammen ca. 207 norske kvadratmil. En stor del av disse består imidlertid av isbreer og utilgjengelig høifjell. Især finnes trakter av denne beskaffenhet på terreng nr. 2, som omfatter deler av Jostedalsbreen, Folgefonnen og flere. Hertil kommer at mange kvadratmil optas av innsjøer. Regner man fremdeles at det især på nr. 2 og 3 finnes kvadratmil hvor det ingen føde finnes, enn ikke for reinen, men bare snefonner og naken ur, så turde det terreng hvorpå reinen kan beite eller finne næring, neppe utgjøre mer enn ca. 120 kvadratmil.

Harald. Disse 120 kvadratmil er dog vel å merke ikke forbeholdt reinen alene; men de deles av denne med tallrike hjorder av kyr, sauer, hester og i den senere tid også av tamrein.

Halvor. Det terreng hvorpå det finnes de største sammenhengende og beste beitemarker, er nr. 1. Her finnes også ubetinget det største antall reinsdyr. Derefter kommer nr. 2 og nr. 3. På nr. 4 og 6 ser man i de senere år ingen store flokker, neppe noen større enn i det høieste på ca. 50 dyr, og på nr. 5 har man vært nødt til å innskrenke jakttiden til to måneder, forat reinsdyrstanden ikke aldeles skal utryddes.

Å få nøiaktig rede på hvor mange reinsdyr det årlig felles på hvert av disse terreng og derav slutte sig til hvor mange det i det hele tatt finnes, er vel noe nær umulig.

Efter det kjennskap jeg selv har til reinens forekomst, og efter hvad jeg har hørt av pålitelige folk som delvis kjenner forholdene bedre enn jeg, vil jeg forsøke på tilnærmelsesvis å angi antallet. Efter det antall dyr som felles eller i det hele tatt drepes, pleier man som bekjent å beregne selve viltbestanden til det tidobbelte. I almindelighet tåler nemlig en viltbestand en beskatning av 10 pct. Jeg går ut fra det terreng hvor jeg og kompaniets øvrige medlemmer er best kjent, nemlig nr. 6. På dette felles eller drepes ved skudd årlig neppe mer enn 15 dyr. Enkelte år er jeg viss på at det ikke har vært skutt så mange, selv om man heri medregner skadeskutte dyr som omkommer uten å gjenfinnes eller komme jegeren til gode. Hertil kommer at jerv og andre rovdyr kanskje kan antas å drepe 5 dyr årlig. På nr. 4 eller det nest minste terreng vil jeg anta at det felles 5 dyr mer, og således videre som følger:

Felles eller drepes dyr

Finnes

På nr.

1

41

kvadratmil

ca. 200

ca. 2000

2

81

» 100

» 1000

3

36

» 50

» 500

4

15

» 20

» 200

5

12

» 10

» 100

6

22

» 15

» 150

Tilsammen

ca. 400

ca. 4000

Alle disse mine tall er efter min individuelle formening temmelig høit ansatt; men jeg tør heller ikke gå lavere for ikke å komme i altfor stor motsetning såvel til forfattere som tidligere har søkt å bestemme antallet, som til en ikke ualmindelig formodning blandt turister også nu for tiden om at antallet av villrein i det sydlige Norge er uhyre stort.

Harald. Jeg har hørt folk fra Telemark fortelle at det ennu kan hende man på Hardangervidda kan treffe til å få se flokker på 3000 dyr, og jeg skulde tro at det alene der eller på terreng nr. 1 må finnes omkring 10 000 reinsdyr.

Halvor. Det er vanskelig å telle en dyreflokk, og folk er ofte meget tilbøielig til å overdrive antallet i en sådan. Det har vi ofte hatt eksempler på. En flokk på 200 blir lett til 4–500 etc. Hvorledes var det ikke med Kristen ifjor, da han fortalte oss om den store flokk på «fem hondre dyr» han hadde sett? Han slo meget snart av til «eit par hondre», og det viste sig senere da vi så flokken, at det neppe var 150 dyr i den. Jeg tør derfor virkelig ikke gå høiere enn til å anta at det for tiden felles ca. 400 og følgelig finnes 4000, men nærer som sagt tvil også om disse tall eller om at det ennu i det hele skulde finnes ca. 30 dyr pr. kvadratmil av det terreng hvorpå reinen beiter. Dersom dette var tilfelle, vilde det neppe hende at man nu både i Jotunfjellene, Lomsfjellene og andre reinsfjell kan gå på jakt efter rein i flere, ja inntil 6–8 dager uten å treffe på en eneste dyreflokk.

Harald. Asbjørnsen skriver i 1852 om villreinen at det «neppe er urimelig at det årlig felles 2000 dyr, at jerv, ulv og fluer (sic!) ødelegger halvt så mange, og at det følgelig behøves en viltbestand på 20–30 000 dyr forat en sådan jakt årlig skal kunne vedlikeholdes.»

Herman. Jeg er enig med Halvor og kan oplyse at når Asbjørnsen støtter sin opgave i 1852 til den omstendighet «at den lappiske befolkning i Norge eier 28 000 tamren», og derfor antar det for «mer enn rimelig» at det på et så stort terreng i det sydlige Norge finnes like så mange villrein, så er for det første opgaven «28 000 tamren» feilaktig, da det i 1852 ganske visst fantes 100 000 tamrein. Dernest må man legge merke til at mens eiere av reinhjorder i Finnmark ikke beskatter disse mer enn de overmåte godt kan tåle, og samtidig gjør alt mulig for at dyrene skal formere sig, har man her sydpå i lange tider drevet jakten efter villreinen hensynsløst eller omkapp med rovdyrene søkt å felle så mange som mulig. Den av Asbjørnsen anstilte sammenligning har derfor ingen betydning.

Halvor. På den annen side kan det heller ikke være noen tvil om at det langt tilbake i tiden fantes mangedobbelt så stort antall som nu, og det er derfor ikke usannsynlig at det for omtrent 20 år siden fantes dobbelt så mange som for tiden.

Om uhyre tallrike reinsflokker i meget gamle dager vidner ikke bare de store samlinger av horn av drepte dyr som har vært funnet på Hardangerfjellene, men også den mengde reinsdyrgraver som finnes overalt i høifjellene, selv på steder hvor det nu visstnok er et rent særsyn å få se et dyr.

Herman. Av forskjellige gamle beretninger kan man også utdra den samme slutning. Allerede tidligere er anført om Heimdalen at man der ennu i slutten av det 18. århundre kunde treffe flokker på 4000 dyr, og at en enkelt jeger på en dag kunde felle 20 og flere. Av noen forordninger fra det 16. århundre fremgår ikke bare at det i fjellene fantes mange villrein, men også at man misbrukte jakten efter disse.

Fredrik II. utstedte således i 1562 et forbudsbrev mot uvorren jakt i Bergenhus len, hvori det heter: «Skulde (de tydske) Kjøbmænd med deres Folk understaa dem at drage omkring i Fjeldene og skyde Dyr (Ren og Hjort?), da skal vor Lensmand dem, dersom han dem overkomme kan, mue lade føre til Thinge og lade Dom gange på dem og siden lade deres Øine stinge ud.»

I et brev fra 1579 heter det: «Som vi komme udi Erfaring, at mange uddrage om Foraaret og med Hunde bede og slaa et stort Antal Renskalve, aleneste af den Aarsag, at de for et Skind fange 4 eller 6 Skilling, og lade Kjødet ligge udi Marken, da ville vi sligt herefter have afskaffet.»

Harald. Vi behøver ikke å gå så langt tilbake. Gamle, ennu levende jegere kan fortelle at det i deres ungdom eller i deres første jaktår fantes meget tallrikere reinsdyrflokker enn nu for tiden. Det påståes av enkelte, således også av prof. Sexe, at man for ca. 30 år siden, da han som ung mann gikk på jakt på Hardangervidda, der kunde treffe til å få se så store reinsdyrflokker at man ikke kunde anslå dem til mindre enn 5–6000 dyr, og Asbjørnsen forteller om enkelte skyttere i Jotunfjellene som årlig skjøt ca. 50 dyr. Selv har jeg hørt om enkelte jegere for 20–30 år siden, både på Hardangervidda og i Jotunfjellene, f. eks. Anders Pynten og John Gjende, som årlig pleide å skyte 20–30 dyr.

Halvor. Det innrømmes villig at det i eldre tider har vært mange ganger så stort antall dyr som nu, men spør hvem som helst om det nu drepes mer enn 200 dyr på Hardangervidda eller 15 her i Ringebu. Ingen jeger som er virkelig kjent med forholdene vil sette tallene høiere enn av mig angitt, og efter dette får man beregne antallet, ikke efter slumpeangivelser av enkelte individer. Jeg kan dessverre ikke komme til annet resultat enn at antallet av villrein i de siste 20–30 år er forminsket i høi grad. Formerelsen kan ikke på noen måte ha stått i forhold til beskatningen. Dette kan dessverre ikke betviles. Denne store forminskelse av villreinbestanden eller misforhold det mellem formerelsen og beskatningen hitrører ikke fra noen kjent sykdom blandt reinsdyrene, heller ikke fra noe usedvanlig stort antall av rovdyr, da tvert imot ulven i de siste 15 år nesten ikke har vist sig, men fra flere andre samvirkende årsaker som jeg skal peke på.

Antallet av jegere har i de siste 20 år i høi grad tiltatt, efterat kommunikasjonsmidlene er blitt forbedret og interessen for å ferdes i høifjellene er forøket. Det antall dyr som skytes av turister fra byene, er dog forsvinnende lite. Av norske jegere av den dannede klasse skytes det årlig neppe mer enn 20–30 dyr. Langt fler skytes av utlendinger, navnlig av englendere. Men følgen av større konkurranse på jakten efter rein har vært den at mens de fleste gammeldagse jegere bare skjøt bukker eller iallfall sjelden skjøt en simle, skyter så godt som alle nu for tiden uten sådant hensyn eller kanskje flere simler enn bukker. Dette må naturligvis være høist ødeleggende for viltbestanden.

Hertil kommer fremdeles en annen, meget viktig omstendighet, nemlig at mange jegere i de senere år har latt bygge op hytter både hist og her i de mest avsidesliggende og villeste fjelltrakter. Dette er især englendernes verk; men også norske jegere har begynt å efterligne dem heri. Denne mengde småhytter, opsatt på steder hvor reinen før var vant til å ty hen og iallfall for en tid finne fred, gjør at den nu er fredløs så godt som overalt og som følge herav må vantrives. Den flykter fra en avkrok til en annen, ennu mer skjult og avsidesliggende; men plutselig møtes den en vakker dag også der med et par kuler fra en hyttedør og styrter igjen forskremt og rastløs avsted. Det fortelles at man i de senere år har sett rein på fjell hvor man aldri har sett den før (f. eks. sydlig for terreng nr. 1), og man har innbilt sig at dette kom av sterk formerelse. Men det forholder sig omvendt. Det hitrører fra forminskelse og fra fredløshet på de gamle, helst søkte trakter.

Dette hyttebyggeri tror jeg har vært en ikke lite medvirkende årsak til reinens ødeleggelse. Det er nemlig ikke bare den ting at det skytes fra eller i nærheten av en slik hytte som skremmer dyrene; men menneskers stadige ophold på et slikt sted, røken fra ildstedet o. lign. gjør at de skyr også hele den nærmeste omkrets.

Det er således sikkert nok at lord G., efter å ha bygget flere hytter midt inne i de villeste deler av Rondane og efter å ha skutt en hel del dyr der i de første år, ødela jakten så aldeles at det nu er en sjeldenhet å finne reinsdyr der. Han fant det heller ikke selv efter noen års jakt umaken verdt å gå der lenger, men flyttet til Hardangerfjellene og begynte med hyttebyggeri der.

Herman. He is dead now.

Halvor. Ja, men hans sønn skal ha fortsatt efter ham med den samme unoble jaktmetode. Så er det en baronet P. som bygger hytter i fjellene omkring Snøhetta, en mr. M. bygger hytter i Lomsfjellene, en hr. L. bygger i Hallingdalsfjellene, hr. N i Telemarksfjellene o. s. v. Efterat så disse herrer i noen år har benyttet hyttene, opgir de visstnok selve jakten; men hyttene står der til avbenyttelse av bygdens jegere som naturligvis finner det bekvemmere å bo ukevis i en slik hytte enn for en eller to netter å ligge under en berghammer, som de gjorde før når de ikke vilde gå til nærmeste seter.

På mig selv og mitt kompani kan ikke med grunn kastes noen bebreidelse i denne henseende. Visstnok har vi bygget et par stuer, men de står vegg i vegg med seterhus og ligger følgelig langt fra reinens alfarvei.

Dersom alle som bygde skytterhytter iakttok samme hensyn, nemlig å bygge dem enten ved seter, fiskevann eller fiskebu, kunde man gjerne bygge en ved hvert slikt sted om man vilde, uten skade for jakten. Men å skjule sig i en hytte like i reinens vei og skyte den fra denne eller ved bare å gå noen skritt fra den, er en ugentlemansmessig måte å komme reinen til livs på, som ikke fortjener navn av sport eller jakt.

Vil man endelig ligge ute i ville fjellet for å kunne opnå å drepe et stort antall dyr i kortest mulig tid, så får man bruke telt. Dette tas da iallfall bort igjen når jegeren forlater stedet. Eller man får gjøre som i gamle dager, ligge under en berghammer slik som man står og går.

Samtidig med at jegernes antall er forøket og mangfoldige hytter bygget, har man også begynt å bruke langtskytende spisskulerifler og å anvende disse på en aldeles hensynsløs måte. Her faller skylden hovedsakelig på jegere av bygdens folk. Jeg tror nemlig at i regelen en englender og en jeger av den dannede klasse skammer sig for å kaste en kule på slump inn blandt en flokk reinsdyr. Men dette er ingenlunde tilfelle med den yngre generasjon av bygdejegere.

Remingtonriflen er nu blitt almindelig og benyttes på en høist uforsvarlig måte, til skam for jegerne og til en ubotelig ødeleggelse for reinsdyrene. De gamle hederlige rundkuleskyttere må visst vende sig i sin grav av forbitrelse, dersom de kunde se hvorledes bondejegere nu i flokk og følge bevepnet med spisskulerifler farer over fjellene og skyter slumpeskudd på flokkene, idet de begynner på et par hundre meter og fortsetter inntil 700 meter eller så lenge det er noen mulighet for at kulen kan nå frem og såre, skamskyte eller ved slumpetreff drepe noe dyr. Man fortsetter dag efter dag med å forfølge en flokk og skyte på den på denne måte, uten engang alltid å gi sig tid til straks å skyte op igjen eller drepe de mer eller mindre lemlestede dyr som ikke kan følge flokken, akkurat som om reinsdyrene var de verste skadedyr som det gjaldt i så kort tid som mulig å få utryddet. Denne høist ødeleggende måte å drive jakten på øves ikke bare om sommeren, men også om vinteren, da det på gunstig sneføre er ennu lettere å forfølge og innhente en dyreflokk, vedbli å kaste kuler inn blandt dem der hvor de i forskrekkelsen slår sig tettest sammen, og senere samle op og skyte ihjel de skadeskutte.

Man kan lett skjønne at mange dyr på denne uvorne måte må såres uten å komme til nytte for andre enn jerv og ravn. Derfor finner man ikke sjelden skjeletter av dyr i de trakter hvor slik hensynsløs jakt drives, og når man nu treffer på en flokk reinsdyr på 50–100 stykker eller fler, kan man være viss på å få se enkelte som halter eller hinker, mer eller mindre lemlestet av kuler som er skutt av på slump.

Til denne lange og noe bitre tale gjorde tilhørerne ingen bemerkninger; men da Halvor måtte puste litt og stoppe sig en pipe, fortsatte Harald:

Som grunn til reinens forminskelse må fremdeles anføres en vesentlig omstendighet, nemlig at ikke ubetydelig av dens terreng i den siste menneskealder er optatt dels til beitemark for kveg ved anlegg av nye setrer, dels derved at man i de senere år flere og flere steder er begynt å holde tamrein. Likeså har den bedrift å ligge med fedrifter ute i fjellet uten å føre dem i hus, tiltatt slik at antallet av det utgangsfe som nu av de såkalte fekarer årlig føres op i fjellene, rimeligvis er mer enn dobbelt så stort som for 20 år siden.

Så kommer endelig saueavlens forøkelse, de mangfoldige tusener av sauer som nu årlig også drives til fjells og holdes der flere måneder av sommeren. Flere av de trakter hvor vi i Ringebufjellene før var vant til aller sikrest å finne rein, f. eks. Breijordet og Remdalen, har i de senere år vært så optatt av fedrift og sauehjorder at reinen ikke kommer der.

Halvor. Summa summarum. Alle disse årsaker tilsammen har forminsket og vil fremdeles forminske villreinens antall, så det om en snes år kanskje vil være et særsyn å se en flokk på 50 dyr der hvor man for en menneskealder siden kunde treffe til å få se 4–500, dersom ingen forholdsregler blir tatt.

Herman. Det er ganske visst å beklage at jakten på disse dyr, især i de siste 10 år, av inn- og utlendinger er drevet på en hensynsløs måte; men selv den ivrigste jeger kan dog ikke med grunn beklage sig over at fedriften utvider sig på reinens bekostning; for ingen fornuftig mann kan vel ønske at denne skulde stanse eller at der skulde settes grenser for den for å vedlikeholde noen tusen villrein.

Halvor. Det påståes heller ikke; men jeg påstår at det finnes terreng nok både for de tamme dyr og for villreinen, og den siste vil kunne bestå uten skade for de første. Det er dessuten meget terreng hvor rimeligvis ku, hest og sau aldri vil komme, og som vilde ligge aldeles ubenyttet dersom villreinen utryddes. Rimeligvis vil ikke alene det antall reinsdyr som ennu finnes, efter mitt overslag ca. 4000, kunne leve uten skade for fedriftens videre utvikling, men sannsynligvis mer enn det dobbelte antall. Og om det enn ikke har noen stor statsøkonomisk betydning å forhindre villreinens utryddelse, så må det dog være av interesse og betraktes som en herlighet at dette edle jaktvilt finnes i våre fjell, som elgen finnes i våre skoger.

Hvad bør det altså gjøres for å redde dem fra undergang? tillot jeg mig å spørre. Man kan ikke forby folk å bruke spisskulerifler, heller ikke å skyte på slump, heller ikke å bruke skytterhytter, aller minst kan man forby noen å holde utgangsfe og utgangssau.

Halvor. Man kan utvide fredningstiden, forby å skyte årskalver og simler og dertil la enhver som vil gå på reinjakt betale f. eks. 20 kroner for jaktterminen. I Østerdalen eller på terreng nr. 5 er det bare tillatt å skyte rein i august og september. Slik burde det være overalt.

Harald. Da vilde det hete at man tok brødet av munnen på fattigfolk.

Halvor. Men uten grunn. Det ansees neppe noesteds nu lenger for noen synderlig lønnende bedrift for en mann å drive på reinjakt. Tvert imot vil man nesten overalt høre at de fleste jegere blandt bøndene betrakter reinjakten som en fornøielse, men ikke som et erhvervsmiddel. God fortjeneste har man nu i våre dager langt sikrere ved dagstøtt arbeid i bygdene. Det kan derfor ingenlunde sies at man vilde ta brødet av munnen på fattige husmenn ved å innskrenke reinjakten forat dyrene kan formeres og jakten bli lønnende; for det er en ussel fortjeneste om en mann i 8–l4dager skyter 2–3 dyr. Derfor skjer det ingen noen skade eller urett. Og de som driver jakten for sin fornøielse, bør betale fornøielsen, utlendinger med en sum forlods for i det hele tatt å kunne gå på jakt på statens grunn og dernest 20 kroner, likesom innfødte, for spesielt å gå på reinjakt.

Men i alle tilfelle er det nødvendig å utvide fredningstiden, slik at ikke bare jakten om vinteren på ski ophører, men også i paringstiden eller oktober måned, da dessuten kjøttet både av han- og hundyr er mindre godt. Nu derimot foregår, ulikt alle andre steder i verden hvor jakt drives rasjonelt, nettop den skarpeste reinjakt i paringstiden.

Hallstiden.

Reinens paringstid eller den av jegere såkalte «hallstid» inntreffer i slutten av september og varer utover i oktober.

Reinen parer sig ikke før den er to år gammel, sjelden før den er tre, men siden i regelen hvert år. Simler som hvert år får kalv kalles av finnene «aldo». De som bare kalver hvert annet eller tredje år kalles «rodno». En og annen rein får aldri kalv. Disse kalles «stainak», på norsk gjeldsimle.

Det hender undertiden at reinen får tvillinger. Kalvene kastes i regelen i slutten av mai. Det hender ofte at det nettop på den tid inntreffer urolig vær med snefokk, og overtroen har villet påstå at reinen må ha slikt vær under kalvingen. Uværet på denne tid kalles derfor flere steder «reinkalveria».

Simlen gir die til midten av september, også ofte til midten av oktober; men fra den tid av jager den kalven fra sig. Denne har da heller ikke vanskelig for å finne føde i mosen, som på den tid i regelen er opbløtt av nyfallen sne.

Bukkene går som før sagt om sommeren enten ganske alene hver for sig på avsides steder eller i mindre flokker på 5–6 dyr; men henimot hallstiden begynner de å streife omkring for å opsøke simlene. På denne omstreifing farer de dog ikke, som en tidligere forfatter sier, «avsted med utrolig hurtighet eller gjennemstreifer vidder og tilbakelegger avstander som man neppe kan gjøre sig noen forestilling om. Når man ser dem under denne ferd er det som forbifarende skygger, som grå striper, som med like så stor fart farer frem gjennem den styrtende ur hvor jegeren med nød og neppe kan klatre, som over breens og slettfjellets vidder og flyer!»

Så hurtig går det nu ikke. Men la gå! Har de funnet en simleflokk, så slår de sig noen dager til ro sammen med denne, hviler og beiter; men snart er det forbi med det vennskapelige og kameratslige forhold som de om sommeren har stått i til hverandre. De begynner å skule til hverandre samt av og til «å gjøre tempo» eller trampe med forbenene i marken og felle takkene mot hverandre og mot simlene, som nu mister herredømmet over flokken eller ledelsen av den.

Dag for dag eftersom flokken drives avsted hen til steder, især åpne flyer, hvor dyrene i denne tid helst holder til, blir forholdet mellem bukkene fiendtligere. De yngre bukker drives ut av flokken, bare de uskadelige toåringer får lov til å gå inne i den tettsluttede simleflokk. Endelig er det bare to storbukker igjen som ennu ikke har prøvd hverandres krefter; men så ryker også disse sammen og leverer en alvorlig duell om overherredømmet. Den svakeste må vike og slå sig til «rækarne» eller de øvrige bukker som svermer rundt omkring simleflokken, men dog i respektfull avstand, bare av og til forsøker de et øieblikk å komme den nær.

Simleflokken holdes nu av «hallaren» eller som finnene kaller ham «ainovaldo», eneherskeren, i ennu strengere justis enn før. «Bedekket med fykende fråde farer den som rasende omkring simlene», dels for å holde medbeilerne borte, dels for å straffe en eller annen simle som forsøker på å fjerne sig litt fra flokken enten for å beite eller kanskje for å la sig kurtisere av en biløper. Hun blir øieblikkelig jaget inn igjen i flokken, og ikke alltid på den lemfeldigste måte. Hallaren tar nemlig ikke sjelden med sine takker på en ublid måte tak i hennes bakdel og løfter henne op så forbrytersken på forbenene må trippe tilbake igjen til de øvrige medhustruer. Gjentas forsøket, kan det hende hun avstraffes ennu hårdere.

Gamle-John har fortalt at han engang så en hallar ta en simle på hornene og kaste henne et godt stykke bort på marken, hvor hun blev liggende halvdød, da hallaren med sine skarpe horntakker hadde revet buken op på henne så tarmene kom ut. Da svor Gamle-John på at hallaren skulde bøte med livet for sin tyranniske fremferd, og han holdt sitt løfte.

Plutselig kan det en vakker dag hende at det langt borte i horisonten stikker op et par veldige horn. En storbukk som enten er slått av marken annetsteds eller ennu ikke har hatt anledning til å prøve sine krefter, kommer springende med elastiske hopp og neseborene utspilte kamplysten inn mot flokken. Hallaren vet godt hvad som nu forestår. Flukt med haremet er umulig, hustruene vil spredes ad og røves av rækarne. Det gjelder kamp på liv og død, seier eller nederlag, alt eller intet. Turneringen foregår åpent for hele simleflokken som ikke tør røre sig av flekken. Kan hende den nyankomne ridder seirer, og alle simlene er da nødt til å lystre ham og vise ham all mulig elskverdighet. Den forrige sultan stryker i så fall fortvilet avsted over fjell og fly for enten å finne en ny simleflokk eller beseire en annen hallar. I hallstiden ser man ikke sjelden en slik «rækar», undertiden to sammen, fare værende hen over fjellslettene, og i regelen er de slett ikke synderlig sky i denne ophissede tilstand.

Dersom en jeger kommer til mens to hallare kjemper på det heftigste, hender det ofte at begge faller for hans kuler. Under kampen klemmes og vikles de mangegrenede horn så inn mellem hverandre at når den ene hallar faller kan den andre ikke straks komme løs, men står og rykker og vrir sig så lenge at man selv med gammeldags munnladningsrifle får tid til å la igjen. Gamle-John har fortalt at han engang skjøt tre hallare på én dag. Først skjøt han to som stangedes, den ene efter den andre, så de lå på marken med hornene sammenviklet. Simleflokken fikk ikke stryke langt før den sterkeste rækar tok kommandoen og stanset den, til fordervelse for sig selv; for John var snart efter dem og skjøt også den; men da strøk flokken så langt at han ikke så mer til den.

Undertiden hender det at to bukker under kampen vikler hornene så sammen at de slett ikke kan slippe løs fra hverandre og som følge herav til slutt ynkelig dør av sult. Man har funnet skjeletter av bukker som med hornene viklet i hverandre er omkommet på denne ynkelige måte.

«Høist interessant,» sier Fjellner, «skal det være i paringstiden å se to flokker, hver med sin hallar og sverm av rækare, støte på hverandre. Så snart de får øie på hverandre rykker alle bukkene frem i spissen for hjordene og stiller sig op i slagorden. Efter adskillige utfordringer og forpostfektninger mellem enkelte individer farer til slutt den ene flokken på den andre til almen kamp, og under denne synes det som om hver enkelt bukk søker å anstrenge sig av ytterste evne for å utføre de mest lysende bedrifter. Begge hallarne innlater sig ikke straks i den almindelige strid, men leder og likesom opmuntrer sin hjords kjempere. Men dersom en eller annen uforskammet fiendtlig bukk, ukjent med hallarens overlegenhet, våger å angripe ham, blir han i en håndvending grundig avstraffet. Først når striden er uviss eller nederlag truer, griper høvdingene «egenhornig» inn og anfaller hverandre på liv og død.

På den annen side skal det undertiden også hende at det sluttes fostbrorskap mellem reinsbukker, selv mellem tidligere rivaler. De følges da stadig ad og strir mot andre bukker, mot ulv og jerv. Den enes sorg og glede er den annens.

I begynnelsen av paringstiden er de eldre bukker ofte så fete at det går som et søkk eller en fordypning langs ryggen på dem, og fettet på lenden kan bli inntil fire fingrer tykt. Men under paringstiden eter de lite eller intet, og dette i forbindelse med den uavbrutte springen omkring og de voldsomme kamper gjør det i almindelighet av med fettet på 3–4 døgn.

Åtte til fjorten dager efter endt paring forlater de gamle bukker simleflokken og slår sig atter som gode venner sammen i småflokker.

Simlen nærer megen omhu for sin unge og søker den engstelig med en gryntende lyd når den er kommet bort. Kalven er allerede et par dager efter fødselen så kjekk at den kan følge moren, og forlater henne ikke selv om hun blir skutt. Det er kjent nok blandt jegere at dersom man skyter en simle som har kalv, så kan nok denne et øieblikk springe avsted med de øvrige dyr, men kommer ganske sikkert om kort tid tilbake for å lete efter moren, og skyter man den ikke vil man finne den på samme sted flere dager efter.

I begynnelsen av august er kalven i regelen så stor at den kan ernære sig selv, så ikke morens død nødvendigvis også blir dens død; men når en bondejeger har skutt en simle, legger han sig i regelen i skjul og venter til kalven kommer tilbake for også å skyte den. I det hele tatt, de fleste jegere skyter nu for tiden hvad der faller, bukk eller simle, voksen eller unge, uten noeslags hverken økonomi- eller medlidenhetshensyn.

EFTER 30 ÅRS FORLØP

Ny hytte. – Gamle minner. – Nye inntrykk. – Ti ryper i to skudd. – To bukker. – Pan den IIIs død.

1884.

Alt er forandret, intet er som før.

Halvor og Harald er vandret over til de evige jaktmarker, og Herman er flyttet langt syd på landet, slik at det nu av det gamle kompani ingen andre enn jeg er tilbake. Men Hans, vår gamle gutt, lever, og han og jeg sammen med en eller annen ny kamerat streifer ennu hver sommer omkring på gamle trakter på jakt og fiske, alt eftersom det kan falle sig.

Efter Halvors og Haralds død trivdes jeg ikke riktig lenger i stuene på Åsdalen og Gunstad. Jeg bygget mig derfor en ny stue oppe ved Åsdalstjennene, hvor jeg nu holder til og hvor jeg «råder grunnen åleine».

Hytten ligger efter min mening utmerket vakkert til like under en fjellhammer som tar av for nordenvinden, og like op for begge tjennene som jeg har døpt med navnene «Flåtjennet» og Djuptjennet».

Fra stuen av har man ypperlig utsikt over begge tjenn, bortover til Skarvola, Rundfjellet, Storfjellet, Hestknappen, Gråhøgda, Kleberkakken o. fl. Går man op på høiden bak stuen, til «utkjiket» hvor Hans hver morgen tidlig går op for å speide efter rein, så har man milevid utsikt over Remdalsmyrene, Remdalshøgdene, Hiresjøhøgdene o. fl.

Inne i fjellet bak stuen har Hans en liten hytte med peis og seng, slik at han og en mann til kan ligge der, samt et par hunder om man så vil. Den er ikke lett å få øie på, heller ikke den store stuen. Utvendig ser også denne ut som den grå ur hvorav den er muret op, så man vanskelig opdager den før man er nær inn på den; men innvendig er den vakker panelt, har hvilkalket peis, og under taket er den utstaffert med forskjellige jakttroféer.

Et nytt kompani av Kristiania-jegere har i de siste år slått sig ned på Åsdalseteren og optatt jaktmarkene deromkring slik at jeg nu heller intet der har å gjøre.

Jeg har flere ganger invitert Herman til å komme og besøke mig i min nye stue, og han har hver gang svart at han intet heller skulde ønske enn ennu en gang før han dør å kunne vandre omkring på de gamle velkjente jaktmarker for igjen å friske op gamle minner og gamle historier fra fordums dager da vi alle fire var unge og raske folk. Men det har lenge bare blitt med ønsket og håpet.

Endelig kom han siste sommer, gammel og gråhåret, som vi nu er alle tre, for så vidt vi har noe, både Herman, Hans og jeg selv, men rask og rørig og vepnet med sin langløpete, ærbødige munnladnings dobbeltbørse som i sin tid hadde ord for å «bære utrulig langt».

En av de første turene vi gjorde var ned mot Åsdalen over to vierkjerrstrekninger som vi for mange år siden døpte med navnene «Remsen» og «Stripen». Her finnes alltid hvert år flere eller færre rypekull. På veien dit straks man er kommet på den andre siden Flåtjennet, hvor jeg nu har båt, er det et vidstrakt urlende. Her blev gamle Pan borte, men kom igjen efter en stund til syne og gav ved forskjellige lader og fakter samt ved å vende hodet tilbake i den retning hvorfra han var kommet, tydelig til kjenne at han hadde funnet ryper. Vi fulgte da med ham og opdaget snart et stort fjellrypekull som på sin sedvanlige, lydløse måte puslet frem foran ham i uren.

«Skyt ikke, skyt ikke,» sa Herman, «la oss drive dem tett sammen i en klynge og skyte begge på én gang.»

Litt lenger fremme er det et lite tjenn. Imot dette drev vi da flokken ganske langsomt avsted. Like i kanten av tjennet stikker det en tue litt ut i vannet. Hele flokken piltet dit bort og hoppet til sist op på tuen, slik at denne var aldeles fullpakket av ryper. Det var ti unger.

«Skyt nu du til høire, så skyter jeg til venstre,» sa Herman.

En, to, tre! To skudd knallet og sopte i egentlig forstand hele flokken til marken. De lå der alle ti, døde og halvdøde, ikke en eneste fløi derfra. Slike tilfelle har aldri hendt oss hverken før eller siden.

«Sjå dar sit tu te uppe på knatten dar burte,» sa Hans.

To skudd til, og de falt ned til de ti. Det var formodentlig foreldrene som hadde sittet oppe på knatten og sett på barneflokkens undergang. Vi hadde således tolv ryper i løpet av omtrent to «langvisertimer» (ti minutter), som Hans sier efterat vi hadde forlatt stuen.

«Hu ha inkje mista dråpe sitt, gamlebørsa di lei, Herman,» sa Hans.

«Å nei,» mente Herman, «den er nok like så god som disse nye man skryter så av.»

Jeg var nu av den mening at det var mitt venstre chokløp som hadde pepret de fleste; men jeg lot det bli med Hermans og Hans’s mening.

I Stripen traff vi på et kull hvorav vi skjøt åtte, og dermed syntes vi at vi hadde nok for den dag. Der hendte det besynderlige tilfelle den samme dag, at da en ung hund som vi hadde med oss, engang ulovlig tillot sig å ville gripe en vingeskutt rype og forgjeves flere ganger snappet efter den, flakset rypen til slutt like bort til mig og forstakk sig i en busk like inne ved mine ben. Det så åpenbart ut som om den hos jegeren søkte beskyttelse for hunden, eller som om den hadde mere håp om å finne medlidenhet hos mennesket enn hos dyret. Jeg grep den og undersøkte den, og da jeg fant at bare det ytterste av den ene vingen var beskadiget, lot jeg hunden gå sin vei og slapp rypen ned i busken igjen. Den skulde ikke forgjeves ha tigget mig om barmhjertighet og beskyttelse, og jeg håper at den kom sig igjen.

«Ve’ du inkje gå ne å helse på karane i Åsdalen?» spurte Hans Herman.

«Neigu vil jeg ei,» mente Herman, «jeg kjenner ingen av dem; men jeg kunde nok ha lyst til å gå så langt ned at jeg fikk se dalen, den nye seter og bortover mot tomten hvor den gamle lå og hvor vi hadde mangen moro sammen i gamle dager.»

Vi gikk da bort på veien som fører fra Storfjellseteren til Åsdalen og derfra bent ned gjennem bjerkelien mot seteren.

«Her va dæ, åtte dæ hende den «passasi» med han Halvor, då han helt seg i halin te bjølkua den gangen han inkje fann heim åtte om kvællen, du væl kann minst?» sa Hans til Herman.

Da vi kom nesten like ned imot seteren fikk Herman høre en egen lyd og stanset.

«Hvad i all verden er det for slags musikk jeg hører?» utbrøt han forundret.

«Å dæ æ karane dar nere på sætra, som ha slikt vakkert spæl,» forklarte Hans.

«Hvad slags spæl?» spurte Herman.

«Æg veit inkje ka dei kalla dæ, men dæ æ no ei kasse med låt i å ein sveiv på,» sa Hans.

«Uff da!» utbrøt Herman som alltid hadde hatt en usedvanlig avsky for alle slags mekaniske musikkinnretninger, spilledåser, dragspill eller «bælgespæl» etc. Han hatet dem alle som pesten.

«Men både du og Harald var jo musikalske i gamle dager,» innvendte jeg.

«Ja, jeg hadde nok en munnharpe, det er sant, og Harald trælet nok i den tiden også med å få noen toner ut av en kornett som han alltid førte med sig.

«Derfor stod det jo også i lovene som du skrev for oss, en paragraf sålydende: Harald skal alltid være forsynt med horn.»

«Men en kasse med låt i!» utbrøt Herman igjen, «nei, det huer mig ikke. Kom la oss gå opover igjen, så vi kommer ut av hørevidde.»

Med sine lange ben skrittet han så hurtig opover lien at Hans og jeg hadde vanskelig for å følge ham, og han kom ikke riktig i sitt ess igjen før vi om aftenen satt ved peisen med våre piper og et glass grogg.

«Kan du huske at Harald var så besynderlig redd for å gå nedover bratte skrenter og over klopper?» sa Herman i samtalens løp.

«Jo da, og han blev derfor heller ikke blid da du engang kalte ham Kloppman.»

«Skjøt han flere «utrulige trebente reinsdyr» efterat jeg reiste? Du vet det traff sig så besynderlig at han skjøt flere rein som haltet eller gikk på tre ben.»

«Den siste bukken han skjøt, var på Hestknappen, og merkelig nok, den haltet også.»

«Og feltsengen av dansk bøketre som han var så stolt av.»

«Ja, og som knakk da han engang kastet Tykke-Marit op i den, så både hun og Harald ramlet ned på gulvet.»

«Og da det neste morgen stod skrevet på veggen over sengen hans:

Vokt dig for de tunge jenter

og for seng av bøkeved,

se dig for i bratte skrenter,

skyt ei dem som går på tre!»

«Men han hevnet sig igjen neste morgen da du var blitt forkjølet av et bad i Snødøla. Da stod det over din seng:

På Gunnestad

gå ei i bad,

hør Marits stemme

og vask dig hjemme!»

«Kan du huske at han alltid pleide å ha to små flasker hengende i vinduet i en hyssing?»

«Ja da, den ene på høire side inneholdt øienvann, og den på venstre inneholdt mavedråper.»

«Og da han tok feil.»

«Ja, da vi om morgenen våknet ved at han voldsommere enn ellers utstøtte sitt sedvanlige: Hårde død! Han hadde heldt mavedråpene i øinene og øienvannet i maven.»

«Det forunderligste var at han slett ikke blev syk av det, men tvert imot så frisk at han neste dag kastet bort både øienvannet og mavedråpene.»

«Og da Halvor hadde funnet den store padden og gjemt den i frakkelommen, men om natten stod op og la den i den store trebollen som vi brukte som vaskevannsfat. Halvor hadde nu alltid som du kan huske en stor forkjærlighet for slik uvorrenhet som å gjemme firfirsler i vestelommene, mus, lemen og padder, levende eller døde, i frakkelommene.»

«Da fikk vi igjen høre et forferdelig: Hårde død! da Harald, som alltid var den første i seng og først op igjen, om morgenen tidlig i halvmørket stakk sitt hode ned i bollen og så å si kysset padden.»

Vi gjorde flere rypeturer sammen med Hans, veslegutten Simen «Støvlites», støvlesmøreren og tallerkenvaskeren vår, samt kløvhesten Gamleborken. Hans gikk da med hesten, og klokken 12 gjorde han op ild og kokte oss kaffe på et forut avtalt sted hvor det var ly for vinden og klart «rindendes vatten». Veslegutten hentet under jakten de skutte ryper og bragte oss igjen ammunisjon så vi selv ikke hadde meget å bære på av noen av delene. Rein gikk vi også efter et par ganger, men fikk ikke se noen.

«Det er nok forbi med reinen her nu, Hans,» sa Herman da vi satt ved ilden og fikk oss en bit mat.

«Ja, dæ æ inkje som i gamletia,» sa Hans

«Hvor er det blitt av storflokken på 120 dyr som vi så nesten hver dag i den tiden?»

«Storflokken,» sa Hans, «dæ fins inkje nokon storflokk no. No går dar fire tusen sau på Breijore å fire hondre naut hær i Remdale, so du kann veta dæ åtte reinen inkje meire kann trivst her. Nei no æ dæ bære som ein treff at en får sjå fem seks dyr rækkje her førbi.»

Men tidlig om morgenen neste dag da Hans som sedvanlig før han kom inn til oss med kaffe gjorde sig en tur op på «Utkjiket» for å speide efter rein, blev han ikke lenge borte.

Han var ikke før kommet op på knatten bak stuen før han fikk øie på to vakre reinsbukker som gikk nede ved stranden på den andre siden Flåtjennet. Det var virkelig som om de gamle jaktmarker vilde by alt sitt beste vilt frem i anledning av Hermans besøk.

«No ska æg syne dokk rein,» utbrøt han idet han kom farende inn til oss som ennu lå i sengene våre.

Vi kom da også i en fart på benene, og vi så nu også bukkene gå på den andre siden av tjennet. Da bare jeg hadde rifle med smøg jeg mig straks med denne bak stuen op på høgden, mens Herman og Hans blev igjen inne, strengelig forbudt å gå ut før jeg kom tilbake eller de hørte smell.

Fra høgden kunde jeg godt se og passe på dyrene. De gikk snart nordover, snart sydover igjen, ubestemt på hvorhen de skulde ta veien, og jeg sprang likeledes snart nord snart syd for å møte dem når de gikk rundt vannet på den ene eller andre siden. Men best som det var la de på svøm tvers over tjennet så det fosset om dem, og det varte ikke lenge før de nådde den andre bredden. Da de kom op på stranden rystet de vannet av sig som to hunder, luktet litt på marken og ruslet så avsted nordover mot Hiresjøhøgden. Jeg sprang så fort jeg orket i skjul bak knatten for å nå foran dem; men mens de var ute av syne et øieblikk hadde de tatt spranget, og da jeg så dem igjen var de alt kommet et stykke op i høgden.

Plutselig støtte de her på Gamleborken som gikk med låshelle og bjelle. Redd blev gampen ved synet av dyrene og begynte å hoppe så det skranglet ennu verre i bjellen og låshellen, og ennu reddere blev bukkene for gampen. De bråvendte derfor og kom strykende nedover forbi mig på omtrent 150 meters avstand. Jeg var ferdig med riflen ved kinnet.

Så stanset de et øieblikk og så sig tilbake. Dermed så smalt det, og den ene røk over ende. Den andre sprang avsted omtrent hundre meter, men stanset igjen og så sig om efter kameraten. Jeg brydde mig ikke om at holdet var langt, slik som i gamle dager, jeg hadde jo ekspressrifle og dyrets bredside foran mig. Nok en smell, og i samme øieblikk så jeg bukkens ben i været. Der lå de begge to.

Jeg tok spranget så smått nedover mot stuen igjen. Herman og Hans hadde hørt smellene, men ikke sett hverken mig eller dyrene.

«Nå, hvordan gikk det?» ropte Herman mig i møte da han så jeg kom.

«Å det kunde ha gått verre,» sa jeg.

«Kom du på hold?» spurte Herman.

«Ja, men det blev svært drøit,» mente jeg.

«Råkte du nokon tå dei?» spurte Hans, «oss haurde to skåt.»

«Kan nok hende,» sa jeg, «vi får iallfall gå op og se efter, og for sikkerhets skyld kan vi ta pelsesup med oss.»

«Jagu har du rakt lei,» sa Hans da vi kom op på høiden, han så alt på avstand den ene bukken som lå på åpent lende.

«Gå hen i uren der borte,» hvisket jeg til Herman, «der ligger den andre.» Men Herman fikk ikke straks øie på den og kom tilbake igjen.

«Det er umulig,» tenkte jeg, «jeg så jo benene i været.» Jeg gikk da selv dit bort. Jo ganske riktig. Bukken lå der med kulen gjennem baken, men den var falt slik ned mellem noen store stener i uren at man lett kunde overse den.

Hans hadde alt vendt den første på ryggen og trukket kniven.

«Var det ikke så at du hørte to smell, Hans?» ropte jeg bort til ham.

«Jau, skaut du på den are bukken au?»

«Jagu gjorde jeg så, og vil du se bror til brakar, så kom hit!»

«Nå så gu’ forsyne meg ligg itte den are dar au! Detta va gjilt slagt. Slike to vakre bukker på ein dag ha du inkje skåte før.»

Neste dag sendte vi Hans med en stek ned til de fremmede i Åsdalen. Hvad han fortalte dem om jakten, vet jeg ikke; men jeg frykter for at han ikke har holdt sig helt nøie til sannheten. Han gjorde visst ikke i sin beretning bukkene mindre og holdet kortere enn som sant var. Han er nemlig heller ikke i de senere år blitt påliteligere når talen er om rein og reinjakt, i sine beretninger til fremmede, især østerdøler til hvem han som ekte gudbrandsdøl nærer et hjertelig bygdehat.

Mitt prakteksemplar av en hund, Pan III, måtte dø siste høst. Han blev over 12 år gammel og holdt ut lenger enn noen annen hund jeg har hatt.

Han var til slutt aldeles døv, så ingen piping eller skriking til ham nyttet det aller minste; men da han ennu så godt og hadde sin gode nese samt var vant til å rapportere, så gikk han sine egne kjente veier og kom til oss som gikk med en ung hund, når han hadde funnet rype eller annen fugl som han syntes vi burde komme og skyte.

Således hendte det også siste dag vi brukte ham, at han var borte da vi gikk nedover en li på hjemturen om eftermiddagen.

«Hvor er nu den gamle henne igjen?» spurte Herman.

«Å han kommer nok efter,» mente jeg, «la oss bare gå videre, han vet godt at vi er gått hjemover.»

Da vi igjen om en stund så oss om, satt gamlingen på en høi bakke langt tilbake og så nedover til oss, men vilde ikke komme på vink med et hvitt lommetørklæ, som jeg pleide å signalisere til ham med efterat han var begynt å bli døv.

«Han har ryper et eller annet sted.» mente Herman.

«Ja, det er sikkert nok,» sa jeg «at han har ryper; men det er så langt tilbake at jeg ikke orker å gå dit op igjen. La oss gå ut av syne så kommer han nok efter oss.»

«Å nei, det er synd på gamlingen,» mente Herman, «jeg skal gå tilbake til ham.»

«Ja værsågod,» sa jeg, «jeg setter mig her, bare du får ham med dig.»

Da Herman kom op til ham, så jeg gjennem kikkerten at han lokket på den gamle for å få ham til å gå dit hvor rypene lå; men han rørte sig ikke, han vispet bare litt med halen og vedblev å stirre nedover mot mig. Så så jeg at Herman tok ham i halsbåndet og drog ham med sig. De forsvant begge, og kort efter falt der skudd; men øieblikkelig efter skuddet kom gamlingen til syne igjen, strykende i full fart nedover mot mig med en rype i kjeften. Da han kom ned til mig gikk han småmurrende omkring mig med rypen, likesom om han vilde si: «Var det ikke godt gjort at jeg viste ham rypen, men tok den da han skjøt?»

«Jo det var godt gjort, gamle Pan,» sa jeg og klappet ham på hodet.

Herman fortalte «at da han hadde trukket ham med sig et stykke, gikk han av sig selv bort i en myr og stod; men øieblikkelig da skuddet falt ruset han bort, som han ellers aldri pleide, grep rypen og strøk avsted med den. Det nyttet ikke at jeg skrek, da han jo er døv; men selv om han hadde hørt mig, vilde han visst ha gjort det samme. Du skal ikke ha rypen, du, mente han vel, det er min rype, og husbond og jeg skal ha den.»

Det var underlig nok at det skulde hende at gamlingen ennu en gang fant ryper før vi kom frem til stuen.

«Ja min gode Herman,» sa jeg da jeg så dette, «nu får du la mig gå alene bort til gamle Pan for å skyte det siste skudd for ham.»

Op fløi to rypestegger, skrattende sitt arrakka! Bing-bang! og ned igjen falt de begge to. Det var de siste for Pan III.

Han ligger begravd tett bak Tjenshytten med en minnesten over sig hvorpå står innhugget

Pan III. 1871-84. Vale!

Jeg tror nesten han fikk en anelse om at han skulde dø, da jeg siste aften tok avskjed med ham. Han gav mig labben, og jeg klappet ham på hodet og takket ham for lang og tro tjeneste, for siste dags jakt og for alle de morsomme turer vi hadde gjort sammen, både på fjell og i fjære, både i syd og i nord, både i Åsdalen og Finnmark. «Farvel da, gamle Pan,» sa jeg, «og så får du hilse Halvor og Harald fra mig, de kjenner dig nok igjen når de ser dig.» Så gikk han villig med Hans og lå i hans stue om natten til om morgenen klokken 4, da Hans stod op, tok børsen og gikk med ham bak nærmeste fjellknatt forat jeg ikke skulde høre skuddet.

Men jeg sov ikke rolig den natten. Klokken 1 våknet jeg med en ubestemt følelse av beklemthet, men kom så ihu Pan og reiste mig op i sengen og tenkte på å gå ut i døren og rope op til Hans at han skulde bringe gamlingen ned til mig igjen. Men så må han dø inne i byen og kanskje bli kastet på en søpledynge, tenkte jeg igjen. Jeg la mig ned igjen, sovnet, og om morgenen klokken 7 var den gamle død og begravd uten at jeg hadde hørt noe til det.

Hans sa at Pan av sig selv hadde gått med ham og Vesle-Simen op bak fjellet; men da de var kommet dit og de stanset, satte Pan sig ned like foran dem og så på dem med et så besynderlig blikk at Hans blev nesten fælen, som om han skulde til å begå et mord.

Skuddet falt, og Pan sank urørlig sammen, han løftet bare ennu en gang høire forben litt op, som for siste gang å «gi labben».

Innhold

TIL FJELLS

ÅMOTSETER OG REINSBUKKEN I ELÅDALEN

LITT BEKKASIN- OG RYPEJAKT

FRA ÅMOTSETER TIL ÅSDALSETER

ÅSDALSETER

HARALDS FØRSTE REINSBUKK

RYPEJAKT SISTE DAG I FJELLET

EN REINSBUKK «DAUSKUTT» OG EN SKUTT

EN SETER I REGNVÆR

KONGSBUKKEN

FINNMARK – EN SOMMERNATT VED LAKSVANNET OG EN DAGS FISKE I LAKSELVEN

FISKETUR TIL VINSTERVANNENE

HEIMDALEN

FRA HEIMDALEN TIL ØIVANNET

ÅSDALEN

STORBUKKEN PÅ KVIENFJELLET

SNEUGLEN

JERVEN

EFTER TI ÅRS FORLØP

GUNSTADSETER

I SKJÅKFJELLENE

OM VILLREINEN

EFTER 30 ÅRS FORLØP