VE'S MOR

Ragnhild Jølsen

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Ragnhild Jølsen: Ve's Mor

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1903, H. Aschehoug & Co.

Omslag og layout revidert av Lars Næsheim

RAGNHILD JØLSEN

VE'S MOR

NUTIDSROMAN

KRISTIANIA

FORLAGT AF H. ASCHEHOUG & CO. (W. NYGAARD)

1903

AKTIE-BOGTRYKKERIET

(DET MALLINGSKE BOGTRYKKERI)

I

Solen steg, og Solen sank over den grå Gård med den vanskjøttede Jord, hvor Græsset grodde på Gjødseldyngerne, der engang for År tilbage var kjørt ud, men aldrig blev spredd. Og de glinsende brune Heste, som ikke dued til at trække. Og den meterhøie Tistel, og Humlen, som veirslidt klænged sig om Husvæggene, hvorfra Vinduerne myste som en gammel Pebersvends sure Øine.

Rundt Huset suste Trærne ved Dag og Nat. For udenfor lå Sletten, hvor Trækvindene havde Alfarvei. Sletten, som skjød sig et Børseskud frem mod Nord, før den stødte mod Skogbrynet, og i Syd først hørte op, der den tog til at bølge i Bakker og Bråter ned om en Sjø, hvis ene Spids kunde sees fra Gården som et bredt og blinkende Knivsblad.

Men hvis Iagttageren deroppe havde en Fremmeds skarpe Blik, kunde det vanskelig undgå ham, at hele Gruvang i Grunden ikke var stort bedre faren end den aflægse Begravelsesplads nære ved.

Og alligevel! Der det mindst ventedes, kunde en Vppighed, en Slags tung Sybarisme bringe i Forundring.

Så luftedes da også en silkebetrukken Edderdunsdyne en Dag derude på Tørrestangen.

Og Jon og Perikles Winkel snuste til Mørbradstegen, der braste på Spid i Skorstenen.

— Men de to Brødre havde hektiske Pletter i Kinderne. Et usvigeligt Tegn på indre Oprør, som fik Jenterne til at puffe hverandre i Siden.

Og Øinene brugte de vel; rapt, rent fra Ryggen undertiden, at intet Overgreb måtte ske.

«Pst, bi lidt, du!» stansed de en, som fór afsted med en Sølvsukkerbørse i Hånden. «Den er vor den. — Værsgod, giv hid!»

«Hvem har tilladt dig at gnide på Kaffekanden vor?» hed det til en anden. «Gnid du heller på dig selv!»

Og de både hefted og stod i Veien, så Jenterne næsten rendte hverandre overende i Travelheden og sandelig slog istykker både det ene og det andet. Indtil Vesle-Kjersti fik en lys Idé:

«Nå kommer de nok,» sagde hun i en Sving frem på Gulvet. — Og det gav et Sæt i de to langnæsede Slikkere.

Så gramsed de Kaffekanden og Sukkerbørsen til sig og smat ind i et tilstødende Kammer. — Jenterne trak Øienbrynene iveiret og fniste. —

«Han Perikles har ligesom Tyvslag med Hænderne sine, han,» hvisked de. «Se slig!» — Og de efterabed så mange Gange, at Fnisen formelig brast.

Efter et Kvarters Forløb keg et nysgjerrigt Hoved ud af Døren:

«Er de inde alt?» spurgtes der hemmelighedsfuldt.

«Ne—i, vi hørte vist galent, vi.»

«Nå så!» — Brødrene kom tilbage. —

«Pas dig nå, Gamlemor, at du ikke svider,» sagde de til Kjærringen, som snudde, og Jon satte sig tilrette på Murkanten med en Skål under Flødedryppet. —

«Men der er de lel,» råbte Jenten og så ud af Vinduet.

«Tak for os,» mumled Brødrene indædt, idet de atter tøfled ind i Kammeret. Men om lidt skreg Perikles ud, gneldrende i Målet af Sinne:

«Dit stygge Naut, du er — din Filletaske!»

— Efter således flere Gange at være løiet i Veien for kom endelig de ventede. Jon og Perikles titted på dem, der de kom over Gårdspladsen. — Han gammel og solbrændt. — Hun ung og bleg. — Og Brødrene gjepte. Men han derude, som forstod, hvis Fjæs det skimred af bag Ruderne, medens ingen tog imod, fik et ærgerligt Udtryk, idet han førte sin Hustru op over Trappen og ind i Forstuen, der det hvide Gulv og de nøgne Vægge gav Kulde fra sig, syntes hun.

Hun slap hans Arm og blev et Øieblik stående. Gav sig så rådvild til at gå hid og did.

«Nå, nå,» sagde en dyb Røst, «du får vel se at få Tøiet af dig. — Og slå dig til Ro en Stund», tilføied han spøgende. Med ett strøg han sig adspredt op i Håret og lunked videre. — Hun hørte ham tage i Klinken på en Dør, som vistnok holdtes igjen fra Indersiden.

«Dere er noen gamle Narrifasser», brummed han. —

«Neitak,» svartes der sylspidst, «det er nok du, det.»

Da han kom tilbage, havde han Rynker i Panden. Men de glattedes, som han raskt gik hen til hende, løfted hendes Hage med en hård Hånd og tog en vældig Smeldkys. —

«Velkommen til Huset, Veslekona mi! — Og gid du nu kom til at trives her da.»

Hun trak Pusten langt:

«Tak, tak, Winkel! — Jo, det tror jeg nok.»

«Det skal du ikke tro, men vide, det, Paula — Ungen min! For «de derinde» er ingenting at bry sig om. Og at alt her står og går, som da Far vor leved, vidste du jo. —

Nu skal vi spise. Asparges første Ret, af den berømte, vi gjøder med Blod i Kræmmerhuse.» — Han vendte hende om mod Vinduet. — «Se ud i Haven! — Det var Kålsenge før. — Du, Veslekona mi, som selv er sån en Asparges mellem gamle, uveksterlige Æbletrær — dig skal jeg da langt mindre forsømme.» — Han strøg sig over Ansigtet og var med engang kommet i bedre Lune.

Han lo så småt sin sagte, godmodige Latter: — «Ja, så får vi rusle ind da!» — Han åbned Døren til Stuen, hvor Bordet stod dækket med gammelt Sølv. — «Men her er nok ikke som du er vant,» sagde han, «men du får tage det, som det er da.» — Og der fulgte en Række af Undskyldninger med et veltilfreds Smil bagenom. — —

«Jeg skal sige fra de andre to,» meldte en Jente ind fra Kjøkkenet, «at de gad ikke fli sig.» —

«Nei, nei, så får de la være da.»

«Og de spiser helst hos sig selv.» —

«Ja, ja, de får vel ha sin Vilje.»

«De er noget for sig selv, de Brødrene, ser du,» forklarte han. — «Nei, skal du sidde der da?»

«Jeg vil gjerne kunne se ud af Vinduet.»

«Å pyt! — Her er pladsen din, idag og altid. — Ved Siden af mig. Så ja!» —

«Hø! Hvem skulde nu også troet dette,» lød det, som de sad der — «Paula — Ungen min!» — Og han så langt på hende.

«Nei, hvem skulde troet!»

«Du må spise,» sagde han, «ikke bare sprætte i Maden,» og han forsynte hendes Tallerken med et tykt Kjødstykke. — «Hø! En Gårdmandskone — min Kone — må ikke være noen Tertit — om hendes Far aldrig så meget var Oberstløitnant — ikke være noen Skjæreving, som ikkenoe orker.» — Og han klapped hende på Knæet. — «Er Veslekona mi træt efter Reisen? — Hun glemmer Smilet sit jo!»

Hun sad og dreied det gammeldagse Rødvinsglas mellem Fingrene:

«Du Winkel,» sagde hun sagte, men Smilet kom nu alligevel — «hvad, om du heller banlyste det?» —

II

Gerhard Winkel var den ældste af de tre Brødre og havde giftet sig i sin sildigere Alder.

— I Gerhard Winkels Mor havde flydt godt Landsens Blod, og Sønnen var som Moderen blevet firskåren og sterk. Og uden Svig.

Men Jon og Perikles's Mor havde været Datter af en Lensmand, hvilket også kunde været bra nok, havde ikke Skjæbne og Skifteret villet det så, at de to Brødre derved allerede tidlig var kommet til at føle sig tilsidesatte, hvad Gods og Guld angik.

«Men dengang gik jeg alene og slængte, jeg, Gutter,» pleied Gerhard sige til dem, «mens dere fik Kjæling af en Mor — og suged Sukker.»

«De Sukkerbeterne burde du Skam ikke misunde os, Bror,» gneldred Perikles, «der var Rottelort indi!»

Og Gerhard Winkel måtte trække på Smilet. Men blev alvorlig, da han spurgte:

«Og Kjælingen da, Gutter?»

«Pyt!» blåste Perikles, «Mor mente vel, at du nok tog din Mon igjen siden!»

«Har jeg gjort det, synes du?» spurgte Gerhard.

— Gerhard Winkel forhasted sig jo ikke med at søge Kvindegunst.

Og da han omsider «vilde tage sin Mon igjen», som Perikles sagde — hvo ved, om ikke da såre længe Længselen efter en noblere Slags Kvindekjærlighed end den, Tjenestepiger og Budeier kunde give, havde ulmet i ham. Og den Længsel være brudt ud i lys Lue ved Mødet med en viss slank, ung Dame derinde i Hovedstaden — en, der gjaldt for at være uforsigtig og levelysten — da nu så mangt må siges om den, der er forældreløs eller ubeskyttet. — Hvem kan skjelne mellem Sandhed og Løgn? —

Frøken Paula Heiss smilte under tykke Øienlåg. — Han vidste ikke, enten Gudfader havde skabt dem slig, eller Gråt hovnet dem – tænkte heller ikke stort derpå — men Smilet, Smilet, det gav ham kolde Rislinger over Ryggen med dets lukkede Forjættelse. — Hun talte med en Stemme så lav og sløret af Hæshed — han vidste ikke, om af Sygelighed eller Natteluft — tænkte heller ikke stort derpå — men den Stemmen strøg ham som Kjærtegn, han gav og fik.

Så havde han skræmt hende en Dag og for et kort Sekund tændt et Seiersglimt under de hovne Øienlåg, da han voldtog de smale Hænder til Kys — og så klodset, som det alene kunde gjøres af Gerhard Winkel, havde han famlet sig frem til Frieriet med Indledningen:

«Det brænder nå værst i gamle Huse.» —

At Gerhard Winkel havde giftet sig, når han nu engang var blevet så forelsket, var vel heller ikke at undres over — han, som endnu var rask og rørig som en Ungdom.

— Brødrenes Formening i dette Stykke fik da være, som den vilde, ligeså deres Misundelse fra før.

— Alligevel kunde det se ud til lidt af hvert med det gamle Forhold imellem dem den Dag, da Gerhard Winkel trådte ind i Brødrenes fælles Værelse i anden Etage, hvor Jon og Perikles, der sagtens ante Uråd, sad påfaldende ligegyldige uden så meget som at tage Piben af Munden.

«Jeg kommer hid op,» sagde Gerhard Winkel, «for at lære jer lidt Folkeskik.»

«Nåda! Hvordan det?» spurgte Brødrene.

«Det ved I bedst selv,» svarte Gerhard Winkel; «men jeg vil ikke vide af dette.»

«Hvilket?» spurgte de atter, og udfordrende. «Neigu, om vi skjønner, hvad du mener.»

«At I opfører jer som Pøbler da, siden I vil høre det, — som I går forbi hende i Gangene uden at hilse — og blåser Latteren gjennem Næsen.» —

«Å, det har vel været sån rent tilfældigt, det, Bror,» smilte Perikles med Mundvigerne nedover. «Hun kunde spart sig Sladringen!»

«Hvad for Pak må ikke en tander, ung Dame, som ser sligt, tro, hun er kommet til?»

«Nå blåser jeg ialfald!» svarte Perikles. — «Pas dig, du, at du ikke angrer både det — og slig du kommer og overfuser Brødrene dine, som ikke noe galt har gjort.»

«Jeg har sagt, hvad jeg vilde,» sagde Gerhard Winkel myndig, og de så, han var vred. — «Blir her ikke slut med de Tilfældighederne, så er det forbi mellem mig og jer. Vær trygge! Jeg skal nok holde Øie med jer, Snoflerne!» — Og han gik hårdt ud af Døren. —

For sådan var han, den jevne Gerhard Winkel, at som sin Hustrus Beskytter blev han nidkjær. — Og han fordred af Brødrene og alle, at i det Øieblik han havde fundet for godt at tilskjøde sit kraftige Legeme et svagere Lem, så måtte det respekteres som en Gudsdom. — Og pleies af ham selv. Og beundres. Og velsignes.

Men syntes nu også Gerhard Winkels Kjærlighed stille og beskeden udadtil, så var der i Enrum med hende ved Siden af hans Bjørneomfavnelser en forhastet Slikvorrenhed ved ham, som gjorde hans Smil sygt og barnagtigt undertiden, mens kjælne Ord brast ham keitede ud af Munden og knækked Nakken ved egen Uformuenhed.

Hun kunde fri sig fra de tunge Hænder nokså bråt og sætte sig andetsteds hen, og der kunde komme en Utålmodighed i hendes «snak ikke slig da», som bragte Winkel til at se forbauset ud. — Han sagde ingenting ved slige Leiligheder. Men Gud bevares, i Grunden var han fornærmet. — Han havde ikke forsyndet sig. — Han stelte med hende, så godt han bare kunde, han. Og når hun så fandt på at vri sig unda med ett, akkurat som skulde noget stikke hende etsteds, så var den Slags Kvindfolkeluner knapt Påtale værd! —

«Ja, ja san!» — Winkel reiste sig langsomt med Hænderne mod Bordpladen og gik.

Hun blev siddende ligeglad tilbage. Lod Blikket glide på Måfå henad Gulvet og opad Væggene, danned Rektangler og Triangler af Kvisterne i Taget, fandt et grinende Ansigt her og et sfinxlignende der. — Og Blikket gled og gled — Vinduerne med de seksten små Ruder i hvert, der Winkelnavnet stod skrevet på kryds og tvers, de skilte så hermetisk mellem Gruvanggårdens magre Dagligstue og Vorherres fri Veir derude, det bløde Græs, de skinnende Blomster og det fine Løv, som endnu ikke kunde rasle. — Det var, som ønsked hun at puste noget lummert ud, idet hun reiste sig og tog sin Solhat i Hånden. —

Hun blev stående ude på Gårdspladsen og stirre op i Aspene — de grå ringlete Stammer — de lyse, lyse Blade udpå knortede Grene. —

«Jagu er det nå stilt på Garen, Frua,» sagde det ved Siden af hende, så skingert, at hun vak. Men hun smilte, da hun så, det var Kruggen fra Ramstadpladsen, Hans Mislet kaldet. — Han havde små, kloge Øine, han, hvis Pupiller blev langagtige i Solskin som en Kats. — «Men vent lidt,» skravled han ivei, «om en Måneds Tid kan en finde Gruvang iblinde, efter Låta, slig Skrangel blir her i Trærne da! —

Sikkert det er pent nå, Frua. Tænke sig for lidt siden — svart var Jora, svart var Veiret, og svart var Menneskehugen. — Hau! — Men nå soler jagu Ormen sig i Bakkebråten, og rører en i en Maurtue, sender de sligt et Spiit tilveirs, at en rat kan nyse. Nei, nå fins inte det levendes Kryp, hvori Sevjen inte render både tjok og klissen — Vorherre til Pris, Jora til Formerelse. Det kjender og ser vi nok alle, det.» —

Hun så ham lunte af med lange, ustø Skridt — Hovedet lavt nede mellem Skuldrene. —

Og hun frøs over Ryggen uden at vide hvorfor.

III

Jon og Perikles Winkel havde i Folkemunde Ord for at være lyssky — og folkesky med.

— Det forholdt sig da også i Virkeligheden med dem som med Edderkoppen — de likte sig bedst i Skumringen og gik nødig ud, før Solen var nede. Men folkesky var de nu egentlig ikke, uagtet det nok kunde se ud til lidt af hvert.

Som nu Folk, der blev siddende inde i Stuen og vente, når Gerhard Winkel var borte, de vented og vented, men ingen kom der, og ingen var der, og alligevel vidste de sig iagttaget. Det var en velkjendt Sag. Men hvorfor i Rødes Navn kom ikke de Winkeler heller frem end stå slig og knåse i Tittehul bortover? —

Og som nu Folk, der kjørte ude på Landeveien. — Bedst de mente møde en langkroket Winkel, mødte de jo slet ingen. Kanske så de istedet en Ryg ude på et leret Jorde — kanske så de ham aldeles ikke.

— Men Jon og Perikles Winkel havde for Vane at gå så slurvet klædt, de. — Det var så løst og ledigt og ugenert, fandt de. — Hvorfor ikke heller træde tilside bag en Busk end give Afkald på en af sit Livs Bekvemmeligheder? —

Og de to Brødre skridted så let over Grøften, når de på sine Udflugter øined en eller anden, der i Afstand kunde have Lighed med nogenslags Honoratiores. — Jo, de kjendte til det. — Der skulde vel også disse Mennesker have stanset og hilst: «Nå Goddag, Hr. Winkel, hvordan går det?» — Og de burde svare — lige ilde om søde eller sure — mens de blev beglodde fra Ende til anden.

Og nu tilsidst, da der var kommet en Fremmed i Huset, satte de en hel Ære i ikke på nogensomhelst Måde at ændre sit Antræk, men derigjennem vise Broderen og hans Kone, at de var sine egne Herrer, som gjorde, hvad de lysted.

«Du har fjonget dig svært du, Gammeln», kunde de dog ikke bare sig for at sige, idet de napped i Broderens nye Vadmelstrøie.

«Gift dere sjel dere, Gutter,» brummed denne, «så slipper I at knytte Taugstump om Livet istedetfor Knapper i Buksen.

— Ligeoverfor de Nygifte næred de i det skjulte en levende Interesse, som fik Udslag i, hvad Brødrene selv benævnte «Lensmandsinstinktet hos sig», det Gerhard Winkel godt kjendte og stundom søgte sætte Stopper for i Form af Papirlapper bortover Væggene. Men det blev nu blot på et Skjøn.

— «Hvad sagde hun da? Hvad gjorde hun så?» løb Spørgsmålene rapt imellem dem, når de kom alene hos sig selv. Og der blev svaret, hvisket og leet.

«Men det er ækkelt,» mente Jon, «at have sånt i Huset.»

«Det opærter,» sagde Perikles.

«Udkomme har de godt nok,» var de enige, «og de Unger, som blir, skal slippe Arven fra os.»

«Nu skal jeg sige dig,» foreslog Perikles en Dag. «Vi flytter ligesågodt, vi — og styrer Nebruget alene. — Sæt dig nå, sæt dig! — Så skriver vi Testamente til bedste for Anders og Bolette. — Så forlanger han Anders ingen anden Løn end lidt til Tobak. Og hende Bolette — ja, hende skal jeg tage på mig.» —

«Hm, jeg ved ikke!» — Jon klødde sig i Håret. «Da blev det knapt bedre på Nebruget da.»

«Pessimisten!» svarte Perikles, «du kan skjønne, vi blir blygsommere.»

Jon var kjølnet af med ett. Men han fik en Tanke, idet han så ud af Vinduet:

«Nei nå — mener jeg ikke Olea går der. Hende kan jeg testamentere!»

Perikles gren, men fik også en lys Indskydelse. Jon spekulerte på, hvad der var igjære, siden Broderen trommed så fornøiet i Vindusposten.

«Nå skal der bli Moro her!» kom det endelig. — «Jeg vedder: han Far sidder ved Vinduet — hun Mor sidder i. Sofaen. — — Lad nu du, som du ikke ser hende, og sig til Gerhard, at Gamlekjæresten hans er ude. — Og læg Merke til, hvordan de tar det — hva?» —

Jon lod samtidig betænkelig og indful. Så gned han sig med Hånden over Hagen og skyndte sig afsted. — På nederste Trappetrin trådte han feil og ramled, så Perikles, som stod ved Gelænderet, kom til at snorke af Latter.

Jon så stivt fremfor sig, der han tøfled fremover Stuegulvet. Blinked så fortrolig:

«Gamlekjæresten din er ude, du,» sagde han. —

Og det blev bom stille. —

Indtil nogen begynder at le borti Kroken — først sagte indestængt — men mere overgivent efterhvert — tilslut i Rækker af Latterbølger:

«Å, å, du Winkel, du Winkel,» lød det ganske opgivent indimellem.

Jon så sig fåret om. — Han forstod ingenting. Forsøgte jo nok at følge:

«He — he — hehe!»

Gerhard Winkel smilte mut:

«Nå, kan du le slig, du da, Veslemor?» Vendte sig så mod Jon nogenlunde med samme Bevægelse, som vilde han knipse efter en Flue:

«Hils Perikles fra mig, du. — Og siden du nu er her: Du skulde vel ikke huske dengang, han narred dig til at gå på Stylter i Brønden vel?» —

Jon Winkel blev rød opimod Hårrødderne. Bråsnudde og langed ud af Stuen med sig. — Nei, det var nu ikke første Gangen, det, at Perikles havde narret ham galt afsted. Og Bror Gerhard gjemte på det. — —

IV

Det gav et Knep borte ved den aflåste Dør bag Schatollet, en Eftermiddag Gerhard Winkel og hans unge Frue kom ind i Følge. Hun først, smal som altid — med en Smidighed, ante man, den hun ikke gad bruge. Han efter, i Langstøvler og med Høbøss på Skuldrene efter Læssetælling på Låven.

«Hvad drømte du så inat, du?» spurgte han i Fortsættelse af Samtalen, trygt småleende inde i Skjegget. —

Men han fik intet Svar. — Han gløtted på Gangdøren. —

«Der er den, den brundroplede igjen — tscht, vil du ud med dig, du din Ranglebikje!»

«At jage det vakre Dyret», sagde hun.

«Nåda, gir du den Mad, du kanske?»

«Den vilde ikke ha.» — Hun gik hen til Vinduet og læned sig ud af det.

«Ser du noe rart?» spurgte han. — «Er Bikja derude?» —

Hun retted sig ligegyldig. Blev dog fremdeles stående. — Den Hunden, den Hunden — at det da ikke var muligt at komme til Vished! — Hun så sig tilbage, overrasket. — Også et Indfald af Winkel pludselig at dunke i Væggen derborte ved Schatollet! — Men Hunden — der sad den på Halen nedenfor Trappen — stordroplet over Ryggen, smådroplet langs Flankerne. — Kunde hun bare gå ud og sige «Rex» til den; men så sjaued Winkel den sagtens afsted, og — nei, det var knapt rådeligt, af flere Grunde. Skjønt det var naturligvis ikke «Rex.» — «Rex!» hvisked hun ganske lavt. Sandelig spidsed den ikke Øren. — «Tiras!» forsøgte hun videre. — Pyt, den spidsed vist Øren til det også. — «Tosken!» — jo da, den tog det vist til sig altsammen. — Nei, umuligt at få det på det rene!

«Svare til Hvisling med dig da,» sagde Winkel.

— Og selv det, at den var kommet logrende igår, behøved vel ikke tyde på nogenslags Gjenkjendelse — kunde jo bare være en Opførsel som af venligsindede Hunde flest. — Men slig hun nu havde tænkt og tænkt sig rundt siden igår! — Hvorfor i Alverden hun ikke var kommet til at sige «Rex» med det samme. — Se der, der dasked den afgårde nedigjennem Alléen, lidt påskjøns, også som Hunde flest. — Åja, flere flekkede Bikjer end Prestens! — Der nede stansed den ved et Træ. — Sligt et feiende Kast på den lange silkefrynsede Hale. — Vakkert Dyr. — Jo, det var vist «Rex». — Den Hunden, den Hunden! — Strøg af hvide, kraftige Herrehænder over sit smale Hoved, nedad Ryggen, det fik slig en Hund År efter År, kanske helt indtil selvsamme hvide Herrehånd sendte den en Kugle i Panden. Men Kvinderne, stakkars! — hun smilte bittert. — Ja, mange Kvinder kunde vel misunde en eneste Hund. —

«Hvorfor svarer du ikke?» spurgte Winkel.

«Å, jeg tænkte sandelig på noe andet,» svarte hun træt.

«Hvad har du Hovedet så fuldt af da?»

«Å, alt og intet.»

«Sæt dig hid nå!» — Han vilde trække hende ned på Fanget. Hun unddrog sig og satte sig i Sofaen istedet.

«Veslekona mi puster så tungt i Fjærene som en syg Kylling, hun,» begyndte han om en Stund. «Det gjorde hun engang igår også».

«Jeg er ikke syg, jeg.»

«Angrer du, du fulgte mig hid kanske?» spurgte han siden, og han blev tør i Målet, som når han snakked om sin Mor.

«Nei. — Bare ikke bryd dig om mig, du. — Er ikke vant til sligt, jeg.»

«Jo, når du er blid så.»

«Hm! — Om du liker mig blid, er det vel ikke sagt, at andre — —»

«Andre?» sagde Winkel. «Nå! Er det andre, det gjælder da — andre, du drømmer om?»

«Det gjælder ingenting,» svarte hun. — Jeg sover jo hos dig, jeg, inderst inde i dine Arme. — Og jeg kjender, du er hård og fugtig som Slibestenen derude. — Men tænke kan jeg vel. Og drømme. Drømme kan jeg vel både sent og tidlig, om jeg også sover hos Bjørnefar i Hiet. — — For Drømmene, de er trofaste de, Winkel, som Tungsindet.»

Gerhard Winkel betragted hende nøie, rysted på Hovedet og betragted igjen.

Men slig hun sad der med Fingerspidserne mod Tindingen og med lukkede Øine, begyndte hun at fortryde allerede. Alene Blikket! — Hun ante og følte det som et Jernpanser om sig.

Og for første Gang fornam Paula Winkel, hvorledes hendes Mand formådde knuge ned, ligesom samtidig både med Ånd og Krop. Netop dette, at også han sad der så taus — han, der i alt andet havde et godmodigt Ord tilsidst — det gjorde Luften trykkende tung som før Tordenveir, syntes hun — når Skyerne bunker sig, og Åndedrættet besværes. Og hun kjendte sig liden og feig, da hun mumled:

«Åja, det letner nok engang — med Hovedpinen.»

Så blev det ham, som ikke svarte. — Hun begyndte at blive urolig. Vred sig sagte som for at komme unda Trykket fra ham.

«Du sa, du ikke var syg,» kom det endelig.

«Sa jeg? — Hm — er bedre nu.» — Hun ånded op. — «Men du Winkel, kjære, hvorfor sidder du sån da? — Er du vond kanske, fordi jeg ikke er robust som en Bondejente?» — Hun fanged et Glimt fra Egtefællens Øine og strakte to hvide Hænder over Bordet:

«Skal jeg rake imorgen? — Vel, vel, Winkel!»

Winkel blev siddende og se på hendes Hænder, som så lindt gled nedover hans gråklædte Arm og tilbage igjen. Han ønsked, han kunde bede hende tage dem væk, indtil han fik spurgt — han vidste ikke rigtig hvorledes — om noget stort og vegtigt. Men hans Spørgsmål vilde hvile som en Ed over hende, ante han.

«Du — du — å sig mig —» Videre kom han ikke. De hvide Hænder og hun selv, de smøg sig rundt ham med engang. Men let og fjernt. Mer som Pust end Berøring.

Det skrabed i Stolen. Og det gav en Knep og en Fnis borte ved den aflåste Dør, da han pludselig slog Armene om hende. Han kyssed hendes Hoved, som stadig gav efter, nedimod Gulvet. Han krysted, så hun bad for sig, indimellem afbrudte Ord og Sætninger:

«Herren signe dig, du Ungen min — Ungen min! — Er jeg slem mod dig, du? — Hø! Han Bjørnefar i Hiet, han dræber af Kjærlighed, han. — Fordi han ikke beregner sin egen Styrke, ser du. — Å, Veslemor, du Veslemor!»

V

Folkefesten, den store, til fremtidig Ihukommelse om den Gang, da Winkels var nygifte, skulde stå en Lørdagsaften i Rumtiden mellem Slåt- og Skurånnen.

Husmændene fra Gruvang, Nebruget og Sagen ved Klun kom da på Minutet af det fastsatte Klokkeslæt frem bagenfra Laden, der flere allerede havde ventet i timevis. Og de nærmed sig Hovedbygningen langsomt og uden Smil. Den ældste, nogenslags Forvalter, i Spidsen. Så de ældre og Gutterne. Men Kvindfolkene allersidst, i en stor mørkrudet Klump.

En for en nævetoges de skrabudbukkende med de Sjelve for derpå efter endt Kaffedrikning i Drengestuen at takke og nævetage påny.

Egentlig skulde de så rusle ivei til Låven, der et falskt, vibrerende Pip fra Ola Skomagers Fele allerede hørtes indimellem Løvbuskene. Men det lokked ikke nu i Lyse. Derfor satte de sig heller, tyed sammen her og der henover Flåbergene og på Bakken, kladdevis som vilskne Bier. — Bare et par Unggutter stilled sig på Låvebroen; for indenfor på Låvegulvet dansed nogle Jenter Hopsa, og når de holdt på at snuble, skreg de på Gutterne.

Ud på Tråkken kom Jon og Perikles Winkel med tre fire Gårdbrugere, som var der for at se på. Og nu åbned Fruen Døren og slap ud Konerne. Hun stod et Øieblik iblandt dem, smilende, også rød i Kinderne idag, da Egtefællen kom imod hende.

«Der blir flere Fremmede, Veslemor. — En Jæger eller to, som bor på Hætten.»

Hun blev stående uden at høre, nikked til ham, blot fordi han havde sagt noget, og forsvandt ind i Huset.

Det rasled i nogle Syrinkjær. Imellem såes en blød, grå Ryg, svai i Bøiningen, imellem en svingende Hale. Og imellem lød en dæmpet, indeklemt Mjauing derindefra. — Jon Winkel rusked pludselig i Buskene, og to lysegrå Katter skjød sig frem i Dagslyset. Stopped midt ude på Gårdspladsen, der ingen Mennesker var — Hunnen krybende sammen med Hovedet påskjæve og store, betagne Øine — Hannen foran, stolt som en Erobrer, på høie Ben og hver Fiber spændt. — — Perikles mumled nogle Ord, som fik Vennerne til at le indi sig, og som gav dem Lyst til at sige noget endnu bedre. — Snart forlød da noget fra den ene, snart fra den anden — korte, ugjengivelige Sætninger, som hver Gang gav et Gufs af Indlatter gjennem Manderækken.

Imens sprang en af Folkene frem og lukked Grinden op for en jagtklædt Herre, som kom gående — fulgt af en brundroplet Fuglehund. Han smilte let, idet han så sig om — så i et Øiekast Folkegrupperne, Buskene og de urolige Trær med det sidste Solstreif de fire fem selvbevidste Manderygge i Rad, Katterne, Huset med Tråkken og Stenen nedenfor — og indiblandt endel runde Madamer atter en Ryg, men rank — og en bredbygget Mand, som bemerked ham med det samme og kom imøde. — — Den jagtklædte Herre slentred rolig fremover. — Han havde et mørkt, markeret Racehoved og om Munden et arrogant Drag, som forsvandt, når han talte:

«Mit Navn er — —» Han trådte forbauset et Skridt tilbage og blev stående med Hatten i Hånden foran Gerhard Winkel, der også forbauset vendte sig, og følgende Retningen af den Fremmedes Blik så han et hvidt Ansigt og en Hånd, som greb om Svalestolpen.

«Det er min Kone,» sagde han for dog at sige noget. — Hun nærmed sig langsomt. —

«Godaften Munk!» kom det påfaldende rolig; men Hånden, hun rakte, var frostkold. — Hun blev halvt åndsfraværende stirrende ham ind i Ansigtet. —

«Besynderligt — tænk De her!»

«Og De her!» — Et par forunderlige Øine sænker sig ned i hendes — trækker op til Smil, og de smiler begge.

Men hun tog sig for Panden med en Gang og gik uden forklarende Ord tilbage. Først da hun passerer Konekredsen på Trappen, henkaster hun lavt:

«Jeg blir så svimmel undertiden.» — Og hun lukked Døren efter sig.

—

«Ser De, Munk, han der? Han kan signe og gjøre igjen, både for Kopper og Svek. — Og han der, han kan ryste et helt Hus. — Og han der, Gammeln, han hugged egenhændig af sig Koldbrandtærne sine i Vinter. — Og ser De den lange Kjærringen der da? Hun har fået Universalmiddel for Kjærlighedssorger af selve Huldren, hun. — — Hvad det er? — Noget rædsomt — noget med Blod. Men gammelt som Synden.» —

Ove Munk smilte. —

«Ja, der er jo tre Ting,» sagde han senere, «Månevirkning, Bloddrikning og Rapport mellem Forelskede. — Var det ikke så, De påstod bestandig?» Han lo lavt og blev varm ved en Tanke.

Der var også Smil i hendes Stemme:

«At huske sånt.»

«Å, man husker nok.» — Han bøied sig ned imod hende og spurgte noget om «Månevirkningerne nu» — gjorde en Bevægelse ud imod Markerne — brød overtvert, trygled og befalte, at få snakke med hende alene.

De gik gjennem Folkeflokke, som delte sig til to Sider, forbi Tufsingrøden, Hættenkallen og Holten, som også veg tilside, forbi Jon og Perikles, som sansesløse stimed frem imod Låven, og forbi Gerhard Winkel, som stod midt imod dem nedenfor Tråkken uden at røre sig af Flekken.

«Nå?» sagde han.

De to Ansigter skimred mod ham med noget ubeskriveligt over sig, noget selv i Halvlyset flimrende — Nordlys — Kornmo. — Og han dreied sig langsomt om efter dem.

Ved Veiskillet, midt ude i Måneskinnet, stansed de, og Skikkelserne tegned sig høie og elegante mod Månedisen, medens Skyggerne ifra dem strakte sig indover Gårdspladsen, skjæve og tynde, og — sorte som Sorg.

Men derude ved Veiskillet dæmped Ove Munk sin dårende Røst, så Ordene undertiden flød bort for hende i en dunkel Vellyd, den hun kjendte og elsked fra før:

«Min lille Pige — borte blev du som Blæst, du — men jeg angrer, jeg lod dig bli det! — Min lille, lille Pige, kan du tilgi mig, tror du — jeg, en Synder for Vorherre, en Synder for dig og alt, som er deiligt i Verden?» —

Hun stod blot og ligesom kjærtegned hans Ansigt med sine Øine:

«Du —» Hun holdt Ånden, idet han læned sig nærmere — og han gjentog noget. Smilte. Hun forsøgte rive sig løs. Hørte sin egen Stemme fjernt, fjernt borte, men distinkt som fra en Fonograf:

«Tilgi eller ikke tilgi — det har jo ingen Betydning nu. — Hvad kunde forresten du for, at du ikke elsked mig, Ove?»

«Elsked? Dig? — Å!» — Han gjorde et uvilkårligt Ryk. — «Du er blit deilig, du — deilig!» — Han luded sig ned og kyssed hendes Håndled — og Læberne var hede. Og Stemmen var hed, og Ånden, slig han hvisked lavt imod Øret, som Susen, der gik i den modne Rugaker. — Hun skalv og fornam, som begyndte noget at briste og forgå rundt omkring. — Der dirred Månelyset — der flakked Engtågen — der bued og bugned sig Akre og Trær. Etsteds fra en skinger Felelåt og enkelte Skrig — et dumpt Brøl. —

«Reis du!» hørte hun atter sin egen unaturlige Stemme — «reis bare, nu som før! Hvad skal jeg med dig, tror du? Satan!» — —

— — —

Midt ude i Månestriben stod en undersætsig, sortklædt Mand stenstille på samme Plet og stirred, stirred på de to derude ved Veiskillet. — Der gjorde han hende noget, Fyren. — Hun raved. — Han fik vogte sig. — Øvri—! — Nå, der kom de alligevel spadserende tilbage indover Alléen. —

Men hun skiltes fra Kavaleren og gik stiltiende forbi Egtefællen og ind i Huset. —

«Var De Skyld i, hun blev dårlig?» spurgte Winkel, og Øinene lyste stride som Hugg.

«Havde jeg Skylden, var det ialfald ikke ment,» og Ove Munks Blik streifed Porten, hun var gået ind af.

«Nei,» sagde den første, «det vilde jo været at misbruge Gjestevenskabet.» —

Der jog en mørk Sky over Ove Munks Ansigt:

«Jeg skulde få min gode Hættenmand med mig,» sagde han undvigende. «Og se til at komme hjemover.»

«Værsgod!» svarte Gerhard Winkel.

—

Inde på Låven, hvor der efter Aftensmaden var ruslet ivei med en Polskdans så tækkelig på Rad, tog Trampen til at lyde tættere og ivrigere, alt eftersom Mørket seg frem fra Krogene, indtil de blev dansende på hverandre i Klatter, skrålende og puffende derinde i Halvmørket. — Hans Halvor Grina likte dog bedst at danse Hopsaen alene, og han dansed den med vældige Spark mod sin egen Bag. — Lorsken brisked sig ved Låvedøren:

«Kom hid du Ramstadkrug med Flaska di,» skreg han, i nogenslags slæbende Prækentone. «Ellers ska jeg hive dig så høgt tilveirs, at du blir ståendes stille i Lufta, mens Sulua bygger Reir i Enden din.» — —

Jon og Perikles, som holdt sig for gode til at være med iblandt dem, stod med Benene i Høgulvet og titted frem mellem Birkebuskene. —

«Kom Petrine, skal du få en Daler,» råbte Perikles. «Nei, du skal inte gjøre det forgjæves, Petrine mårs,» smisked han.

«Jagu — en Daler er altids mer end en Bøtte Poteter,» hentyded Ramstadkrug til noget gammelt — og de nærmeststående spruted Latteren ud af Næsen. Perikles's Hoved med den smalbremmede Filthat var stadig i Bevægelse fremfor Løvbuskene, og Vitsmageren, Ramstadkrug, bar rundt med Brændevinsflasken Bemerkninger om den Skjønne i det Grønne, om Galæbler på Bjerka iår og om en, som havde glemt at tage Hodet sit ud af Hatten, da han sidst hængte den der. — — Men Hans Mislet havde også noget med Sukker på en Flaske, hvoraf han skjænked Kvindfolkene:

«Vi ska se, åssen det går, hvisked han til Kjærringen, som var dunset og beundrende og brågreb sig i Siden, fordi hun plagedes af Hold, når hun lo.

Men Jenten, som var mest i Vinden, hed Erika Karistua. Hun var fregnet, men løs og ledig og spænstig i Dansen, uagtet de famled over hende og greb hende indtil sig. — Der var også dem, som mente, hun ligned Gårdens unge Frue. Gutterne sledes om hende, gav hverandre Fantord og Knub, og hun fulgte, indtil Åndedrættet blev hikstende, og hun måtte holde sig i Ladebolken. — —

Da var det, at to lange Arme strakte sig frem fra Løvbuskene og trak hende ind.

Et par Gutter satte bandende efter. —

Men der var sækmørkt i Høgulvet, og Støi udenfor.

Og de kom tilbage, ladende Skufelsen gå ud over uskyldige. — Berger Berget stødte sin Farbror for Bringen, og denne svarte med en Næsestyver, så Blodet skvat. Gutten, som ellers var den stødigste af alle, blev frådende af Sinne, spændte Ben og fik Farbroderen under sig:

«Tak for sidst,» hylte han, dængende, hvor han traf.

Der toges Parti. — Nogle lo, nogle gråt, nogle plystred og sang. – Ramstadkrug sad sammenhuket i en Krok, gløgg, med vågne Øine. — En gammel Kjærring med svinskt Ungdomsliv krøb op på Bolken og ypped:

«Du er en Vellingvom, Johan! Og du, Kasten, du har Håndlaget til Mor di. — Til vinstre Gut, til vinstre, så råker du bedre. — Heit san, det var Kjevle! Hæhæhæ! — Gi igjen nå! — Pøh, dåner du for det da, Vammelmagan? —

Og de slos de to,

så de drukna i Blo

for e Jente!

– Har du inte Kniv da, Gut? Op me 'n!»

En rulled bort i Fjælstubben, der støtted Låvedøren, og den tunge Dør dumped bragende ned på Bakken. — Nogen inde fra Laden skreg, det fik være slut.

«Nei Brændevin!» svartes der, «Brændevin!»

Men der var kommet en Mand med Jernholksvøben i Hånden. En, som stod for Enden af Låvebroen og bød dem gå hjem med sig. Og selv de inderst inde og de fuldeste drog Kjendsel på Målet, grovt og sterkt, men hvassere inat end ellers, og slap modvilligt Taget i hverandre. —

Han stod der, og de fik lidt Besindelse tilbage. —

Han stod der, og en efter en gik de forbi, skjanglende, krakilske. — En, der kom for nær, puffedes omkuld, reiste sig bandende og vilde yppe indpå. — Gerhard Winkel hæved Jernholken mod Mandens Hoved, og Manden, som fik et Skimt af sin Husbonds Ansigt, blev myg med en Gang og lusked lallende af: «Neinei, nok inte til å spøge med inat.» —

Kommen udenfor hven de sig skarevis henad Sletten og ind i Lundene. — Men på Låvegulvet ynked sig en såret, og bom stille indi Kroken sad Hans Mislet, den dårlige Brændevinsforvalter, indtil «han Fars» Skridt tabte sig over Gårdspladsen.

Gerhard Winkel låste Porten og gik hårdt opover Trappen, hvis Trin knaged og braged i Nattestilheden. Han gik over Langgangen og greb i Dørklinken, men fik ikke Døren op:

«Det er bare mig,» sagde han, fordi han tænkte, hun var blevet skræmt af Levenet. — Men der lukkedes ikke op. — Og han banked igjen. — Nei ingen. — Han banked sterkere. — Og sterkere påny. — Og han dundred på i Forundring, der gled over til Frygt for, at noget galt kunde tilstødt hende. — Han lytted, syntes høre en Lyd, forstod ingenting — og sparked med engang af alle Livsens Kræfter i Døren. — Den var af krydslagte Birkeplanker og holdt. — Men noget ved Låsen brast.

Hun stod der foran ham i Dagningen, lyslevende og påklædt — høi, smal og sort som altid — men Munden stor og rød, som smægted den efter Kys — Øinene åbne og blanke. Gerhard Winkel glemte at spørge. — Der gik en Sitter gjennem hele hans sterke Krop, og hun veg tilbage, veg og veg, indtil hun stod med Ansigtet ind i Værelsets borteste Hjørne. — Da bad hun ham gå og begyndte hysterisk at vride sig under hans Kjærtegn. Hendes hede Legeme, hendes Modstand, Dagens Begivenheder, alt tilsammen virked det på Gerhard Winkel med en Magt indtil Vanvid, og han tog og bar hende, medens hun sprelled og tvinned sig som en vild Kat og slog ham med et iltert Skrig midt i Ansigtet. — Da brummed Gerhard Winkel og bøied hendes Arme tilbage på Ryggen og kyssed hende alligevel — og hun måtte give sig i Afmagt. Men hun så ikke på ham. Et Øieblik stirred de åbne, blanke Øine op imod Taget. — Så lukked hun dem pludselig, smilte og lagde begge Armene om hans Hals.

VI

Høsten blev stille på Gruvang Gård. Dobbelt stille efter Uroen og de vilde Slagsmål.

Kornet blev skåret, bundet og kjørt, tyst og lunt som aldrig før. — Ingen Tomvogn skrangled rasende afsted det År med Leiehest drevet af hvinende Tømender. — Ingen Skjending på Akeren, intet Tilråb og ingen Jenteknegg som ellers, når Høstens modne Lugt fylder Luften. Men pålidelig og støt gik det med Bededagsfjæs, rent som syntes hver især af dem at have noget at sone. — Så. — En Dag det brygged til Regn, blev et par gamle Slæder med Træmeier taget i Brug, og Gårdshestene måtte trække, stakkars fede — og de trak den hvislende Rigdom i Lade, så Skummet valt under det knagende Sæletøi.

Men da Regnskyerne drev væk, havde Himmelen løfted sig høiere op — fjern og fornem — og vidunderlig skyldfri.

Og Høsttågen kom, og Høsttågen veg, og Dag efter Dag lå Sletten og drømte. Og Nat efter Nat smilte Månestrålerne i Tågen. —

Ude på Jordet stod to Orebuske. De blev til en kostumeret Chevalier og en smallivet Dame. — Han bukked og skrabed, smelted sig hen i Ærbødighed, næsten helt ned til Marken imellem. — Hun kasted sig uvillig væk. — Han retted sig stolt, løftende på sin tresnudede Hat. Da blev hun bange og bøied sig gratiøst, som hvisked hun snedige Elskovsord. Og han studsed. — Det var nu Ulykken, at han var tryllet til Stedet. — Hun lokked, når han gik, og veg, når han kom, svaied af Latter, når han rysted af Sinne. — — Og slig drev de sit Spil både sent og tidlig — men især når Aftenvinden suste over Sletten.

Paula Winkel stod ofte ude ved Veiskillet og så på dem og på Åsen, som strakte sig der over på den anden Side, snart grå, snart sort, snart skinnende lys med en Hær af underlige Skikkelser høit opimod Himmelen. — Og som hun stod slig, hændte det stundom, hun kunde le sagte ved sig selv og kramme de Blade, hun holdt i Hånden, fordi hun, som havde troet Glæden død, alligevel toges af en Glæde, den hun ikke helt kunde forstå, stille som den var, ligesom Tågen og Måneskinnet og Vorherres milde Veir. Men det kunde også hænde, hun blev de lo lysegrå Katter for rap i Vendingen, snapped dem til sig, en under hver Arm, og betragted dem længe, fordi de syntes hende Minder om en merkelig Kveld. — Se, der smat de dog bort, baglængs, med bløde Poter, og legte sig videre, skjønne og trofaste, hele sin Ungdoms dårende Leg — over Marker, opigjennem Trærne og bort under skumle Udhus. —

Og Livet på Gruvang gik i sin vante Gjænge. Og Pleielerne dunked og dunked så taktfast på Låven. — Og Stilheden nynned og sang om Aftenen. —

Slig gik det, til Mørketiden kom, og Regnet begyndte smelde.

Men da Mørketiden kom, fandt Paula Winkel sine Pastelfarver frem og fordrev Tiden med at male derborte ved Vinduet til sidste Skimt af Dag, — altimens hun følte Varmen lune sig i Ryggen.

Ofte merked hun, at nogen stod bag og titted. —

«He,» kunde han sige, «skal det være et Blad eller er Æple?» — Og hun tied hårdnakket stille — kunde dog ikke egentlig ærgre sig over Spydigheden heller.

Anderledes ligeoverfor Winkel. Hun vendte sig tidt og gløtted derhen han sad med sin Pibe, smilte lidt usikkert:

«Synes du, jeg spilder Tid kanske?»

«Synes du, jeg er uselskabelig, du?»

«Det er så morsomt.» — For — noget hun ikke før havde betænkt for så meget andet rart, det var dukket frem for hende i det sidste, i Tusmørketiden, ligesom Trærne, der dukked bladløse og grå frem af Høstregnet. — Når hun så Winkel, tænkte hun ofte: Du har slået til ham, du. — Funderte meget over, om også han husked på det, — trodde han gjorde, straks han så alvorligere ud — og hun fornam som et Stik. — Men hun generte sig simpelthen for at nævne sin egen Slemhed. Desuden — at gjenoptage — der var noget, som var farligt at røre, som et Rovdyr. — — Og han havde aldrig nævnt det Slaget, ikke Morgenen efter — aldrig. —

«Nei Winkel, nei er du vond på mig nu?» kunde hun sige. —

«Var det ligt sig, det,» svarte han rolig, «jeg er ikke vond på dig, Veslekona mi!» —

Og hun malte atter vel tilmode. — Men om nogle Dage var den der igjen, Samvittigheden. Indtil det hændte en Dag, hun stod ved Siden af ham, at hun rent impulsivt kom til at stryge sin Hånd over hans Ansigt. —

«Hø!» sagde han, idet han tog Hånden og så på den. «Hvem skulde også tro, den kunde smelde slige Ørefiger?»

Hun fik Vand i Øinene af Flauhed. —

«Nåda Veslemor,» sagde han noget polisk. «Jeg siger jo ikke andet, end at det var vel fortjent.» —

«Å, du Winkel — du Winkel!» — Hun blev så overvældende glad i Øieblikket, at hun hængte sig om hans Hals og kyssed. — —

Men siden. — Nå, så var det da over — hun havde gjort sig unødige Skrupler — en ækkel Byrde var faldt af hende — og alt var vel og bra. — —

Og så var hun stadig fornøiet over at have gået bort fra «han» Ove hin Festaften, fordi hun følte det som en Slags Revanche blandt andet — Gud alene vidste, hvorfra hun havde hentet Kraften. —

Når hun ikke skimted male længer, lå hun meget på Sofaen med lukkede Øine. — Jo, nu kunde hun drømme! Men hun drømte ikke af pur Mathed. Smilte ud for sig bare.

«Gud ved, du Winkel,» sagde hun engang, «at nogen er ræd? — Å, jeg glæder mig, glæder mig så forfærdelig til den lille Ungen min.» — Og hun lå videre, mat og rørende. — Og Winkel lagde Puder under hendes Hoved. —

«Hvem i Verden har slig Kjærring som jeg, tro?» — Og han strøg lindt med sin hårde Hånd over hendes Pande.

Men da vak hun stundom og skutted sig sammen.

VII

Sønnen fødtes en Sommerdagsmorgen. Moderen lo, da hun fik se ham, og vilde ikke slippe ham fra sig igjen. Blev liggende med den lille i Armene, og de to peb omkap, så Faderen tilsidst ganske betuttet og hovedrystende gik ifra dem.

«Nå blir du Nummer to, Far,» spådde Brødrene, «har du ikke været det før.» — Og Gerhard Winkel svarte ikke, men følte sig elendig liden og tilovers.

«Hm, det får vel bli en Måde med det,» sagde han senere en og anden Gang, men stadig måtte han merke sin Magtesløshed ligeoverfor de to Væsener deroppe.

«Hun er akkurat et Dyr,» erklærte Brødrene — «akkurat en Bikje. Slikker hun ham ikke, tro?» — Og de holdt næsten på at sprække af Latter ved at høre Navnet — Dag. — Tænk Dag! — «God Dag,» sagde de til Winkel og trykked ham hjertelig i Hånden. —

Noget dundrende Barsel fik de heller ikke. For Dåben blev feiret i Stilhed — kun med broget Løv rundt i alle Værelser og de massive Sølvvaser bugnende af søde Druer og brusende Guldvin i Kruset. — — Mens hun selv alligevel bare eksisterte for Barnet. —

«Det er godt ikke at være gift, du,» sagde de, så Winkel måtte høre det.

En Stund fandt vel Winkel sig resigneret i sin Skjæbne. Men så tog han til at blive grætten. — Og tilslut blev han så sint og urimelig, at ingen turde komme ham nær. —

Imens rusled Hustruen intetanende om oppe på Værelset og kunde ikke fatte, hvad der gik af Manden, da hun hørte, han havde lokket en Ranglehund ind i Gangen og rundhjulet den. — Men det blev nok ikke dermed. For Folk jaged han af Gården, skjeldte og smeldte, tramped efter Katterne, indtil nogle af Folkene en Dag kom og bad hende så mindelig om at snakke han Far tilrette. — For han Far var ikke sig sjel lig. — Han Far, som da ellers var så ræsonnerlig en Mand. — Og hun loved at lægge et Ord ind for dem.

Hun kom med Barnet på Armen. — Neitak, han brød sig ikke om at befatte sig med slige, som ikke var skjelligt Ord at få af. Neitak! — «Men — vil du gå op med Ungen så!» kom det bråt. —

Hun gjorde det og kom tilbage:

«Gudbevares for en Busemand det er blit af dig da, Winkel!» —

Da kunde han ikke andet end le han heller. —

«Er det virkelig sandt, du er blit så slem i det sidste?» spurgte hun.

— Om det var sandt? Hm, ikke efter hans Målestok. — Tilpas til dem allesammen, Skurkene, som drak sig fulde på Festen ifjor. — Og Ramstadkrug, som var Skyld i det — Kjeltringen. — —

«Bedre du havde sagt fra dengang end nu efter et År.»

— Æsch, Kvindfolketøis! Bedre sent end aldrig, vidste han. —

«Hvordan er du blit slig da, du, som var så snil før?»

— Hm, han havde vel knapt noget at være snil for nu. —

«Du, som har fået sån en nydelig liden Gut.»

— Pyt — blås med den! —

«Er du ikkenoe glad i Lillegutten, du da?» spurgte hun stille krænket.

— Jo Kors da, han var glad nok i ham. —

«Han er og blir nu den søteste, han,» fortsatte hun endnu fornærmet og vigende rent ud ifra Sagen. — «Jeg får gå op igjen, jeg.» —

«Ja, det er så!» bruste han pludselig ud. — «Jeg skal få gå her som det femte Hjul til en Vogn. — Rigtigt ja — rigtigt.» —

Hun blev forundret stående:

«Er du jaloux på Lillegutten, du da?» — Og halvt ærtende: «Nei, tænk — være jaloux på Lillegutten!» —

— Æsch, var det ligt! — Jaloux på sån en liden Dr .. pose! — Men hun tålte det ikke selv, aldrig at trække frisk Luft — — Et halvt Snes Barnejenter. — Var det nok? —

VIII

I Winkels Dagligstue fyldtes det ene Hjørne af den gamle Støbejernsovn, som hun syntes Winkel ligned. Den var firkantet og bred, sammenføiet af store, fingertykke Plader. Og på den ene nogle knudrede Figurer i Basrelief, forestillende Doktor «Factus» spillende Femkort med Fanden. Men tversover var sprunget en Revne, hvorigjennem Ildskjæret tegned en blodig Snor henover Gulvet eller over den, der sad inden Rækkevidde. Det blev da Gerhard Winkel, når han Frostaftenerne havde tyet hen i Kroken. —

Det bragte hende undertiden til at sige:

«Winkel, å flyt dig lidt til Siden! — Du blir så fæl med det Arret over Kinden.»

Og ham til at svare:

«Hø! Du kan tro, jeg er en gammel Veteran fra Syttiårskrigen, jo. — Jeg sidder godt jeg, Ven min.»

Han lånte Hårnåler og kradsed i Piben, som altid vilde slukne — kosed sig lunt over den og over endel gamle Historier, slige, som hørte Gården til, og som han vidste vilde dø med ham selv. — Hun hørte dem med et halvt Øre, sad mest og tænkte på, hvordan Lillegut havde det oppe i Vuggen sin. — Nå, han havde det nok godt, og Pigen sad hos ham. — Men se ham, når han var vågen og lå ved Brystet, den lille, tykke Truten, så grådig. — Se ham, når han sov, så buttet og god og rød i Kinderne, med Udtryk som en liden, liden Hvalp. — Se og se ja, aldrig blive træt — Lillegutten! —

«Der siges,» sagde Winkel, «at når Gården her har fostret en forskruet Slegt, som sjelden blir lykkelig, så har en lei Afstamning Skylden — ikke det, at her er for afsides til, at nogen kan lære håndtere Livet. —

Der er et Sagn, at langt tilbage i Tiden indgiftedes en Pige, Datter af en Mand, som bodde nedenfor Gravene herborte. Det havde været så småt og armodsligt med dem, at de til Brænde brugte Bord af halvrådne Ligkister, slige, ved du, som Graveren ofte graver op, — og over den Veden både kogte de Grøden og stegte Lumper nedpå. — Og så fik Stakkarne Ord på sig for at være Varulve, du. — Neida, hun kunde ikke lade Kirkegården være, selv efter hun kom hid og havde både i Hæk og i Sæk. — — Hun skal gå igjen derborte den Dag idag, siges der også. — — Åja, Sagn er Eventyr, og Eventyr er Opdigt!

— Så skal jeg heller fortælle om Bedstefars Onkel, Major Winkel, da han som pensioneret leved her på Gården med sin Kone og en Husjomfru, hende, Gudherren slog med sin Hevn.» —

«Men Winkel,» kunde Paula få Lyst til at modsige, «Vorherre hevner vel ikke — men straffer.»

«Hevnen og Straffen har samme Rod,» siger Winkel. — Der straffes med koldt Blod, men hevnes i Vrede. Hvor ofte står der ikke: Og Guds Vrede optændtes. — Men der Vreden optændes, der slår også Hevnen. —

Nå, det var da Majoren! — Han var en lang Mand med krokete Ben og stram som en Tinsoldat over Skuldre og Ryg. — Majorinden var liden og rund med Engageanter om Håndleddet og Fiskebensskjørt.

Ja, de leved som gamle Folk sig hør og bør et pent Liv, i bedste Forståelse såvel med Vorherre som med hinanden indbyrdes. — Og Husjomfruen, Karine hed hun vist, var en udmerket Madlaverske, så fremsynt i Husvæsenet som få. — — Det var Tider dengang, Veslemor! Tjenerne kosted omtrent ingenting, Føden endnu mindre, på Sydflotten stod Linakeren så blå som et Stykke Sommerhimmel. — Så kunde nok Kontanten bli både drøi og lang. Jajaja!» — Winkel fortabte sig i Betragtninger, mens han tændte en Flis ind i Trækhullet og suged Piben op. Fortsatte så:

«Borte på Hagan var en liden Hytte, hvor en Smed, Ranner hed han, havde Tilhold. — En lei en Fark, som lusked om ved Nattetid og gjorde Fortræd og om Vintrene var borte som Svartekatten i Mørket. Der mentes forresten, han lå på Krybskytteri i Sætrene da. —

Så en vakker Vår hændte det, at Rannersmeden ikke kom igjen. Og da Majoren skjønte, at Folk brød sig lidet om at bo i Rannerhytten, gjorde han den ligesågodt om til Kjone. — Men det skulde han nødig gjort. — For ret som det var blevet Sommer, gik Smeden i Bygden, gnistrende gal over det Pudset, Majoren havde spillet ham. — Desuden vidste han at fortælle om noget derbortifra Kjonen, så nøiagtig også, at Folk både korsed sig og vred sig i Latter. — Og da Karine, Husjomfruen blev tyk, og tykkere for hver løbende Uge, vidste alle, at Majoren var impliceret.

Derfor havde også mange Moro af at gå og spørge: — Åneida, hun var så pen og uskyldig, — skulde hun få Barn, hun, var det med hende som med Jomfru Maria da? — Når hun siger det, er det nok så, nikked Majorinden og lånte hende et Fiskebensskjørt. Men en Dag, Karine stod ved Kjøkkenbænken, fór et stort Lyn ind gjennem Vinduet og slog hende overende. — Hun sutred et par Gange, der hun lå, tog sig til Maven og var stendød. De, som bar hende ud, kjendte, at Fosteret rørte sig, men — sagde de siden — de havde tiet, fordi de ikke turde lemfældiggjøre Vorherres Hevn. — —

Det var det.

Nu — med det samme, jeg snakker om Hevn, skal jeg fortælle om Bedstemor min, som skjønt Prestedatter var sån en Rasmus af en Kone — og ikke vilde låne Husrum til en bleg og forsagt Mand, som en Uveirsjulekveld kom ind i Kjøkkenet. Han så så mildt på hende med et par så forunderlig lyse og deilige Øine og bad endnu en Gang, om han bare kunde få ligge i Høgulvet. — «Nei!» — svarte hun, hårdt og bistert. Da rørte Fremmedmanden ved hendes Skulder. — Og han ligesom gled bortover Gulvet og ud af Døren. Tjenerne snakked om ham senere. — Ingen havde seet ham komme tilgårds og ingen at gå.

Men Bedstemor, hun blev lam og skrøbelig lige til sin Død. —

Guds Lov — og Straf — og Hevn — er mangfoldig. At læse i Menneskenes Lovbøger, det er fortrøstningsfuldt det. — Der er jeg sikker på aldrig at have forbrudt mig. — Menneske og Menneske imellem har jeg ingen Læk og ingen Lyde. — —

Tænd Lysene, Paula — Veslemor, er du snil! — — Ja, så kan du få Lov at se til Gutungen.» —

Gerhard Winkel tog Kristian den 5tes norske Lov, ved Casper Peter Rothe, ned af Hylden og gav sig tilfreds til at studere dens Register over Ret og Misgjerninger. Omfavnende Lyset holdt han Bogen langt fra sig udover Bordet.

IX

«Dugg faldt,

og Dugg smalt

i Herrens År —

Lod intet Spor tilbage»

— så siger en gammel Versestub.

Og Tid forløb.

Og lille Dag han vokste. Begyndte bore Næsen ind i Moderens Bryst og lege sig med det. — —

Og lille Dag han vokste. Stabbed ørliden og blid om mellem alt det ældede, der Barneskridtene lød ødslige og forbausende, hvad enten de snubled på det kvistede Kjøkkengulv eller rendte insektagtig afsted inde i Stuen, hvor det skråned. — —

Og lille Dag han vokste. Lærte pludre og snakke og gjøre Grimacer, altimens han fik ret Næse og Smilehul i det ene Kind.

— Om det så var Brødrene, orked de ikke gå ham forbi uden at smelde med Tungen eller knipse med Fingrene. Og Gutungen knipsed, jepte og smeldte igjen, rent rabalsk af Legenhed. — Men falsk var han — erklærte de — falsk som skreneste Flødeskummet. — Slig han nu kunde stå og se Jon op i Ansigtet, så smørblid, for ikke at sige noget andet, at Jon følte sig ganske rørt og smigret. —

«Nei, den Vorten din er fæl, du,» sagde han pludselig. — Og slig han nu klænged og brydde dem med alt; indtil han ikke havde Brug for dem længer: — «Gå med dig, du stugge Onka Pirk,» hed det så, — «du ækle Onka Jon.» — Det var Takken. Og ofte kunde Brødrene blive ganske hadefulde i Øinene. Men ved Leilighed vidste altid den lille at insinuere sig påny. — «Det er hans mindste Sag at gjøre sig lækker,» sagde de, og en Brod fra den lille rødkindede Dag blev nu altid siddende igjen.

Og det var vist — mangfoldig var han: Brød sine Tinsoldater istykker, kasted Sten på Gåsungerne, skar engang op en hvid Mus med en Bordkniv. — «Det er Juleslagtning, tønner du,» sagde han snusvigtig. Men han kunde angre sig ganske syg, når det gale vel var gjort.

Gerhard Winkel skubbed ham fra sig, når han var ulydig: — «Du er et arge Trold af en Unge,» sagde han ærgerlig, men le lidt måtte han nu alligevel.

Gerhard Winkel kunde også sidde lange Stunder og se på sin lille Søn, lade ham ride Ranke og lære ham rare, gamle Regler: «Og han Las og han Mas gik til Lottane By.» — «Det er en egte Kjærlighedsunge, du Paulamor,» lød det da faderstolt. — «Men mig ligner han neigu ikke mer end Katten,» kom det efter. «Det må være dig da.»

«Han ligner nok ikke hverken dig eller mig,» sagde Paula smilende, «den lille Fyren — lunefuld og søt som Kjærligheden selv.» — Hun fik altid den samme Trækning om Munden, hun, når det gjaldt Barnet — noget henimod en syg Lykke. — Hun var da også den eneste, den lille Balstyring lod til at være glad i. — Han hængte hende i Kjoleskjørtet både sent og tidlig, såsandt han fik Lov af Faderen. — Og det var, som hun ved sin Kjærlighed formådde lægge en Dæmper på hans Vilterhed.

— Ofte tog hun ham med sig ud, og de vavred hist og her over Markerne, mens hun lærte ham Navnene på Fugle og Trær — og aldrig at træde på skinnende Kryb. Og hun bar ham på Ryggen, når han blev træt.

Borti Åslien, der de gule Vårblomster lyste Side om Side, og Sevjen randt under Siljebarken, der skar hun mange Kviste, bredte sit vide Kjoleskjørt ud til Sæde for Barnet og laved ham Fløiter, små og spinkle som hans egen Lillefinger.

Men som de sad der, hændte det tidt, hun bøied sig ned over Barnet og snakked sådant, der lidet kom et Barn ved, monotont og sørgmodig, som den, der ingen Fortrolig har, kritikløst kan snakke med en Hund, en Kat, en Kanarifugl.

«Jada — jada — vi har det jo bra Dag efter Dag og År efter År — at det bare måtte vedvare, Dag — at ingenting måtte hænde, der gav os Længsler efter andet — og at du aldrig måtte blive stor, lille Dag, og reise fra Mor. — Herregud også — hvad vi giver af vort Hjerteblod, vi Kvinder — det være sig til en Mand eller til et Barn. — Manden kror sig af det, og Barnet lever af det. — Og mister gjør vi det hele den Dag, de reiser bort — Manden styrket i Troen på sig selv — Barnet, det voksne, styrket mod Liv. — Og en anden Kvinde får, hvad den første gav. — Å ja ja, den evige Stofveksel af Kvinders Hjerteblod til Kvinder gjennem Mænd! — — Så skal jeg vel også sidde alene en Dag, og Aspene klapre som af Regn igjen. — Nei, lille min Dag være Barn bestandig.» — Og hun blev lykkelig ved Tanken: — «Lille min Dag har længe igjen.» — — Hun kyssed Gutten, så på ham stort og varmt og spurgte for at lege med ham:

«Hvad er i Mors Øie da, lille Dag?»

Og i det blanke Veir speiled Gutten sig selv i de blanke Øine:

«Lille Dag er i Mors Øie.»

Når Gerhard Winkel gik ude på Gårdspladsen, holdt han stundom Hånden for Øret og lytted. Det var en Evindeligheds Siljepip borte fra Åslien. — I alle Tonarter lød det, som en vibrerende Flageoletfløite undertiden, så melankolsk og skjært gjennem den glædesyngende Vårluft. —

Gerhard Winkel vidste, fra hvem det kom — og han smilte trygt for de to.

X

«I Treskemaskinen,» sagde Brødrene, «blev sandelig lagt både Penge og Forhåbninger.» — Og at Treskemaskinen skulde komme var en stor Begivenhed på Gruvang.

Før havde nemlig Folkene stået fra Klokken seks hver evige Høst- og Vintermorgen og banket Kornet ud med Pleiel, en Skik, Winkelerne nok havde bibeholdt sin Levetid ud, havde det ikke hændt sig slig, at en smart Agent en Dag var dukket op og havde præket og overbevist så længe, at Handelen til syvende og sidst blev afsluttet.

Så stod de da allesammen opstillede ude på Trappen, da den kom trukket på to Vogne opigjennem Alléen, hver Vogn efterladende sig to brede, dybe Spor i Sandet. — Jon og Perikles svansed geschæftig afsted for at tage den nøiere i Øiesyn, og Gerhard Winkel satte sig også i Bevægelse. — Nu den vel var kjøbt og betalt, var de alle vel fornøiede, kunde bare ikke blive enige om, hvem der først havde givet Stødet dertil. Paula blev stående alene tilbage med Gutten, reserveret og alvorlig:

«Det er et stygt Dyr,» sagde hun. — «Pas dig!» — Og Gutten gjemte sig bag hende, mens han nysgjerrig titted frem ved Siden. — Den var slet ikke noget styg, syntes han — fint gulmalt med røde Kanter. Og røde Stænger med Knuder på lå der også — frygtelig rart altsammen! — «Did skal jeg springe hver Dag,» sagde han ærtende. Og hun slog til ham for første Gang i Livet.

Treskemaskinen blev veltet ud og ned i Hullet, som var gravet nedenfor Låvebroen, — og Mændene blev holdende til der, letted med Jernstører og Løftestænger, hujed og måted den hele Ettermiddag. De var også kommet i Tanker nu om noget efterglemt Korn, som heller ikke var så ilde at få tresket afveien, før Musen spiste op Kjernen, eller Årets Avling kom ind. Følgelig måtte Maskinen igang — og det på røde Rappet.

Næste Morgen var de da oppe med Solen, mased og plundred uafladelig. Ud og ind bar det efter Skrujern, Hovtænger og Taugstumper, uden nogengang at lukke Dørene. Paula hørte helt ind i Stuen, hvorledes det gik under stadig Parlamentering derborte, Perikles's Skravl og Gerhards Høhø, når Jon gjorde noget forkjert, alt tilhobe krydret med tørre Vitser i Pauserne. — Hun ønsked, hun havde været derborte og leet af dem. Men en slig Tyngde var over hende. Samme Følelse omtrent, som gik hun en stor Sygdom imøde.

Så — endelig blev da Heste spændt fore, og det tog da til at surre og sarre hos dem. — Og ind kom de i Følge om en Stund, rysted Trøierne sine ude i Gangen og skulde have Eftasværd, nystegte Vafler, som de havde betinget sig, og — «Jagu tar vi os nu en Tår i Kaffen,» erklærte de.» — Ja se, nu kunde de afskedige den ene Gårdsgut, da en Guttepøik godt klarte at kjøre Maskinen. — Kanske med Tiden Hestene blev så vante også, at de rusled rundt af sig selv. — — Mændene rafled om sig, snakked og åd, og hun forekom sig selv styg, som ikke glæded sig med dem, der hun stod og så ud af Vinduet. —

«Uf, den Duren liker jeg ikke.» Og lidt senere: — «Det er Hesteplage.» — Og tilsidst taget ind under en dump Skygge: «Det er ondt — ondt, siger jeg.» Og hun gik langsomt, næsten slæbende, og med bøiet Hoved ud af Stuen.

Det regned nogle Dage, og efter den regnfulde Sommer steg Vandet i hver Bæk og Kulp. Gårdsbrønden flommed over, og Hestene for Treskemaskinen sjapped rundt og rundt i en bundløs Søle.

Den unge Frue småfrøs om Dagene — fordi det var huskoldt, sagde hun. — Og Støbejernsovnen med Doktor Factus måtte til, uagtet bare August Måned var inde. Den blev usund hed og osed af gammelt Støv. — Hun tænkte at sidde med Fødderne på Ovnspladen og varme Fingerspidserne i Trækhullet, men formådde ikke være rolig så længe. Hun måtte finde noget at ordne med, fra Stuen ud i Kjøkkenet, fra Kjøkkenet ud i Kammeret, hvor Winkel sad i Samtale med en Mand, — fra Kammeret ud i Gangen, kom i sterkere Frost, blev gående nervøs om inde i Stuen — havde ikke blivende Sted. Falder i Tanker over Smågutten, som vel var gået træt af at trippe hid og did med hende. For hun ser ham ingensteds.

Og hun gløtter på Dørene og kalder.

«Han var her nu netop,» svares overalt.

Men hun finder ham ikke. — Uden at det falder hende ind at være angst, føler hun noget bristefærdigt ved hver liden Nerve i sig, idet hun går ud på Trappen, og —

«Se så, der står han,» tænker hun med ett, ganske isnende rolig, som hun opdager en liden Fyr på Låvebroen, og hun råber ikke. Men Barnet, som straks ser Moderen, blir ræd, fordi han havde været ulydig, og vil skynde sig til hende. — Hun ser ham sætte sin lille Fod lige på Sammenføiningen mellem Stængerne, som river ham med sig. — En blød, rædsom Lyd — et Skrig, jamrende, langt: «Mo—o—or!»

— Og hun besvimer ikke, men styrter frem over Gårdspladsen, Blikket stivt fæstet på det, der ligger halvt under Stangen. — Ved ikke, enten Maskinen er stanset eller ikke. — Griber med begge de smale, hvide Hænder om Jernstængerne — bryder — kjender varm Væde over Fingrene — bryder igjen — stønner, en eneste Gang — og Legemet krummes — og Stangen springer.

Så tager hun sit kvæstede Barn, i hvis Ansigt hun ser to smertetunge Øine lukke sig, og bærer det tilbage. Lægger det fra sig på Sofaen — henter Egtefællen, som endnu sidder i Passiar med Bygdens Ordfører — peger: «Der ligger han!» Blev stående og se, hvorledes Barnet i svag Dødskrampe spidsed sin lille tykke Mund. — Og siger så stille:

«Han havde nu sin egen Måde at kysse på, min Dag.» — Knuger sig for Barmen i et Minde, som klargjør:

«Nu blir Dag aldrig stor!» — Og tumler omkuld.

XI

Da hun vågned, spurgte hun som vanlig straks efter Gutten.

«Han har ikke ondt længer,» lød Svaret — som bragte hende til at se så forbauset på dem:

«Skulde da lille Dag havt ondt?»

«Ja.»

Hun stirred forvildet et Øieblik. Så — i et Lyn erindred hun. Og hun skreg, tog sig med begge Hænder om Hovedet og skreg igjen, skingrende afsindig — skreg og skreg. — — Spurgte så pludselig med Håb i Øinene:

«Lever han?»

«Ja, hos Gud.»

«Hos Gud,» gjentog hun mat. «Hos Gud?» Og pludselig lo hun, så de fór sammen, sprang op, ud af Døren og Trapperne nedover — gjennem Porten. — — De hørte hende stønne henover Gårdspladsen og trodde, hun vilde hen til Ulykkesstedet. Men det bar forbi, og — et Plask, der så de en hvid Skikkelse forsvinde i et Skumsprøit midt udi Brønden. — —

Hendes første Ord, da hun atter åbned Øinene, var Bebreidelser, fordi hun leved. Hun fik Sovepulver, men ynked sig og gråt i Søvne, snakked om Gutten og Treskemaskinen, leved Ulykken op og op påny, led umenneskelig og kunde ingensteds komme.

Der gruedes for hendes Opvågnen, og et fornyet Selvmordsforsøg antoges sandsynligt.

Men hun blev magtstjålen af Feber og Opkastelser, og Doktoren konstaterte en Hjerneaffektion, mulig med Døden til Følge.

— Imens fik Winkel Barnet stedt til Jords, og ingen ydre Rørelse kunde merkes i hans storskårne Ansigt med den tæt tilknebne Mund. — Sorgen han lukked ind i sig, den der verked og gnog både Dag og Nat, den holdt han dog for ringe i Sammenligning med den, der videre trued. — Og Winkels brune Hud blegned Dag for Dag, slig han sad inde ved Sygesengen og iagttog hver liden Muskeltrækning hos hende, eller nede i den mørke Stue, nærmest til Vinduet, bladende i en svær, messingbeslået Bog, hvis gulnede Pergamentsblade alle bar Merker efter Winkelers brede Fingre. For nu trøsted ikke længer Kristian den 5tes Norske Lov Gerhard Winkel. Og der han gik og stod, gik såvel Brødrene som Tjenerskabet afveien for ham. —

Om Gerhard Winkels Bønner hørtes? — Havde han vidst hvorledes, havde han neppe bedt dem. — Men Sygdommen tog en uventet Vending, og en Dag så han virkelig sin Hustru komme nedad Trapperne, vel dødsbleg endnu og med indsunkne Øine, men omhyggelig påklædt og rak i Ryggen. — Og der gled et stort Lys over hans Træk, idet han rakte Hånden frem og bød hende velkommen tilbage. Hun fremmumlede et Tak og gik ud på Trappen. — Der var noget automatisk ved hendes Gang og Måde, som minded ham om deres Egteskabs første Tid, og han satte sig ligeoverfor hende, iagttog hemmelig, hvorledes hun med god Appetit spiste endel halvmodne Plommer. Som Blikket streifed Låvebroen, gav det et Ryk i hende. — Den ulyksalige Treskemaskine var dog borte, og Hullet igjenfyldt. —

«Her er blit så rart og lydløst,» sagde hun sagte.

— Ja, det var så, det.

«Men Brødrene?»

— Flyttet til Nebruget for et par Dage siden. —

«Og — og» — et Spørgsmål blev siddende så underlig fast i Halsen.

— Jo, det var ordnet altsammen. — Winkel sænked Hovedet med Hånden over Øinene. Hun blev stirrende ud for sig, sygt og åndsfraværende.

Men i de tunge, mørkringede Øine flakked Feberen. —

«Du Winkel,» sagde hun, «hvorfra kommer det egentlig, det, Livsblinket i Livsmørket? Fra Djævel eller Gud? Er det Galskab, tro — eller er det Natur — eller er det Opblussen bare mod — Død — Undergang — — hvad ved jeg?»

Winkel så kun op på hende.

«Har du noget at lade mig gjøre da?» spurgte hun. «Meget. Jeg må arbeide, tror jeg.»

— Jo, Husstellet, forstod sig.

Hun strøg sig over Panden, smilte næsten, men svagt, ironisk, som Solglimt en Efterårsdag. —

«Ja, du Winkel, den, der kunde koge Savnet bort i en Gryde!» — —

XII

Imellem Stammer af Løn og gamle Rosenbuske dannedes Havens eneste Lysthus, der Bænkene var farvet af Veir og Vind og fugtiggrøn Moseskimmel. Der var et Dueslag uden Duer. Og der var et Bord med en vældig Gråstensplade, hvor Sollyset lå drysset som gulnet Løv.

— Men som hun sad der og broderte, Paula Winkel, så hun sig ofte om, lytted, kikked under Grenene. — Stundevis herjed Sorgen, og stønnende trykked hun Hænderne mod Tindingen. — Stundevis stilned den af for Tanker, der drev en vekslende Uro gjennem Blodet. — Eller hun blev apatisk stirrende, der Sollyset faldt som levende Gløder, tændte Ild i Broderiets røde Blade. Der kunde også falde en Skræk over hende, noget som en Klo i Brystet.

— Men en Dag hørte hun alligevel ikke, at et Menneske kom:

«Paula!»

Og hun vak, uagtet Stemmen var lav. Hun skalv, idet hun reiste sig:

«Ove!»

Ove Munk havde en Jagtret i Winkels Skog at spørge efter.

Og Ove Munk bar ved sin slanke Lænd et underligt Våben. Det var en kaukasisk Kinschal, krumbladet, tveegget med Trolddomssten i Skjæftet. — Jo—o, der havde rundet Blod, varmt rygende Dyreblod med Lugt som af brune Piger. —

Han havde faret videnom i Mellemtiden, gået på Jagt, studeret både Mennesker og Dyr, smidige Lemmer i mangeslags Hud, fra bløde Dyrs til solgyldne. — Han lo sin lave Latter: Nei, han havde nøiet sig med Dyrehuderne derhjemme. Og — sit Tigerskind satte han høiest.

Ove Munk havde mørkfalden Lug over skyggesamlende Øine, de, der snart bad så mygt om Forladelse, snart trued lurt som en Slanges. Og Munden var bred og fugtig, som havde den kysset hver Nat i sit Liv. Ofte fornam hun Ordene derfra som skjulte Kjærtegn. — Winkel der ved Siden blev som en Stolpe, syntes hun, en Matrikulpæl ved Siden af levende Blod. Men det gjorde hende næsten ondt.

Den Winkel er en Gråbonde, tænkte Ove Munk, borneret og tvær. Alligevel fremkaldte enkelte Ytringer en viss Beundring hos ham.

«Min Skog er fredet,» sagde Winkel, «og Dyrene ved det. For kommer der ikke svømmende ofte hele Bølingen af Elg over Vandene til min Skog. Så får jeg vel ikke svigte dem iår heller.» —

Men om Rævehiet blev de tilsidst enige. Ove Munk kunde få Lov at udrydde den Mikkelfamilen. Men intet andet. Slet intet andet.

Ove Munk søgte at indlede en Samtale med Gerhard Winkel, spurgte efter Bygningens Alder, snakked om Skogen og Kornhøsten, alt, han i Øieblikket fik Tag i, uden at det dog lykkedes ham at fremlokke noget Smil i det tunge Alvorsansigt. Desuden brød Gerhard Winkel af om en Stund:

«Ja, sid dere bare,» sagde han, «jeg har noget at efterse, jeg. — Det er godt for hende at snakke lidt med andre end mig,» henvendte han sig til Munk. — «Lidt Adspredelse nu. — Kom igjen, om De synes.»

Og Gerhard Winkel rusled sin rolige Gang.

— Som Paula Winkel syed på sit rødbladede Teppe, blev Ove Munk ofte siddende hos hende derude i Lysthuset. — Snart gled Samtalen let og flydende imellem dem, og de snakked om løst og fast lig Folk, der for første Gang snakker sammen og finder Behag deri. Men snart sænked deres Stemmer sig ned til en lav Hvisken, den de måtte bøie Hovederne tæt sammen for at høre. Og når Ord fanged — Pauser — Stilhed — Suk. Så stille, at de hørte det gamle Londonerur kneppe indi Stuen.

«Ja, det var jo netop dette med Smilet, Ove — Trangen efter Smil, og alt det, som var vakkert i Verden.» —

«Håhå, Paulalille, den Trang har vi nok endnu. Hvem elsker ikke Livsens Smil, tror du?»

«Men jeg elsked det for meget, Ove. Derfor kanske blev det hele kun Smil, som forrådte. Livsens Judassmil.»

«Men Paula!» —

«Nei, kjære, jeg bebreider dig ingenting. Du var ung, skulde se Livet. — Jeg var nok meget yngre, men en Kvinde bare. — Det fik vel ikke hjælpe, om jeg tabte Glædesevnen.»

«Om du fandt den påny?»

«Det ønsker jeg, Ove. — Netop jeg. Men Winkel — Gerhard Winkel — synes du ikke, der er Tyngde bare i Navnet? — Og sligt Hjerte han har.» — —

«Kan han dåre dig i Lyst, Paula?» spurgte Ove Munk. «Kan han trøste dig i Sorg? — Og du,» tilføied han, «har du ikke også en Smule Pligt ligeoverfor dig selv — — og mig? — Vented du mig forleden?» spurgte han. «Nei, du gjorde ikke.»

«Jo, jeg gjorde. Havde ventet i Dage allerede. — Vågekonen fortalte så tilfældigvis, da jeg var syg, og —»

«Så blev du frisk?» —

«Åja!»

«Jeg trodde, kanske du var blit fed og hverdagslig nu — en Madame med snavsede Unger. — — Vilde se. — Tænk du, Paula — du, som var og er søt og deilig og slank som en Mynde.» —

«Og har såsandt ingen Unger, jeg stakkars — hverken snavsede eller rene!» —

«Du er da ung endnu, Paula.»

«Den rare Lampeskjærmen din, Ove — husker du den? Form og Farve, så tilfældigvis, af en Flaggermus med udspilte Vinger. — Jeg så Månen engang under to sorte Skyer, den ligned og — jeg længted.» —

«Blodhunden nedi Porten, ja. — Dump — Dump — slig Glammene dumped sig gjennem Styrtregnet.»

«Om jeg likte? Jo, jeg likte Koketteriet og Lummerheden imellem de røde Lamperne. — Og du selv, Ove, jeg husker, du blev rød i det Lyset, kobberrød, som Djævelen — høie, smekre Satan i Flammeskin, mine Drømmes første Elsker. — Siden tænkte jeg nok ofte: Havde du havt Skjeg på, du, kunde du stået Model til en Judas Iskariot.»

«Da elsked du mig lidet, Paula.»

«Da haded jeg dig meget, Ove.»

«Jeg merked dog aldrig, du var sint på mig.»

«Så sint, at jeg elsked dig af Sinne. — Og da du så drog dine egne strålende Veie, da smilte jeg og lo, mens Had og Længsel ligesom stivned i Blodet og gjorde Verden til Tåge.» —

«Kunde jeg vide — ja, selv om jeg havde vidst — — slig en Synder. Efter en Tid syntes mig det forgangne som en Rus bare, langt borte. Og da jeg siden hørte, du var gift udpå Landsbygden etsteds, så var der jo ikke mer. — Fred med dit Støv, lille Paula! — Jeg mente dog virkelig, du var kommet til Ro.»

«En Ro, ja. — Men jeg syntes, det regned bestandig — indtil du havde været her. — Du med dine Øine, din Stemme. — Om du vendte dig bort — om du gik, Ove.» —

«Kanske holdt du mig alligevel tilbage. Du ser, jeg forsøger ikke engang.» —

«Paula, den Festaftenen, du ved — du gik.» —

«Og havde dig alligevel med. — Om jeg fortalte — —»

«Så rar du er da, Paula! — Du skjælver om Munden. — Sig det, da — sødeste — du kjender mig da.» —

«Den Festaftenen, Ove! — Jo, ved du? — Dig følte jeg — dig så jeg, bag lukkede Øine. — — Og min Søn —»

«Hvad med ham?»

«Ligned dig, Ove.»

«Mig — mig?»

Pludselig glimted det af en stor og skinnende Begeistring i Ove Munks Øine. Han strakte to varme, skjønne Hænder frem over Bordet:

«Deiligste, deiligste du — Kjærligheds Mysterium én Gang — Liv af Livsaligheds Fryd en anden. — Hvo ved? For Sorg må søges Glemsel!»

«Dybt inde i Skogene og ude på store Sletter flagrer Vampyrerne, min Paula. De har Blod i Øinene og Blod om Læberne. — Hver Pore i dem tørster — de suger Marv, de suger Tanker og Forstand.» —

«Smil du, Ove — det Smilet, som dukker sig i Sjælen.» —

«Lilith.»

«Dine Øine, Ove — Djævleøinene.» —

«Lilith — Lilith — din store, smægtende Mund.» —

«Om jeg blev gal, Ove?»

«Nei Paulalille — jeg ved nok: Døden har havt dig — Vanvid har havt dig. Men hvem har dig nu?»

«Ove Satan.»

«Se til at fange de Ræve små, som vor blomstrende Vingård nedtræder.» — —

«Du blev længe borte igårkveld,» sagde Winkel.

«Gjorde jeg det? — Vi så Rævene, og Munk skjød efter dem. — — Om han traf? Det var blevet mørkt, så han fandt dem ikke, og «Rex» er jo Fuglehund bare. — Det er sandelig deiligt der indi Skogen, du Winkel, når man først får Smag på det.» —

«Jeg begynder i Grunden at blive noget kjed den Fyren din,» sagde Gerhard Winkel.

«Hvem? — Munk? — Nå, han kommer her heller ikke mer.» — Hun vendte Hovedet og så ud. — «Nei. Han reiser imorgen.» —

XIII

Høsten flammed over Gruvang Gård i syge, betændte Farver. Og Aspenes fredløse Blade flagred skjælvende til Jorden, mens mørkblå Asters stod stille ude i Haven. Og høit opad de grå Vægge Vildvins slikkende Ildtunger. —

Gjennem det knitrende Løv, som fossed tilside i rustrøde Strømme, lod Paula Winkel sin Kjole slæbe, der hun kom med Hænderne fulde af vilde Blomster i yppigt Flor — store Prestekraver — giftige Blåklokker — gulnede Bregner, fundne i Sumper og Afkroker. Og hun fyldte Stuerne med dem.

Hun dynked også sine Kjoler med Viol. Og hun skrev lange Lister efter Tüll og Chiffoner, så den hvide Hals tilsidst syntes drukne i en Flod af natsort Elegance.

Men bleg var hun, som gjæred Sygdommen i hende endnu, og Feberen jog i Øinene — dem hun dog helst sænked for Egtefællens Blik. Og sad hun ligeoverfor ham ved Bordet med Hånden under Hagen, da slap hun Øienlågene helt igjen.

Og Winkel, som havde ophørt at forundre sig over hendes Egenheder, forundred sig påny, slig han gik der alene — især om Aftenerne, både kjedsom og stur:

«Hvorfor vasser du ude om Kvelden?» spurgte han. «Jeg liker ikke det. Gå ud i Lyse du, Paulamor! Ruller du dig på Mosen, Paulamor? Du behøver knapt gå så fin i Skogen.»

Vel så han ikke tiere Rusk, end sige Barnåle, på hendes sorte Dragt; men Aftenspadseringen vedblev. — Gik han ud i Haven efter Mørkets Frembrud, når Høstmåneskinnet lå og flød over Trætopperne, dannende kulsorte Skygger nedenfor, syntes han ofte at fornemme noget, og han sagde:

«Er det dig, Paula?» Men fik aldrig Svar. —

Der var forresten noget besynderligt den Høst. — Hvorledes Folkene nu kunde gå ud at se efter Æbletyve. — Trodde så sikkert at fakke nogen — for der var noget i Haven — noget levende, som gjorde utrygt under de lave Grene. Noget gløgt, med Øren og Øine, som lurte — man fatted snart ikke efter hvilket. For Æblene hang urørte. — Så vilde man have seet et par gloende Øine engang, og man havde flygtet i gispende Hast — for at komme mandsterke tilbage med Ildtænger og Vedtrær. — — Borte var det. Søkkende borte.

Der spurgtes snart, at det måtte være nogetslags Udyr, som lå og smøg mellem Buskene. For — hvad ellers? — Mindst at nævne sinte Grævlinger, som vilde bide Godtfolk i Leggene — men kanske Gaupe, som i et Sæt kunde sidde med Tænderne dybt i ens Strube — og kanske Ulv — ja, hvem vidste? Huh, fæle, sterke Gråbenen med strittende Rag og giftige Tænder! — — Pigerne, som gik mellem Fjøs og Drengestue sån om Kvelden, skotted forskræmte Gang efter Gang. — Hvad om nu noget tassed i Løvet, lusked efter dem på Klopperne? — «Hu — uh!» — Katuglen, som havde Tilhold i Trærne, skreg også så opskræmt, i hvasse, gnelle Klemt. Og den gled så lydløst urolig, lavt over Tagene, på store, lubne Vinger. — —

«Du skal ikke gå,» begyndte Gerhard Winkel at sige. Hun loved «nei» — og gik alligevel.

Men en Eftermiddag tog han hende ved Håndleddet. — Hun kom til at skjælve i det samme — spurgte dog tilsyneladende fattet: «Nåda?» — Hun lo, skjændte, vrissed sig. — Altsammen prelled det af, idet han leded hende med sig opover Trapperne, og hun så nok, han var strid i Øinene. Blev alligevel overrasket som aldrig i sit Liv, da han skjøv hende ind på Soveværelset og låste Døren af for hende. — Hun stod flau og halvt bedøvet tilbage og hørte Lyden af de faste Skridt forsvinde nedi Gangen. — Gav sig så til rastløs at vandre frem og tilbage over Gulvet — knytted Hænderne, banked sig selv i Panden. — Hun vilde, hun vilde ikke —

Borte ved Vinduet blev hun længe stående, mens Skumringen samled sig tættere og tættere over Have og Skog — og Blikket det tabte sig ind i Buskadsernes Tykning, ligesom baned og sneg sig så lydløst og lavt under mosgrodde Grene, lig et vildsomt Dyr, og det hasted over den åbne Eng langt derborte — og det gjemte sig dybt indi Skogen. — —

Hun åbned Vinduet. — Og Blikket målte. — Der og der. — Jo, det skulde lykkes! — Hun krøb op i Vinduet — Fødderne på Randen nedenfor

— Hænderne efter — og efter — slig, slig og slig — en, to, tre — et Hop — og hun stod nede på Marken. Hørte de dumpe Slag af sin egen Puls — bøied sig — løb. — —

Indi Skogskyggen stod en høi voksen Mand. Han lo og bredte Armene ud:

«Har jeg ikke fanget det vildeste Vildt i Norge?»

Hun blev støttende sig forpustet indtil ham en Stund. Men så begyndte hun sagte at jamre og vred sig langsomt ud af hans Favn. —

«Men hvad går af dig, Paula?»

Hun så storøiet omkring sig, på ham, Trærne, Marken, som skimtedes. Greb ham i Armen:

«Han må have skjønt det, Ove — nogen fortalt, du er i Bygden. — Var jeg gal, du, som sprang og gav ham Vished?»

«Nei, du var deilig. — Men du sprang for sterkt. — Er du syg, Lilith?»

«Ja. Syg og ræd og alt muligt.» —

«Hvil dig hos mig da. — Her!» — han klapped i Lyngen. —

«Ånei!» — Hun listed frem til Skogbrynet og titted:

«Det er ikke lyst der endda. — Men der er Lys nede i Stuen. — — Det bevæged sig vist nu. — Så går han ovenpå. — Nei! — Men hvad tror du, han siger, Ove, når han ser, jeg er borte?»

«Pyt, han tager det nok for godt, siden — — kom da!»

«Tror du, han slår mig, Ove? — Han havde i Grunden Ret til det.»

«Nå — å — neida!» —

Hun sukked dybt indifra, mens han løsned hendes Hånd fra en Gren:

«Jeg er ulykkelig, Ove — kan du hjælpe mig?»

«Men — der er jo ingenting hændt, du. Imorgen fortæller du mig om ham og — ler bare.» —

Hun fik et eget Smil. Rysted på Hovedet.

Da snoed Ove Munk Armene om hendes Liv og Skuldre:

«Husker du Stedet vort nedimellem Bregnerne, du? — Blås i Verden og gamle Egtemager! — Hvem har Ret til dig fra først? — Kys mig nu, Lilith! — Men er du da ikke længer min søte Lilith? En forsagt Kone bare, som stirrer hypnotiseret efter en Talgprås i en mørk Stue. — — Og — tænk du, som kom springende her uregjerlig som en Zigeunertøs. — Se Håret dit, du! — — Kom da — kom, søte, rare.» —

«Nei lad være da, Ove. — Du ved ikke — jeg har aldrig tålt at vide Winkel sint, jeg. Der er Blyvegt i Sinnet hans, det knuger, knuger,» hun slog Hænderne for Ansigtet: «Hvorfor bad du mig komme så ofte?»

«Vilde du da ikke selv?»

«Jo — o — jeg elsked dig jo — og det var så deilig en Glemsel — — men nu får det også være nok.»

Han slap og trådte et Skridt tilbage:

«Muligt, du har Ret.»

Hun ynked sig sagte: «Hjælp mig da, Ove — hjælp mig!»

«Jeg reiser jo alligevel snart — — men kom efter du, Paula!»

Hun så stort på ham:

«Jeg kan nok ikke med at leve i Skam heller. — — Og Winkel!»

«Kjære dig, Paula, du måtte jo tage det, som det var — en Stund ialfald. Men —» han rysted hende i Armen og fortsatte fortørnet — «slig snakked du ikke, du, om der var noget i din Kjærlighed. — — Jo — o, det var nydeligt, om vi nogengang gifted os, kanske blev du mig utro også. — Hvem ved? Kanske med selveste Winkelkallen. — — Undskyld, jeg ler.» — —

«Winkel!» kom det tonløst, «han vilde nok ikke have mig. — — Winkel!» fortsatte hun sterkere, «han er ingen Krybskytte i anden Mands Skog. — Han smyger ikke — han kryber ikke — han stjæler ikke i andres Haver.» — Atter sank Stemmen magtesløs sammen. — «Han trækker ikke Hjerter ud af Kroppene, så de blir gående som levende Lig — og han byr dem ikke Skam som Tak!» —

Hun trådte ud på Jordet, men blev stående midt i Måneskinnet. —

«Paula, Paula da — alt vi har havt sammen! — — Tænk, om du angred!» lokked det indimellem Trærne. — —

«Jeg har havt mere sammen med en anden,» svarte hun utydelig tilbage. — «Angeren — — jo —» — — Så vendte hun sig og slentred uvist hjemover. — — —

XIV

Og Frosten kom. Den bråsved Vildvinens Blade det År, og en Morgen hang de der opover Stilkene, visne, brune, som små forbrændte Filler. — Ude på Gårdspladsen stritted Aspenes grå Grene, mens nede på Jorden deres faldne Pragt gnissed og hven, når den trådtes. Og ude i Haven sad endnu Æbler uplukkede igjen på de nøgne Kviste. — Men de var dog det eneste, der var tilbage, ligesom fra et Eventyr i «Tusen og én Nat», slig de hang der, krystalhårde af Frosten, gjennemsigtige og røde. — — Ellers var Alverdens bladløse Trær som en sammenfiltret Hob af Slanger — syntes Paula Winkel. — Og når Månen skinned bagenfor, formed hendes Indbildning Kors, Bogstaver og onde Ting i Nettet. — —

Og der blev gråt og farveløst over Jorden, som der var gråt og farveløst i hendes eget Sind, der hun gik ensom Dagen lang og lå ensom om Nætterne. Da Winkel flytted ud, havde hun ikke turdet spørge om Grunden. — Hun følte sig til Stadighed så feig og lammet, siden hin Gang Reaktionen var kommet over hende. Og dog — ligesålidt som Winkel havde gjort Klapjagt på Udyret i Haven, ligesålidt havde han stængt Huset for hende, da hun kom, eller været brutal, eller brugt stygge Ord. Heller ikke havde han fundet på at spigre igjen Vinduet for atter at stænge hende inde. — —

Gerhard Winkel havde istedet stængt af for sig selv. — Han ænsed hende ikke, når hun kom,

— så ikke på hende, snakked ikke til hende mer end høist nødvendigt, og da koldt og affærdigende. Og hun toges af en Skyhed for ham. Mødte hun ham i Gangene, smøg hun sig uvilkårlig ind til Væggen, — skjønt hun vidste jo, han ikke lagde Merke til hende.

Det eneste fortrolige Ord, hun opnådde af ham i lange Tider, var engang hun kom ind, og han sad alene i Stuen. — Han så tungt på hende:

«Jeg tænker på Dag, jeg.» — Og der hun stod foran ham i sin lange, feiende Kjole, fik hun en Trang til at trøste. — Hun strakte allerede Hånden ud for at stryge ham over Håret som — forekom det hende — i gamle, gamle Dage. — Men hun trak den til sig igjen, voved ikke. Istedet trådte hun nærmere — smilte. — Men Smilet blev mat og usikkert som Veiret udenfor. —

«Jeg skal skaffe dig en ny Dag.» — Han så ligegyldig forbi hende og sagde ikke mer. Hun orked ikke.

— Når Regnet trommed imod Ruderne, og Vinden kylte de sølede Blade indad Gangporten, så de tasled mod selve Stuedøren, tænkte hun ofte på de forrige Senhøstskvelder, da Winkel havde siddet i Ovnskroken så hyggelig med Piben og alle sine rare, gamle Historier — og — Herregud! — Dag lå og sov oppe i sin lille Seng. — Hvor hun egentlig havde været lykkelig dengang. Og ingenting havde manglet, undtagen det hun selv fandt på.

Nu sad Winkel aldrig i Ovnskroken. — Om han nu fandt Minder ved det, han også! — Borte ved det runde Bordet midt i Stuen sad han og læste i nogle forældede Verdenshistorier ved Skinnet af en elendig, hjemmestøbt Talgprås — for slig havde han brugt som Gut —, og begyndte Øinene at svide, pleied han kun sidde og stirre ret frem. — Det var en stor Lettelse da, dersom Jenten kom ind og meldte nogen, som vilde snakke med ham. — Det eneste, han uopfordret kunde oplukke Munden om imellem, var sin Mor, men mer ud i Veir og Vind end til hende i Langsofaen:

«Det var en hæderlig Kone, det, jevn og tro, som Dagen var lang. Jeg husker godt, hun havde grå Øine og Håret kjæmmet bag Ørene. — Og sånne gode, arbeidsslidte Hænder. — — Å, Gud evig velsigne hendes Minde!» — Og han strøg sig hastig med Håndbagen over Øinene.

Men Paula sukked sagte borti Mørket. Hørte han det, kunde han se didhen og gribe sig i at sige noget.

Det hændte en Gang, de sad således sammen i Skumringen, at det brast lyst ud af hende, næsten mod hendes Vilje:

«For et mægtigt Hoved, du har!» —

Men han lod det gå sig forbi. — Og atter faldt Tausheden sammen om dem som en stor kvælende Byrde. — Hun undred sig ofte senere over, hvordan hun egentlig var kommet til at sige dette til ham, som ignorerte hende bestandig, og over, at hun ikke før havde seet det.

Når hun lå vågen udover Natten og hørte Stygveiret ruske mod Hushjørnet, og hun skyggeræd krøb sammen under Dynen, forekom det hende næsten, som lå hun i et stort, øde Udhus, — og i den hele, vide Verden var der ingen Trøst eller Støtte at finde. — Vendte hun Tanken mod Ove Munk, gjennemstrømmedes hun ikke af nogen mild Varme, end sige da nogen syg Attrå som før, såmeget mindre som hun snarere fyldtes af en Bitterhed. — — Sorgen over sit Barn var hun istand til at skyve fra sig ved Tanken på det nye. — Men hvad der havde begeistret hende, den Gang hun leved og snoed sig i Ove Munks Arme, stod nu for hende som forvitrede Fantasier fra en langvarig Sygdoms Krisis. — Ofte forekom hende også hele Verden som en slimet Brønd fuld af Grønske. — Hvorfor havde de ikke ladet hende dø? —

Blæsten, den skreg som Katter, og som Hunde, der uler mod Lig. — Stundom surred den som en Treskemaskine — og stundom hørte hun et langt Jammerskrig — Mo—o—o—r! — Og den knegged nedigjennem Ovnsrøret. —

Og der lå hun midt imellem alle Mørkets lange Arme, som vifted koldt og vilde klaske hende med Fladhånd på Kinden. — — Borterst ved Gangen lå Winkel. — Om hun kom, kanske vilde han pege på Døren og fortælle hende, hun kunde brænde Lys. — Men kanske han også blev blidere — bare hun orked udsætte sig for Nederlaget!

Alligevel — det var den eneste Tanke, som var hende god, og den sidste, når de andre Tanker floked sig sammen til Søvn. —

«Tænk, om Winkel blev blid igjen!» — Da skreg ikke Blæsten længer så stygt — der kom snarere nogenslags Melodi i den, syntes hun — en bleg, høitidelig Sørgesang, som steg og sank. Og tilsidst svandt den så mildt ud i Mørket og Natten — — —

XV

Imens havde Brødrene ruslet sin egen Gang borte på Nebruget. Og til en Begyndelse havde alt gået såre vel og bra. I den lille, gammelagtige Hovedbygning, hvis første Etage kun bestod af Kjøkken og Stue, eftersom Resten optoges af en lang Gang, der strakte sig rundt hele Huset, benytted de Stuen til Dagligstue, Spise- og Soveværelse. Ude i Kjøkkenet sov Bolette, og oppå Jordgulvet i anden Etage holdt Hr. Anders til. — Bag Schatolklaffen lå Testamenterne færdigskrevne, medens Arvingerne gjorde sig Flid og var påfærde både sent og tidlig.

De to Brødre var dog for Sikkerheds Skyld oppe en Tur i Solrendingen og påså, at Anders ikke sluntred unda, — for så at lægge sig igjen og sove til henimod Middag, på hvilken Tid de vilde have Maden færdig — Spædkalv, Høns eller Kyllinger, helst det bedste Årstiden kunde byde. — Resten af Dagen tilbragte de i Skyggen med Snadden i Mundvigen eller gren på Anders, som fik stå for Stødet i alt muligt. Ude gik de i Kipsko, inde på Hoselæsten. Og de tæljed Granved på Måfå, så Flisen gøv, — men gjorde også engang imellem en Visp til Bolette, at hun ikke skulde kleppe Flødegrøden for dem. — Så fryded de sig over Nebrugets afsides Beliggenhed, drøfted «Svogerske, som var blevet galen», og med tilbagetrængt Glæde «stakkars han Gerhard». —

Om Aftenerne bød de ofte Arvingerne ind på en Snaps — og forespeiled dem da forskjellige vordende Herligheder. Men de fandt det rådeligst en Dag at oplyse Anders om, at Testamentet i Bordskuffen vilde være ugyldigt, hvis Testatorerne brådøde, eftersom det endnu mangled Vitterlighedsvidners Underskrift.

— Men udpå Vinteren et Stykke indtraf en nokså kjedelig Ting. Noget de to Brødre ikke havde taget tilstrækkelig i Betragtning, og som gav vid Anledning til Trætte dem imellem, om hvem af dem der egentlig var den skyldige, medens Hovedpersonen, Bolette, regelmæssig tuded med Forklædet for Øinene, hver Gang nogen af de to kom til at gå forbi hende. —

«Fan heller,» sagde Perikles, «jamænd har du fornærmet Tøsen.» —

«Fan heller,» sagde Jon, «det er nok du, det.» Og hver især af dem kunde således drive den hele Dag med at fri sig selv og anklage den anden.

Enden på det hele blev da, at de for at undgå Skandale simpelthen måtte lægge sig ud for at spleise Arvingerne. — De måtte give Anders Gårdskar den største Husmandsplads til en Afgift af 40 Øre Året og en Ko med Kalv — foruden den han fik med på Kjøbet.

Men da rev også Brødrene sine Testamenter istykker og reiste fluksens hjem til Gruvang.

Der kom de en Eftermiddag skurende i Kassesluffen, og det ligesom osed dårligt Humør af dem på lang Afstand. — Nei, på Nebruget havde det været magert med Oplevelser. Fordelen havde netop været Ugenertheden. — De gik om ubarberte som Stikkelsbær, men jamænd var de alligevel blevet kjed sig: «Fan ta Nebruget og hele Sørpa,» brast det indædt ud af dem.

«Men nei, ånei Bror, å hvid du er blevet i Skjegget da! — — Og du Svogerske — Gud hjælpe os, har ikke Svogerske fået grå Hår bag Ørene!»

Se, de fik nu straks Indtrykket af at have forsømt sig godt. Men nu var der sandelig ingen Moro hverken at se eller høre ved Tittehullerne. – Kanske, tænke de også, havde Bror Gerhard hørt ymte noget om Historien, siden han var så prestealvorlig, hvorfor det Pokker var bedst at holde Ørene stive.

Men slig de to Brødre gik om den første Tid, vigtige og udfordrende — Munden spændt i en stram Bue — ligned de nærmest to forstokkede Galgenfugle, der vented Lensmanden.

XVI

«Mare, Mare mine,

nå skal du ud

over tolv Mils Skau.

Rette de kroge,

kroge de rette —

Mare, Mare mine.»

Og Store-Elen, som havde spurgt så hemmelighedsfuldt om at få komme ind, «fyred» med en Glo over sin Frue.

«Mare, Mare mine» — Ordene lød mumlende og monotone, op og op igjen, mens Signekjærringens rappe, små Øine ufravendt hvilte på den Syges Ansigt. Og stundom rysted hun betænkelig på Hovedet:

«Nei, nei, det var den påhængeligste Mare, hun i sine Dage havde kjendt.» — Og hun maned og fyrte; for givet sig havde hun aldrig. Først ved den tredje Glo syntes hun merke, det hun vilde. — Da skridtet hun langkroket på Tå hen og slap Maren ud gjennem Dørgløtten.

Borte ved Sengen tog hun en af de fine Hænder i sine:

«Hm — det er nok enslags Svek!» — Så kniksed hun dybt: «Farvel, Farvel da, Fruen — ja, nå har Mara nok å gjøre for inat.» — —

Der kom nu også både den ene og den anden på Barselsvisit, om ikke for andet så af Nysgjerrighed. Men en, der aldrig såes, uden han blev budsendt, var Winkel.

Hans Hustru spurgte ham engang: «Slig vilde du vel komme til hvilkensomhelst, der bad dig?»

«Ja, det vilde jeg,» svarte han.

Hun prøved sætte sig op.

«Nei, lig du,» sagde han strengt. Og hun lå. Rakte en Hånd ud, men han så den ikke.

Han havde ingenting at sige hende.

Men hun vilde tale, tale uafbrudt, når han sad der:

«Herren gav, Herren tog, — og Herren gav mig igjen, Winkel. En Vanskabning for en Cherub. — Takket være du, Gud, for din Velgjerning, at du lader Mennesket være dårligt fra Fødselen af, — og at du straffer dem, fordi de måtte annamme din Fødselsdagsgave. — Takket være du, som lader Neslen brænde, Tornene stikke, gale Hunde bide os og Giftslanger sprøite Edder i åbne Sår. — Jo, jeg ser det. — Han, som sendte Landeplager over Ægypten, han sender Sjæleplager over Mennesket. — Men hjemsøgte du alle onde Mennesker, da uddøde jo din Jammerdal! — Å, Herren han er vis og retfærdig og miskundelig til evig Tid. — Derfor vælger han sig Syndebukke, Herren. — — Takket være du, Gud, som gjorde mig dertil, ligesålet som du lader Barn forvokse sig i Morsliv. — Nei, nei, gå ikke, Winkel! — Jeg takked jo bare. Takked for al hans ubegribelige Nåde, hørte du. — Men ved du, hvorfor jeg leved til nu? Kunde jeg ane, at Redningsfyret, jeg styred efter, var en Djævelens, eller — hvad ved jeg? — kjære Gudfaders Blændlygte? —

Å, det som ligger derude, du, er også en Guds Skabning. — — Og Gud skabte Mennesket i sit Billede — vel — vel — Ære være Gudfaders Formsans! Humbug altsammen!

Spotte min Børnelærdom, siger du? — Men du, det er jo netop dette med Børnene — mine Børn. — — Nei, ved du, hvad jeg tror på, Winkel? — Jo, der er noget, som væver sig lig en irret Tråd gjennem Skabningen, noget som en brændende Væge i Menneskesjælene, — der det har sit Altar og selv er den evige Ild — Ironien, Winkel. Hvem ved, kanske var det Guden, som skabte Verden, og engang lader Verden forgå.

— Vorherres Hevn, siger du — det som ligger derude! Hvorfor skulde da Gudherren kaste Hevn over mig? Du derimod. Er du — Vorherre?

Nei, gå ikke — jeg ber dig, Winkel. — Husker du Dag, du? Åja, det vidste jeg nok. Jeg havde Glæde af ham — du blev ved Sorgen, den langvarige. — Å, det gjør ondt herinde, i Brystet, tror jeg. — Tænk, om du holdt mig i Hånden. — Nei. — Husker du de søte Øinene, Winkel, med de ganske, ganske blonde Brynene over? Og Næsen du! — — Men deiligst var Munden. Nøgen var han den mest fuldendte Gud Amor, så lubben og kraftig — ret som et Lys den lille Ryggen. — — Aldrig skal jeg se den deilige lille Ungen min mer. Jeg fik bare Lov at være Krøblingemor, jeg. Hovedet stort og rundt som Lampekuppelen — Fiskeøine og Froskemund. Fy, fy — Krøblingemor, Krøblingemor!

Ikke nogen Krøbling heller? — — Vis mig ham da vel, eller jeg kan selv. Ikke hold i mig — jeg vil op, hører du! —

Du er som Sten og Fjeld, du! — — Men jeg har en Revolver. Hvad, om jeg en dag sagde: Hei, du Djævel, som pusted på mig, da jeg fødtes, — og du Vorherre, som har elsket mig så såre med dit Ris — tag mig, hvem som vil! — For om Helvedet på Jorden afløses af Helvedet under Jorden, skader ikke.»

«Herregud, døm hende ikke, Stakkaren — Herregud!» — —

«Jeg ved ikke, hvad der er at gjøre,» sagde Winkel til Doktoren. «Hun står på Gravens Rand og spotter Vorherre, så det lyser. Vi kvied os for at vise hende Ungen. — Men tredje Dagen sov hun ligesom så inderlig godt, så Berte gik fra hende lidt. — Og, Gud trøste os, havde hun ikke da krøbet op og seet på ham. — Urolig er hun — om ikke andet ligger hun og kravser opefter Væggen. Vi låser Dørene naturligvis. Men binde hende tør vi ikke — da rased hun nok Indvoldene ud af sig.»

«Hun skal få Morfin,» sagde Doktoren, «så blir hun nok rolig. Og det kraftige Legeme vil hjælpe sig selv. — Men De ved jo, Winkel, Deres Hustru er en sjelden intensiv Natur, af den Slags, som har let for at blive gående med et Malum inveteratum, så» — —

XVII

I Drengestukammeret sad Jon og Perikles Winkel, bandende den usalige Skjæbne, som nu atter havde fordrevet dem fra Hovedbygningen.

Sine lange, gulmalte Senge havde de placeret en på hver Side af den grå Brandmur, der de havde noteret sin Udflytterdags Datum og Årstal. Og ved Viduet havde de et Klaffebord, hvorpå lå de sure Snadder og et par Bøger. Men da det trak derborte, lå de mest tilsengs, med Støvlebenene høit oppe på Sengefjælen.

Perikles's Yndlingslekture i denne Tid var Mangors Sundhedsleksikon, af hvilket han ofte læste høit for Broderen om Sygdomme, hvis Symptomer fuldstændig passed ind med Perikles's Fornemmelser — slige, — hvis Ophav var Sindsbevægelser og Vanrøgt i de forskjelligste Faser. — Jon sænked da sin Knigge, «Omgang med Mennesker», eftertænksomt smattende på Snadden.

Fast bestemte på at spille Martyrer og blive beklaget som sådanne, fik de ingen Ovn derop. Istedet varmed de sig sagtens ved en Snaps sån dann og wann og især til Aftensmaden. Så lysned også Humøret en Smule, og de blev spøgsomme sig imellem.

Første Gang Perikles sagde: «Skål da, Papa!» kosted det ham rigtignok mange Ekstradrammer at få Broderen formildet. Men dette blev alligevel ligesom en Indledning, hvorved de to Lidelsesfæller lidt efter lidt kom i god Passiar om dit og dat der ved Bordet. — Det blev da utrolig meget, de fik at more hinanden med fra Nebruget. Kom de så i Febrilskheden til at velte sine Glas, tegned de utugtige Tegninger i Væden. Og de lo slig, at en gammel Mand, der kom stavrende forbi en Kveldstund, stansed op og spurgte nyfigent:

«Nei, nei — er ber blevet Kalkonhaner?»

«Åja—a,» lød Svaret langtrukkent, «de sætter sig nok op nå snart, høres det ud. Ellers er det nok han Jon og han Perikles Winkel, som sidder og pokkelerer i Drengstua. — Se bare, åssen de dupper og svinger på sig bagenom Ruderne!» —

Når Gerhard Winkel stak opom til Brødrene, modtog de ham triumferende:

«Nå Far, Goddag! Velkommen efter! — Jo, nu sidder vi pent i det, sagde Musen, hun sad i Fælden. Jagu blev du gift, ja!» — Og de tillod sig, hvad de før ikke havde turdet, de bebreided ham hans Giftermål, som havde uroet dem sådan. Desuden likte de godt at opholde sig ved de besynderlige Navne, Børnene fik: den ene Dag — den anden Ove! — «Og — hvorfor skulde han hede Ove, du?» —

«Hun lå i Vildelse og sagde det, ved dere jo — hvorfor ikke lade hende få det slig — Ungen er jo hendes.» —

«Godt er Stegen gjemt; men jeg går efter Lugten, sagde Ræven.»

Og for hver en løbende Uge blev de ærgerligere, så tilslut var det, som Galden formelig drypped af dem. — Alligevel formådde de ikke overføre sin Stemning på Broderen: «Men det kommer ofte efter med han Gerhard,» trøsted de sig. — Han gik allerede så tungt i Trapperne og satte sig så andpusten, straks han var inde. — Skjønt, de forstod sig ikke længer på ham heller og kjendte ham ikke rigtig igjen fra før, slig han sad og grubled for det meste og lod dem sige, hvad de lysted. Og som nu den Dagen, de nok vented, han skulde slået i Bordet til dem og deres Uforskammetheder.

«Hvorfor skulde endelig jeg leve i Cølibat?» spurgte han bare. — «Jeg, som kjendte mig sund og kraftig både på Legeme og Sjæl, hvorfor skulde ikke jeg tage mig en ung Kone, en, jeg kunde stelle godt for, sålænge jeg orked, og som siden fik stelle godt for mig? Til Gjengjæld havde hun deilige Børn og hvad mit var Livet ud. — — Mennesket spår, men Gud rår, Brødre. Nu synes jeg mest, jeg er en gammel Mand bare, en fattig Krok, lændset for mangt. — Men,» tog han i, «tro ikke derfor, jeg vilde have noget ugjort!»

Så fortsatte han jevnt henimod dem:

«Nei, her jeg sidder, siger jeg endda — Mændene burde først gifte sig i Manddomsalderens sidste År. For jeg skal sige dere Gutter, det blir en — hvad skal jeg kalde det? — Gjæring ved den Blanding af Blod — noget, som syder og skummer som sterkeste Mjød — når da ingen Malurt forgifter.»

Men det sidste kom ganske lavt borte ved Døren.

Brødrene så efter ham, og det blev længe stille i Drengestukammeret.

Senhøsten i Menneskenes Hug blev skummel og seiglivet som Veiret derude.

Nede ved Brønden gik Anne Indlæg med en Rive. Hun puffed og skjøv med den ud i Grønsken, uafbrudt skottende til Siden, — indtil Riven faldt hende ud af Hænderne, og hun skalv som et Aspeløv over hele sin skrumpne Skrot: — Gjedebukken med Hornene, han, som stod og gren opi Bakken — han var det, som havde narret hende til at drukne Ungen sin — — Fanden — Fanden — —

Mellem Fjøs og Stald mødtes Gårdsgut og Budeie: «Du stjæler Gampehøet mit, du,» sagde han sint og rysted så længe på Jenten, til hvert et Høstrå var rystet fra hende. Da blev også Jenten sint, og de sloges, så Totterne gøv.

Inde i Stuen sad Winkel, gjennemsøgende Bunker af gulnede Dokumenter. Det var Skiftesager, Odelsskjøder, Breve med sirlige Skrifttræk over tykt Pergament og Breve med store, klodsede Bogstaver. Men over Gerhard Winkels Ansigt gled en Trækning som af en stor Plage, hvergang Dørene åbnedes.

Oppe på Værelset sad Fruen med ørkesløst foldede Hænder, rokkende sig i Sorger, hun trodde aldrig kunde vige.

Og over det hele Hus var det, som den såre Barnegråt ånded.

XVIII

«Skyde Ranglebikjer,» sagde Gerhard Winkel, «det kunde jeg i min Ungdom på mange hundrede Meters Afstand.» — Han hængte just sit Gevær på Væggen, idet hun kom ind. Indtog så sin vanlige Plads borte ved Schatollet med Ryggen mod Døren, bladende i de gamle Papirer.

«Hvad vil du mig?» spurgte hun. «Du sendte jo Bud efter mig.»

«Nåja — det var bare det, jeg vilde sige,» begyndte han uden at vende sig om mod hende — «du ved, mine Brødre sidder i Drengestuen for Skrigens Skyld — og det kunde også jeg have Lyst til. Men mine Brødre, de to Winkeler, de skal ind. Ungen skal ud istedet. — Har du forstået mig?»

«Ja!»

«Godt! Der skal sættes istand derover. — Det var ikke andet. — — Det var ikke andet, siger jeg!»

Hun havde straks forstået af Måden, hvorpå han næsten stødte Ordene frem, at der var noget bagom. Hun ante Brødrene.

«Det blir værre og værre,» mumled hun.

«Ja, det blir værre og værre,» gjentog han utålmodig.

Hun ledte som iblinde efter noget: «Winkel.»

«Nå?»

«Vil du, jeg skal bo der også?»

«Du? Nei — ikke endnu!» — Winkel pusted tungt. — Se her du,» fortsatte han, da hun fremdeles blev, «slig skrev min Bedstefar! — Hvad står der?»

«Jeg skjønner jo ikke den Skriften.»

«Min trofaste Viv står der.» — Han blev tyk i Mælet: «Slig kunde de alle skrevet.»

«Hvem, mener du, kan ikke si det samme?» tog hun sig sammen. «Jeg ved det ikke.»

Gerhard Winkel fik noget henimod en Lysning i Øinene, idet han bråvendte sig. Men hun holdt ikke Blikket ud. — Og Lysningen sluktes i Winkels Øine. På Bordet så hun en sterkbygget Hånd, som gjorde et Ryk og — atter blev liggende. — Så begyndte den rolig at blade igjen. Men hun blev stående og se på den Hånden. — Hun havde følt den til Kjærtegn, vidste, den var var, og den var hård. — Uvilkårlig strøg hun med sin Lillefinger over Hånden, som havde rykket så besynderlig.

«Du er nådig da, mener du, som ikke lader din Kone bo i Drengestuen?» spurgte hun.

«Ja.»

«Eller i Grisehuset — eller i Stalden?» fortsatte hun, halvt spøgende.

«Der gives nok de, som vilde gjort så,» svarte han alvorlig. Så vendte han sig helt om imod hende: «Skal du snart rende tilskogs i Selskabspynt?» spurgte han pludselig. — «Nu er han kommet til Bygden igjen, han — Fyren!»

Der var det altså! Paula Winkel retted sig langsomt, fornemmende med engang en Trods dukke op i sig. — Hun fik enslags Rygstøtte, syntes hun:

«Jeg ved knapt, hvem du sigter til. Men til Skogen går jeg sagtens.»

Gerhard Winkel reiste sig med Næven mod Pulten, mens i den ene Tinding Pulsåren svulmed til en virret, blå Snor:

«Til Skogen går du sagtens ikke. — Pas dig for det!»

Da brød det ud af hende i Lidenskab — og forekom det hende i Øieblikket, som var hun selv den forurettede:

«Har jeg nogen Egtefælle at spørge? Hvad har du med mig, andet end at du Tomme for Tomme driver mig tilbage did, du nødigst vil — men der jeg finder Glemsel? — Nei, jeg, jeg har ingen Egtefælle at spørge. — Det ved du bedst selv. Og jeg går, jeg, hvor i Verden jeg lyster.»

Han havde ladet hende snakke. Men det hvidned om hans Øine og Mund. Og pludselig rakte han Hånden ud. — Den blev en stentung Byrde om hendes Nakke og tvang hende iknæ. Hun skalv, men smilte.

«Tror du, det ikke er Alvor?» mumled han og snapped noget fra Pulten. — Hun hørte det hvine og følte Lufttrækket forbi sig, i et Smeld mod Gulvet. Og Remmen hævedes påny. Og den knistred og suste som en Svøbe, snart ved hendes ene Side, snart ved den anden, i skarpe Knald mod Gulvet. Hun glemte Smilet — rørte en Hånd og kjendte en brændende Svie — begyndte at blive på Gråten, stønned lavt:

«Fy — fy — Gerhard!»

Da trodde hun, han vilde slå hende med Hånden. Men det var Remmen, som slængtes hen i en Krog. Og han blev stående forpustet foran hende. Hun lå der iknæ, tilintetgjort og ydmyget som aldrig før i sit Liv, uden Tanke på at komme sig op, lå imod ham med våde, skamfulde Øine. — — Der fik han den kjendte Trækning ved Munden fra gamle Dage, når han klarned mod Godveir. — I det samme bøied han sig ned, reiste hende med et eneste Tag under Armene og — kyssed hende midt på Munden.

Hun kravsed Hænderne fast i hans Trøie, lo, gråt, vilde ikke slippe — og fatted ingenting, da han skjøv hende fra sig:

«Så så — gå nu!» —

«Men du, du — nei.» — Hun hængte efter og bed ham i Skjeggekinden, idet han satte sig, og Gerhard Winkel blev rådvild et Sekund. Han ligesom vented, hun skulde sige noget; men det kom ikke, — og han skjøv hende fra sig påny. — Stemmen lød hårdere:

«Gå, har jeg jo sagt!»

Hun forsøgte at summe sig, der hun stod:

«Gå — for bestandig, mener du?»

«Nei, ved du,» svarte han koldt, «for da slog Skammen Følge.»

«I Graven også?»

«Ja.» — Han fik et polisk Blink i Øinene og fortsatte hastig: «Du får ingen Ligfærd, ser du — ingen Parade i Blåsalen — ingen Kranser på Kisten. Ja, den blir nok nærmest som en Pakkasse den da, og graves ned — udenfor Kirkegårdsmuren.» —

Han hørte hende tusle ud, vendte sig og så langt mod Døren. Han tørred et par Sveddråber bort fra Panden med det røde Lommetørklæde:

«Ja, du Paula, du Paula! Men det er jo du, som må sige det. Du.» Og atter begyndte han at blade i de gulnede Dokumenter. — Men den brede Hånd skalv.

I Klædeskammeret sad Paula. Hun vidste ikke hverken frem eller tilbage. Alt, hun havde tænkt, alt, hun havde gjort, og alt, som havde hændt, det var i et eneste floket Nøste for hende nu. — Eller — hun så det først nu i al dets frygtelige Uredighed. — Og hun gråt uafladelig med Hovedet ind i Klæderne. Hun var nu blevet sådan en Tåreperse, at hun selv var flau over det og gjemte det bort. Og Nøglen havde hun taget med sig ind. — Ingenting hjalp hende, syntes hun, ingenting. — Og Leden, hun havde været træt af, var blevet Kvide påny, fordi der føiedes nye Stik i Flugt med de gamle. — —

Solskinnet gled over de stribede Rullegardiner — lagde sig i tunge, støvede Lag på Lag. — Og Solskinnet blev en Skråstrime blot — skinnende grelt i en rød Trøie — flydende flakt over en sort Kjole, en med krøllet, glinsende Silkechiffon. — — Hun sad og så, krammed indi med Hænderne. — Jo, den kunde sprættes op og glattes, og den vilde blive ganske ængstelig nobel påny, så diskret. Bare en blå Blomst halvt nedi alt det sorte, en Asters, et par giftige Blåbjelder. — Ah, der inde i Skogen! — Han sparte ikke på Smil, han, ligesålidt som på Elskov. — Ne—i, han betvang sig ikke, og han skræmte ikke. Men han — — kratsch, der braged Chiffonen i to lasede Dele. — Hun blev næsten selv overrasket, skued bedagelig sit eget Verk, hængte den så resigneret op. —

Hun løfted på Rullegardinet. — Nede på Gården gik Ramstadkrug, og det gav et Sting i hende af en Sammenligning, som slog. —

Men Solen — se, den sank som en lødig Guldklump nedimellem Trærne. — Der tændte den Skogen — der skinned den rød som St. Hansbål — der flakked det bristende, som af Glød i våde Kvister. — —

Hvad gik af Ramstadkrug? Slig han moverte snart her, snart der. Der gav han sig til i Stalddøren på Udkig frem mod Huset. — Ja, den Ramstaden var fuld af Påfund og besynderlig i alt! Man påstod jo nok, han gik Snigveie og ved Gløghed subbed til sig mer end nogen anden ved Ansigts Sved. — Nu havde han vist en Biindtægt fore — kanske noget, han skulde anmode Winkel om i Enrum, noget Raskeri, Bordstumper, Vedaffald. — — Winkel ja — Winkel! — En trykkende Byrde kom over hende. — Han kunde knuge med Hånd og Ånd, havde knuget nu i over et År. — Hun følte påny, hvorledes Remmen suste, og hun vidste, hun havde fortjent mer end Susen — han havde havt Lov at slå hende ihjel. — — Det uredige Nøste virred og virred. «Ja, det blir værre og værre,» hørte hun Winkels Stemme gjentage. — «Det blir værre og værre,» sagde hun selv. Og atter dukked den frem, Scenen dernede. — Men ud af Nøstet sprat noget lysende med ett. — Hvad nu, at hun ikke havde fundet det allerførst. Men hun havde fundet det allerførst, dernede, før han stødte hende fra sig, da det floked sig bort i det skrækkelige altsammen. — — At alt kunde glide bort under et Kys, hans Kys! — Komisk også! — Sligt et digert Smeldkys det var! — Hun tog sig for Brystet i en pludselig Glæde — og lo:

«Jo, nu skulde Winkel blive blid!» — Hvordan vidste hun ikke, men han skulde. For han kunde, og det var Kvintessensen.

— Men hun blev underlig i Knærne, da hun nærmed sig Stuedøren. — Om han nu bare kylte hende fra sig påny? —

— Der sad han som før og vendte sig ikke.

Hun flytted lidt på Stolene, ordned nogle Bøger. Forgjæves. Fra Siden bemerked hun, at hans Hudfarve var rød imod Øinene. Ellers intet. Så blåste han i Næverne engang.

«Synes du, her er koldt?» voved hun spørge, og hun hørte sin Stemme, blød, douce, som et Håndstrøg over ham.

«Åja!»

Hun putted selv Ved ind i Ovnen — Vedtræ på Vedtræ, til den blev dørgende fuld. Fandt Fliser og Bark og tændte Fyr. — Hun rusled og pusled bag hans Ryg i det uendelige — sukked imellem — stod stille, stirrende imod den brede Ryg — og havned tilsidst helt fremfor Pulten. —

«Vil du noget?» spurgte han.

Hun studsed ved en besynderlig Blankhed i hans Øine:

«Ja ja — jeg vil noget!» — Hun stammed forlegen og lagde begge Hænderne over hans: — «At du — du» — atter mødte hun Blikket — «må» — men Blikket stod der fremdeles imod hende — «være glad i mig igjen.»

Det drog sig til et Smil om den tause Mund — og uden at vide hvorledes lå Paula Winkel sin Egtefælle for Fode med Armene krampagtig om hans Knær:

«Tilgiv mig, du — jeg har havt det så ondt. Jeg ber dig, ber dig jo!» — Og hun tigged og bad med Ansigtet tæt indtil ham, og Ordene snubled: «Gerhard!» — Da følte hun et Strøg over sit Hoved. — Det løftedes. — Atter de blanke, besynderlige Øine; de så så dybt, dybt ind i Sjælen, syntes hun. Men hun udholdt dem nu.

«Gud velsigne dig, du deilige Paula min!» kom det pludselig fra Winkel som et vældigt Befrielsens Suk. «Ja, ja, jeg tilgiver dig — så sikkert som den, der er større end jeg, nok tilgiver dig — hvad i Verden du også har syndet.» —

Hun bøied hovedet indtil ham påny, medens Kroppen rysted som i Krampe.

«Så så, ikke gråt nu, Paula!»

«Jeg har havt det så ondt, Gerhard,» gjentog hun.

«Ja, ja, jeg har nok seet det. Men du skjønner da, det var du, som måtte sige det. Du — — Så så, ja, nu skal alt blive godt igjen.»

«Nei, lad mig ligge her, — ligge på Knæ for dig hele Livet.» — Hun strøg og strøg ham, hvor hun traf. — «Jeg skal elske dig, Gerhard, som jeg elsker dig nu — aldrig blive træt — stelle om dig både sent og tidlig.» —

«Gud signe dig for det, Paula — Ungen min! Jeg kan lidet gjøre.»

«Det er så forunderligt at kysse dig, du,» hvisked hun kortpustet. «Det var ikke slig før. Om du vilde kysse mig meget, forfærdelig meget!»

«Ja, jeg skal nok kysse dig meget, mer end du selv vil, husker du — siden. Og det onde året skal vi nok se at glemme, ja.»

«Så skal vi leve, Gerhard, som aldrig før.» —

«Hø — det siger sig selv det, Veslepusen min! — Men det er så koldt her, synes jeg. Du er nok dårlig Fyrbøder idag.» —

«Kjære dig, Ovnen er jo snart rød, den. — Gerhard!» — hun trykked sig op mod ham: «Får jeg være hos dig inat?»

«Jada, jada, inat og alle Nætter!»

«Jeg er blevet så voldsomt glad i dig du. Skal vi gå?»

Gerhard Winkel reiste sig:

«Jo, her er sandelig både koldt og varmt, du Paula!» — Der var kommet en skjær Hinde over hans Øine — en tyk, grå Hårlok lå strid ned i Panden. Han tog et Skridt frem, men blev stående, støttende den ene Hånd mod Bordet:

«Å, gå efter Stokken min, du.»

Kommen op på Værelset faldt en stor Frost over den sterke Gerhard Winkel.

XIX

Med sygdom som med kjærlighed — ofte vides ikke, hvorfra den kommer.

Sygdommen, som tog Gerhard Winkel hin Aften, hed Lungebetændelse.

— Natten igjennem havde han svedende kastet sig under et Bjerg af Dyner. Og udpå Morgensiden begyndte han at slænge dem af, så fort hun atter lagde dem op. —

«Der sidder de, Brødrene,» sagde han, pegende ud i Værelset, «som Padder på en sur Ost.

Javist er hun snil, stakkars, — mer plaget af Tungsind end Letsind. Men hun må komme først, om så Brystet forbløder både på hende og mig. — — Svider gjør det — —

Puh, har du seet slig en Planke da, Kar? vreden som en gammel Kjærring. Bjerketræ med Orebark. — Hvad er mellem Barken og Veden? Hm, er det dig, stakkars, — tror du ikke, jeg kan tage dig væk — har jeg for klodsede Hænder?

Hvad er det for en rund kugle? Osten! Nei, da rider jeg heller på en vreden Planke! – Er det Veslepusens Levnet det?» —

Hun havde siddet, hørt og gjemt for at fortælle ham siden. Men som det led, blev han vildere og Fantasierne ikke forståelige længer. — Ånden besværedes, og Brystet gik i store Tag. Og hun havde angst sunket iknæ ved Siden af Sengen, mens han trev Armene ud ifra sig, så de stundom traf hende med hårde Slag over Ansigt og Skuldre. — Engang vågned han da til Bevidsthed et Øieblik, sagde ganske tydelig midt indi:

«Gå unda vel.»

Hun gjorde ikke. Tog Slagene. Blev siddende så underlig sansesløs og iagttage hver Bevægelse, hver Muskeltrækning i hans Ansigt, som nu var rødt af Feberen. Hun kunde se Pulsåren hamre i Tinding og Hals, mens Hænderne var kolde som på en Død. Og lod han en Strubelyd høres, risled Rædselen rykvis gjennem hende. Men i Mellemrummene tænkte hun sløvt: Han kommer sig nok — snart!

Men Besindelsen lod vente på sig. Han stønned og mased under Søvnen. Eller snakked med lallende Tunge og åbne, forvildede Øine. — Og Timerne slæbte sig så langsomt hen, en efter en og en efter en. Og han lå stille stundevis, bare gnissed med Tænderne. —

Udpå Eftermiddagen kom en Pige og spurgte, om Ramstad'en måtte få Fruen i Tale. — Ramstadkrug var gået ind i Gangen, som det syntes, i ren Forfjamselse over Husbonds Sygdom. —

«Gud trøste og hjælpe os for han Far da, Fruen — så snil og reel en Mand.» Han kasted et rapt Blik efter Jenten og lukked Kjøkkendøren godt til efter hende. — «Jeg har jagu gåt her i flere Dage, jeg,» slog han om, idet han trak et Brev ud af Trøien, «og snoset efter Fruen. Det var at levere egenhændig, så ingen så det!» — Hans Mislet løfted på Huen og pilted bort gjennem Gangen, Hovedet dybt nedimellem Skuldrene. — — Fru Paula Winkel — stod der. — Der var Elskov i Skriften, hun kjendte den. —

«Hans!» råbte hun — «Hans!» — Han kom nølende. — «Giv fra dig det Brevet, du,» sagde hun høit og nervøst, «der du fik det.» —

Hun stansed ved Trappevinduet, der en Barneklynk nådde hende fra Drengestuen. — Jaja, oppe i Soveværelset en syg Mand — bortover Pladsen Svaret til en Elsker — indover Skogene Elskeren, Hundene, Livsens koglende Liv. — —

«Paula!» hørte hun Winkels Stemme indifra Værelset.

—

Men havde Gerhard Winkel været medgjørlig som frisk, når da ellers intet forarged ham, blev han som syg — som de Mennesker flest, der lidet har følt af legemlig Smerte — utålsom og grætten. Og den første Tid blev sagtens en Prøvelsens Tid såvel for Hustruen med det syge Sind som for Manden med det syge Legeme.

Vilde således Gerhard Winkel stadig have sin Hustru om sig og ingen anden, jaged han hende dog ofte væk i Ærgrelse:

«Gå du!» sagde han. «Jeg vil ikke se dig. Du gjør så alligevel ingen Nytte.»

Men — «hvor blir du af?» rungskreg han om lidt. «Kan du ikke være hos mig det Gran, når jeg er vågen heller?» — Og han overfused hende, så hun syntes knapt at eie hel Plet tilbage.

Meget måtte hun gå og fange Fluer.

«Se der sidder en. Og der. Er du nærsynt? Og der,» lå han og pegte. «Og — den ækle Talggrisen i Sprækken der da! Du får sandelig til Øienlæge du! Og der en — —»

Engang sendte han hende ned efter «Bogen med den spraglede Permen», at hun skulde læse høit for ham. Og da hun kom med den, hev han den langt bortover Gulvet, fordi det jo var den grønagtige, ikke den brune, han havde ment. — Hun gik atter, tænkende på, hvor lidet han ligned sig selv fra før. — Men det var jo alligevel bedre slig, end at han skulde ligge hen. — Og det tyded jo på en viss Kraft, hvilket da også samstemte med Doktorens Udtalelse fornylig, at Winkel befandt sig på Bedringssiden allerede. — Det var godt. — Ingen i Verden var som Winkel alligevel! — Hun stansed et Øieblik i Trappeafsatsen og undred i nervøst Tankesprang over, hvorfra Brødrene vel havde støvet frem det gamle Monstrum af en Ljå, som stod der opmed Væggen. — Hun holdt næsten på at løfte på den i Farten. Men kom ikke til.

«Nu er jeg gørrkjed af at ligge,» erklærte Winkel, da hun kom ind med den grønspraglede i Hånden. «Nu vil jeg kare mig op lidt.»

Hun bad ham lade være. Nei, det lysned for ham alene ved Tanken. —

«Ud med sig nå!» og han kasted i Spøg en Pude efter hende i Døren.

— Kommen tilrette i Lænestolen, lød Svaret på hendes Spørgsmål ganske fortrøstningsfuldt:

«Ret bra, Paulamor — ret bra!»

«Sæt nu Vinduet op,» hed det senere, «så jeg ikke kvavner!» Og da hun ikke vilde, gjorde han det selv. —

«Se så, nu letner det!» — Han trak Veiret dybt. Spurgte så pludselig:

«Har jeg vært lei mod dig, du? — Det var nu stygt. Du ser medtaget ud, tror jeg. — Hm — ja, vi havde nu tænkt os det anderledes. — Men nu blir jeg snart frisk, skjønner du.»

Han kosed sig jevnt der foran Vinduet, småsnakkende om dit og dat:

— «Nu blir det mere Regn, Veslemor,» sagde han indiblandt, — «for der flyver Tågedotter langsmed Vasåsen. — Det, sagde vi i gamle Dage, var Åskjærringen, som røgte, du.» —

«Var det det, du!» sagde hun syngende. — Hun havde hele tiden stået og strøget ham over Hånden og gned nu smilende Kinden mod hans Hår:

«Du kan meget rart, du!»

«Har du Moro af det da? Du skal få det altsammen siden, Paulamor.»

— «Nu får jeg lægge mig kanske da,» sagde han siden. — Men hun forfærdedes ved hans kridhvide Ansigt. —

«Er du sygere?»

«Ånei — lidt mat bare!»

Men Matheden var stor, slig han blev liggende med glansløse Øine og pibende Åndedræt.

— Og samme Nat vendte Feberen tilbage.

XX

«Den Ljåen, som stod ude i Gangen,» spurgte Paula sine Svogre en Dag, «hvad skulde I egentlig med den?»

— Ljåen? De kjendte sandelig ikke til nogen Ljå. —

— Jovist måtte de det. Når hun nu tænkte efter, havde den vist stået der hele Ettermiddagen også. Hun forklarte dem dens Udseende: — Gråt kroget Skaft med to Knortekvister til Håndgreb og rustent Blad med Eggen hvidblank efter ny Slibning. —

De to Brødre vilde ingenting vide om sligt noget på Gården, og hun blev den Dag grundende meget over nogle Øiekast, hun havde opfanget imellem dem.

— Men som hun sad i Tusmørket inde ved Sygesengen, der hendes Egtefælle nu lå i Brystvatersot, slog en Forestilling ned i hende — og jomer hun grubled, des mer klarned det sig ud, Dødsmerket over ham, som lå der. — Ingen Vei forbi. Der sneg sig en om i Huset. En forfærdelig. En, som stilled Ljåen fra sig i Trappeafsatsen en Gang, vel et andet Sted en anden Gang — kanske stod den nu inde i selve Værelset! — Og hun lod Blikket sky streife rundt Væggene. — — «I Kroken!» var der noget indi hende, som hvisked. Og hun så.

«Du er sen,» sagde det, «ved Døren nu.» Og hun så og så, enten hun vilde eller ei, hid og did, stadig om igjen.

Hver Mørkningstime kom det igjen, når hun såvidt skimted hans blege Ansigt, hvori Øine og Mund kun blev store, dunkle Huller. —

«Å, lys ikke så med Fyrstikker i Krokene, du,» overrasked han hende en Dag. Og fra selvsamme Stund, hun måtte lægge en Dæmper på sig, blev det bedre. —

«Hvordan skulde det vel gå mig uden dig som Modvegt,» sagde hun til ham.

Med det, hun mente vide, havde hun så meget utalt, syntes hun. Med det, han mente vide, lå han helst taus, kun ventende Bedringen.

Gerhard Winkel var desuden blevet tålmodigere efter hin Gang, han pådrog sig Tilbagefaldet, og jaged han hende nu ud, skede det, fordi hun skulde trække frisk Luft, ikke blive mat og skrøbelig, når han blev rask. — Men hun blev ruslende nede i Stuen, følte over hans Pult og Stol, stirred i hans Bøger, lagde sig på Sofaen i krympende Kvide, fældte Tårer over hans svære Skindkasjet derude i Gangen — sørged og sørged over ham, som over en Død, hun havde voldt ondt.

Når hun da atter så ham deroppe og hans kjærlige Smil imod sig, toges hun af en voldsom Glæde ved at have ham endnu, og hun styrted sig ned foran ham. Han løfted Hånden afvergende for sit såre Bryst, — men smilte nok påny, det Smil, der blev skjønnere og mattere for hver en Dag:

«Nu elsker du mig mer i en Time, Paula,» sagde han engang, «end før i et helt År.» — Og hun gjemte beskjæmmet sit Ansigt i hans tykke grå Hår, som flød der udover Puden. — Gerhard Winkels Hår og Skjeg floked sig om hans Hoved som en strid Manke, det faldt tungt over hans brede Pande og lige ned mod de ærlige Øine. — Hun så på ham, håbløst, stille, Dag efter Dag — så Manken vokse og Legemet svinde. Han var hendes syge Løve, hvis Billed hun vilde ridse dybt i sig selv, om også Blodet pibled, og Ulivssår forvoldtes.

«Gerhard, Gerhard,» bad hun meningsløst, «du må aldrig dø fra mig.»

«Nei, ikke endnu,» svarte han trygt. «Men Paulamor, efter al Naturs Orden — engang.»

«Selv da må du ikke helt forlade mig, Gerhard. Hører du? Hvis du kan lade være.»

«Nei, Paulamor, da blir jeg nok om dig bestandig.»

«Gerhard, du — jeg kunde gråte Blod, over dig, over mig og over det altsammen. — Gerhard, du — led du svært alle de Årene, da jeg» — hun blev lidt tør i Stemmen.

«Nei, jeg led ikke dengang. For jeg kjendte dig ikke anderledes. — Men det sidste Året, Paula, det trak nok Marg ud af Benene på mig, det. — Såda — såda — ikke bedrøvet! — Når jeg nu kommer op, skal vi leve Livet fra nyt af, Paulamor.» —

Da — som hun knælende strakte sig henimod ham, blev hendes Blik fanatisk:

«Min prægtige, sterke Gerhard — hvad enten vi lever eller dør, så hører vi dog sammen, vi to — om også du gammel og jeg ung, du god og jeg dårlig. — Min Ven var du, min trofaste Ven, min Far og min Elsker!»

«Paula — Ungen min!» smilte Gerhard Winkel, «min Alderdoms store Barn med de store Sorger og de store Glæder.»

— Han lagde sin tunge Arm om hendes Nakke, og hun læned Hovedet nedtil, lytted og nikked, trodde næsten selv — klamred sig med den Dødsdømte til Livsens liflige Træ. —

—

Så var det en Søndags Formiddag efter en Nat i Spænding, at han vilde have dem alle om sig:

«Tag hid en Bænk,» sagde han til Brødrene, «og sid jevnsides I to! — — Ja, se nu skal snart Vårånnen begynde, og her ligger jeg endda. Hvad siger I dertil, Brødre?»

«Åjo, her er et Sorgens og Sygdommens Hus,» mente Jon.

Der gled en Trækning af Ubehag over den Syges Ansigt.

«Har Gjødselkjøringen fanget an?» spurgte han lidt senere.

Brødrene sad pindestive og høitidelige på Bænken — Jon med foldede Hænder: — Ne—i, den havde ikke. —

— Da burde der straks tages fat. Altfor god Gård Gruvang til at ligge i Vanstel som hidtil. Hvad om de drænerte den vasne Sydflotten? — Og Laden ramled vist snart ned. En ny måtte til. For Dyrene, stakkars, de fik råddent Hø. — Og Lundgren — var han kommet til Bygden nu? — Nå, de fik se at passe ham op da! For Veslemor, hun skulde ikke have slig en Fillehave, hun. — Hvide Singelgange skulde hun gå i, hun, under de gamle Trærne, imellem brogede Blomsterrabatter. — Og — et eller andet Sted skulde i Grunden en Kobberfontæne — — hvad om Pladsen hegnedes med Blodbøg og Roser? — «Det vilde du like, Paulamor! — — Men gamle Winkeln passed vel ikke der,» kom det mat — og Skyggen fra en mørk Tid drog over ham. —

«Her er trangt. Mer Lys du, Paula. Luft! — — Ser du, Paulamor, dine Singelgange,» pegte han mod Lyset, som strømmed ind i snorrette og glimrende Længder. — «Nå — hvorfor så stramme i Fjæsene da, Brødre? Har du fået Snue, Per? — —

Paulamor liden, stakkar — hvad er hun bedrøvet for da?» Stemmen lød fjern med fremmed Kuldegufs. — «Så, så, alt blir nok bra, du! — — Og når jeg nu blir frisk, så skal vi sidde sammen da og snakke om det, som er gammelt. — —

Hm! Hvad er det for Klokker? Søndagsringing nå. — Ja, du kan jo gjerne læse lidt for os, Paula.» —

Hun tog en tyk, gammel Bog ned af Hylden og læste, uden at vide hvad. Men som hun atter mødte hans Blik, stod det så underligt imod hende. Han maged Munden til, og hun trodde, han vilde sige noget. Istedet rynked han Øienbrynene — som i Livet, når noget gik ham imod — greb hende i Hånden, som vilde han holde hende fast eller rive hende med. — Og der droges en tæt Hinde for Gerhard Winkels Øine — han gisped tungt — og de brast i det samme. Hun forstod. — Hans sidste Ånde havde hun kysset ind i sin Mund.

Hun så sig om:

«Se, nu kan der gjerne stå Ljåer rundt alle Vægge, herefter.»

Så brød det vildt ud af hende fra en utømmelig Sorgens Kilde. — —

XXI

Dag efter Dag kom en sløvøiet Mand ude i Gangen. Han havde en merkelig Vane: — ret som han talte, spilte han Øinene op som i stivnende Rædsel. — Men han arbeided nu engang så meget om Natten. I Lygteskin. For den frosne Lerjord, hård som Klæbersten, måtte graves ud Håndfuld for Håndfuld. —

«Nå har jeg fem Alen igjen! — Nå har jeg fire — tre — to og en,» var det han kom og meldte. Og for hver Gang hvidned det skrækslagne Blik af hans Øine.

— Nei, nei, nei, han havde aldrig fornummet noget derborte. — Og han havde dog været Bygdens Graver i gode tyve År. — —

I Blåsalen lå Gerhard Winkels jordiske Levninger på Ligstrå. Men Låget var over Kisten; fordi hun nu ikke orked se ham mere.

Ingen måtte komme ind. Hun tusled der ensom og lydløs. Dækked Vinduerne med dunkle Kors af Gran over de hvide Gardiner, snoed Flor over Vægge og Tag, mens øverst ved Kisten Vokslys i alenhøie Stager brændte Dag som Nat, osed sort og bringeknugende ud i Salen. Hun tusled og pusled omkring derinde, til der blev som et høitideligt Kapel. En fredlyst Plet var det midt indi Ramlet og Støien til den anstundende store Begravelse. — Men hun så det altsammen gjennem en Tåge — eller hun var med som død, syntes hun. — —

Gårdspladsen ringedes af Graner. Og langt bortover Sletten kjørtes der mellem de mørke, alvorlige Geledder, hentet fra Winkelernes Skog. — Så langsomt, langsomt gik det. — De hvide Bånd ifra Kransene — det sorte Flor ifra Hestene og Marskalkstavene der foran — Husmændene, som trasked og bar på Lysstagerne — og Småflammerne, som vifted og slog i gult og i rødt, krøb helt ned i Vægen undertiden — slukned dog ikke.

Klokkeren stemte op, da Kisten bares. Og Følget fulgte i drøvelig Marsch til Winkelernes gamle Gravsted, der de snirklede Jernkors stod.

Kisten firedes i lange Reb, og Kransene kastedes efter. I Haugen ved Siden lå en gulnet Knokkel, den en af Følget skrabed Grus over med Foden. En sort Mand præked, formådde ikke, sit ærlige Stræv tiltrods, at putte Skjønhed i det dorske Gab.

— Så fik de havresultne Heste trave lystig hjemad som fra Brudevielse.

Og bjemme på Gården tog Brødrene hende i Hånden:

«Ja, nu har vi forsynt han Gerhard da.»

Og Gjesterne placerte sig klyngevis rundt Småborde eller støtted Væggene inde i Stuerne og ude i Gangen. Der var Winkelslegtninge langveis fra, godlynte Mænd af stampet Kjød og Muskler, og Mænd som Jon og Perikles — at ligne med Kirsebær, der kun har lidt surt Skind over Stenene. Paula Winkel gik en Smule om i Begyndelsen og snakked med hver en, der minded om den Afdøde. Men hun erfared snart, at der gaves noget bagom, som hun bedre kjendte fra Svogrene, Småligheder, Misundelse og uventede Stik. — Og hun trak sig væk. Ind i Blåsalen først, der de sorte Skamler stod ensomme på Gulvet, og Salmebøgerne lå i Vindusposterne endnu. — Og som hun stod der, syntes hun næsten selv at være som noget af det Flor og Granbar, der hørte med til Gerhard Winkels høitidelige Minde.

—

Det var stille oppe på Værelserne. Så kneppende stille, at Musen gnaged i Lyse.

Da de rødvinsduftende Gjester og Stegelugten vel var drevet af, faldt Husfolkene i Tanker om det ene og det andet. — Og de lytted rundt om. Men ingen menneskelig Lyd. — En Pige med Madbret gik Trapperne op, banked varsomt på den aflåste Dør, og kom atter Trapperne ned.

«Der er ligesom en Spurning ved hele Stellet,» stak de Hovederne sammen. «Bedst som hun ter sig som galen, blir hun gåendes ligesom i en Døs. — Og så nå — ja, Gud ved!» — —

«Men det var nå ligevel Forskjel,» indvendte nogle, «da hun jumped i Brønden. For Ulykken bråkom dengang.» — «Åk, Sorgen, som langstak, smagte knapt bedre end Sorgen, som bråstak.» — Så regned de efter, at nu havde Fruen været galen for tredje Gang, om hun end nu havde båret sig ganske anderledes end de to første. — Så, ikke at forglemme, havde hun for nogle Dage siden modtaget en Pakke med udenlandsk Poststempel og Apotekermerke. — Jøs, om det ikke var da, hun var blevet så lugn. Jøs, om hun nu var blevet så lugn, at hun aldrig — — jøsøsøs! —

I Kveldingen gik de til Jon og Perikles.

«Å, lad hende sove i Fred,» lød Svaret. «Sover hun for godt, får I tidsnok vide det.»

Folkene orked dog ikke gå tilro, men sad stille sammen i Kjøkkenet hele denne Nat, i hvilken de var forvisset om atter at have Lig i Huset. Ved mindste Lyd løfted de Hovederne som årvågne Gårdshunde, og vimsed en Rotte over Gulvet, greb Jenterne hverandre i Armen. —

Og endelig seg Grålysningen frem, tung og trist, uden Fuglesang og Dyrelok. Nogen retted Benene og så på Klokken. Men det var for tidligt endnu.

Og videre sad de der på Bænkene og i Skorstenen med de tanketomme Ansigter som grå, ubestemte Flekker frem af Halvmørket.

Men — den kneggende Knirk i Soveværelsedøren? — —

Og siddende blev de i måbende Spænding.

Men — i Trappen også? Knirk. Knark. Knirk. Knark. — Jo—o! —

Gutten åbned Døren, blev stående og stirre. —

«Jøs, åkke ser du?» hvisked en Jente. —

XXII

Den første Morgenhilsen vilde hun bringe ham derude på Kirkegården, dengang de trodde, hendes Gjenfærd kom nedover Trapperne. — Og hun havde, også legemlig uvel, vandret gjennem viftende Tågeskikkelser til en forfærdelig Haug af gråbrun Lere. Og Tågen, den klæbed som klamme Hænder. Mens Veirhanen, Symbolet på Livsens evige Morgen, gren over Kirken.

Hun havde følt Tilintetgjørelsen om sig og i sig og tænkte, at det bedste, som kunde times hende, var, om hun kunde blive som en vandrende Mindesten fra sin Mands Grav. — Der skulde da også forresten kun prydes med levende Vekster. Ingen Bauta, som hun havde ønsket. For — «om hundrede År kanske,» så lød hans Ord igjen, «kan den ligge slængt som Vrag eller bruges til Trappesten, så alle Folk træder på den.»

— Hans Mislet, der selv påstod at være lidt gartnerkyndig, blev stellende der i Dage og Uger hele Vårtiden udover. — Bedst som Graven var i Orden, sank den fra Bunden og stygge Hul gabed op. Og bedst der var fyldt Jord i påny, kunde der om Morgenen være et bundløst lidet Hul som efter Varulv.

«Det ugjør sig så fælt, eftersom Kistelåget ryker,» sagde Hans Ramstadkrug. Og i Tanken så hun sin Winkel ligge dernede med knust Ansigt. — Hans førte nu også, som han gik derborte imellem Korsene, så mangehånde Præk, undertiden så rent kuriøst i sin Kynisme, at hun måtte høre:

«Asch, det vokser, Fruen,» sagde han ofte, glattende med Spadebladet langs Gravkanterne. — «Kjøre Jord på — hørt Magen? Jagu er her fedt nok lel.»

Og en Gang vedblev han:

«For tredive År siden grov de ned Murene seks Alen dybt til Afløbsrender. Der går to mod vest og en mod sør. — Nei, de kan ikke akkurat sees nå, der er lagt Kvist og Tral over Udløbet. Men lugtes — asch! Før — ligsom i Vårtiden, da kunde en nok se også. — Da seg det tjokt og svart som Lane. Og der gror Urter — Hesteblom og Tistel, just som på Gjødseldæmma, Mor. — — Men sig mig: Var det gamle Fru Winkel, som lå her før ham? — Nå! Her var sågu mange Slags Rariteter i den Jordhaugen, vi trilled bort. Det, som hølder sig længst, det er nå Ister og Hårtavser. — Det hølder sig rat i hundrede År her i tætte Lerjorden. — Vi fandt ligesom en Blei, vi. — Nei, Jadden er det liderligt også, at Ligene ikke brændes. Nå har jeg sagt det!» han gjorde et Klask med Spaden. Så samled han sine Haveredskaber sammen og lunked af med lange Skridt, Hovedet dybt nedimellem Skuldrene — ens, når han snakked om Dødens Styggedom, som når han filosoferte over Livsens Lyst eller gik med Elskovsbreve i Lommen. — Hun blev længe stående og se efter ham, til han forsvandt bag Buskene. — Indimellem de nyplantede Blomster smutted en lynsnar Mark, brun på tusen Ben. — Og hun frøs som første Gang, hun traf Ramstadkrug på Gårdspladsen. —

Men nu vidste hun hvorfor.

Så gik hun da hjemad som så mangen Gang før i Følge med svidende Tanker. Stort Følge samler flere i Flok, siger et gammelt Ord.

Og de så hende komme uslere tilbage, end da hun gik, holdningsløs og gusten, ligegyldig trædende ud i Søle og Vand. Og de hørte hende gå så tungt opover Trapperne, som tynged hende Alverdens Sorg, og ind i sit Værelse gik hun, der Egtefællen havde udåndet. Hun rusled lidt derinde, frem og tilbage. Det knaked i Sengen. Og atter blev det så kneppende stilt bag de låste Døre. — —

Men i Begyndelsen som hun lå der, Paula Winkel, efter sine daglige Vandringer til Gravene, lå hun en halv Times Tid med sit Ur i Hånden, forventningsfuld som den, der venter en Ven.

Og Kvarteret forløb. Da kom den, Susen for Ørene, taktfast flydende som Pulsen, der banked, som Lyden af en Åre dybt nedi Jorden. Lindt og lindrende seg Varmen efter. En Solvarme, blød gjennem Legemet, som en deilig, deilig Tanke om noget, der var. — Hun så sig i Speilet, havde Rødme i Kinderne og skinnende Øine. — Men en Overvindelse blev det at række Hånden ud. Utænkeligt efterhvert at flytte et Ben eller vende Hovedet på Puden. — Snart blev det hende, som faldt Musklerne fra hinanden, løste sig op i en salig Død, flød bort i en vuggende Gynge. Eller midt ude på en lys Sjø. Eller i en blank Elvekulp, der Vandet skjænked lys Glæde. Og der kom de igjen, Indlandsmenneskets uopfyldte Barndomsdrømme om alt det skinnende Vand. Henover brusende Flade bar det under Vift af hvide Seil. — —

Og herlige Syner åbned sig for hende. — Der var Sommerhimmel bag Blomsterguirlander og legende Amoriner. Og Semiramis's hængende Haver. Og skjønne, stolte Mennesker i hvide Gevandter, rolige, sikre, som Halvguder. — «Vent du, du var vakker! — Nei du, du var endnu vakrere! — Al den Deilighed på Jord! — Kjøre, kjøre over lyse Marker! — Gå, bare gå, med løfted Hoved og lange Klæder — Livet en Gang over Kløvereng, hvor Firkløvere er at finde. — — Hvad skal du, Ove, du jeg elsked engang? — Har du Firkløver i Hånden? Nei, du har nok ingen Firkløver at give, havde du også Hånden fuld. Den? — Skal jeg have den — fra din deilige, slanke Hånd? Tak! Men hvorfor går du her, Ove? — Du, som bare hører Ungdomsdrømmene til. Ser du ikke, Kløveren har blomstret forlængst. Den skal meies nu, af en Mand med Ljå, og kjøres i Herrens Lade. Kjærlighed, al Menneskenes Herlighed, den er jo som Græssets Blomster. Firkløveren fra din Hånd, Ove, gav du mig, at jeg fandt min Winkel! Hvad stak i Sindet, så forfærdeligt?» — —

Men urolige Billeder tog også til at virre sig frem indenfor de lukkede Øienlåg — kom og gik, enkeltvis og i Følge, med skyggeagtigt Rids, som dirrende Billeder fra en Kinematograf. Og dunklere blev det for hver og en. — —

Atter suste de, de fjerne Vandfald, kjølnende, smertestillende som virkeligt Vand over svidende Sår. — Åren dybt nede i Jorden, den, der dulmed, dulmed — som ind i den tyste Evighed.

— Men ofte syntes hun også, det var Luftens Sus af en stor Ensomhed, hun hørte. Sin Ensomhed! Men Ensomheden, der drog. Ensomheden, der fanged — lig en Edderkop i hårfint Spind. Den suger Blod, suger Tanker, suger Sind. — Men Ensomheden følte hun som en Livsens store, vidunderlige Vampyr, til hvem hun måtte smile. — —

— Og for hende blev det stille. — Lidt længer stille for hvert Tidmål, som gik.

Og snart vilde Tomheden lukke sin rolige Favn — der ingen Vind blæser — ingen Fugl synger — — men heller ingen Leviathan velter sig i Fråde! —

XXIII

De gamle Winkeler knakked på Døren til Hjørneværelserne.

Da ingen svarte, gik de alligevel videre — ind i et stort, halvmørkt Rum, et med fire tildækkede Vinduer, røde Vægge og så fint et Gulvteppe, at de to uvilkårlig satte Fødderne lækkert, trods Støvlerne var de bedste.

De havde nemlig studset sig nu. Trukket i de side Klædesbonjourer med den indsvungne Rygsøm, den der danned en Strut bagtil så god som nogen Andrikhale. Bukserne led nok af Kusma over Knærne, men dette skadet ikke meget, eftersom de nystrøgne Fadermordere dog gav hele Dragten et staseligt Anstrøg.

Perikles havde en vidtløftig Tale på Tungen: — Når de nu kom, så var det, fordi de holdt af sin Brorkone. Kors i Krøgels, det var vel så rimeligt, hun sørged over Manden, om det end kunde synes at være nok nu. Hun var jo nokså ung endnu. Og de, Jon og Perikles, heller ikke så værst gamle — ialfald kunde de godt blive meget ældre! Kort sagt: Hun burde overveie dit og dat og tage Skeen i en anden Hånd. Hun havde jo en Unge også. Og ikke leve dette rare Livet, som ingen blev klog på — —

«Nåda!» Der var ingen at se i Farten. — «Nei, mener jeg ikke, hun sover midt på blanke Formiddagen!» brast det ud, idet de skimted en Kjole bag Sengeomhænget.

Og de summed sig noget. Gik så hen og napped i Kjolefligen:

«Hei du — du får vågne nå — du har fået Visiter jo!»

Det nytted ikke.

De titted indenfor Omhænget. Hun lå med Hovedet tilbage og pusted.

Perikles prikked hende et par Gange med Fingeren i Kinden. — Det lod som en besværlig Søvn. Hun rørte sig trægt en Stund og satte sig endelig op. Hun ligesom drog og drog i Øinene, men sagde ingenting.

«Vil du ikke se os? Svogrene dine vel. Vi vilde høre, hvordan du havde det. — Har du annammet Sovesygen — he?»

Hun vented lidt. —

«Er det dere? Ja, jeg gik tilsengs. Det var vist ikke sent. Men jeg blev søvnig naturligvis. Å, lad mig sove da — kjære dere!» — Hun havde allerede sluppet sig tilbage, medens hun sagde det sidste.

Brødrene pilted hurtig på Dør. Begge med en Fuldfølelse af, at her var ingenting at gjøre — allermindst for Friere.

Men det sagde de lidet om, da de efter den mislykkede Ekspedition atter havned på sin Ungkarshybel. Ihvorvel de ingenlunde afholdt sig fra at prise den Lykke, der, takket være heldige Tilskikkelser og Brødrenes vidunderlige Forstand, stadig undgik Nådestødet. —

«Tager du Klaven af dig?» sagde Perikles til Jon, der plundred med sin Fadermorder foran Barberspeilet. «Tænk, om du var blevet klavet for Livstid, Gut!» — Nei, det havde da laget sig bedre. —

«Men du ved, hun var dum,» plumped det snart ud af Jon, «at hun ikke oppet sig for os. Næste Gang kunde hun jo været den rigeste Enken bygdevis over.» —

«Og tredje Gangen, mener du,» vedblev Perikles ironisk, idet han vrængte Klæderne af sig, «da skulde hun siddet med Gruvang, Nebruget og Sagen ved Klun? — Neitak, du havde ikke overlevet mig, Jonfar!»

«Det kunde vel også været ligegyldigt,» mumlede Jon, «eftersom hun altid har likt mig bedst.»

«Nei, hør nå! Akkurat som om hun ikke altid har holdt Øie med mig — og jeg har kunnet få hende lattermild oftere end du.»

«Men hun så så langt på mig, da jeg mødte hende i Gangen forleden. — Just som vilde hun sige: Kjære min Svoger, jeg er Enke, jeg. — Du!» afbrød han, holdende Bonjouren langt ud fra sig. «Det er såmænd en flot Diplomatfaçon på denne.»

«Åja — og på dig med,» svarte Perikles.

— Sålunde passiarende rydded da de to Brødre sine Staseffekter afveien. Støvlerne hørte hjemme i en Kommodeskuffe, Diplomatfrakkerne afsides på Gangen og Bukserne inde på Knaggen i Soveværelset. Og hver især havde de omfremt de vanlige to hektiske Pletter længer nede på Kindet, to kirsebærrøde Merker efter Fadermorderne.

«Jeg må tænke på den gamle Ræglen om Kjensrudbrødrene, jeg,» sagde Perikles allerede i bedre Humør, der de gik ned af Trappen.

«He ja — som spurgte Presten, om han ikke kunde gifte dem begge med den samme Jenten?» Og Jon måtte indle.

«Fælt så mange Tænder, du mangler, Gut,» udbrød Perikles i gemytlig Stikkelyst. «Du minder mig om Stakittet der.»

«Det gjør ingenting,» svarte Jon uanfegtet.

Og de indlo begge.

— Og der de to Brødre blev stående ude på Tråkken, med Velbehag seende sig om til alle Sider, brast det vekselvis ud af dem:

«Hvem skulde tænkt på det, dengangen Bror Gerhard raped Ånden ud af sig. — Her i Huset bor vi, som skulde vi bo alene. Gudskelov! — Ja, alt tjener dem tilbedste, som vandrer viselig.»

Og Jon og Perikles Winkel svaled de hektiske Pletter af sine Kinder, og gik atter, veltilfredse som ikke på længe, ind i Huset, — om hvilket Aspene med de skjælvende Blade og tusen skiftende Skygger hvisked og tisked en Sang, hvis Omkvæd de i Menneskealdre havde kunnet. —

Men borte i Drengestuvinduet såes et stort, blegt Barneansigt på en Rude.

— Og Solen steg, og Solen sank over den grå Gård med den gode Skog og den vanskjøttede Jord, der Græsset fik gro på Gjødseldyngerne. Og de glinsende brune Heste, som ikke dued til at trække, og de kapunerede Kyllinger og den blodgjødede Asparges — og den meterhøie Tistel og Humlen, som atter nu klænged om Husvæggene, hvorfra Vinduerne myste som selve de Brødres nærsynte Øine. — —

XXIV

Aspene blev gule, og Aspene blev grønne — Fugle fløi, og Fugle kom. Og Tid sneg langsomt hen. Tid, hvori meget spurgtes, og lidet svartes. — Også om «Ove derover», i hvis ikke længer så uforholdsmæssige Hoved en besynderlig klar Forstand lod til at udvikle sig. Doktoren, som gik hos ham, gav engang Ordre til at slippe ham ind til Moderen, og mod al Forventning havde han fået Rang og Gang hos hende, som ikke havde villet se ham, siden han var Spædbarn.

— Men hun, Fru Paula Winkel — hvem magted at se tilbunds i hendes Levnets Dyb? Ja, kanske var hun gal. — Det var jo alt gamle Historier de. Jenten, som gik med Madbrettet, fortalte, om hvor rart Fruen bar sig ad, når hun spiste: Brugte Gaffel til Skemad og omvendt, vilde drikke af Sennepskrukken og tog i Smørret. Og hændte det sig, at Jenten spurgte om noget, da så hun kun på hende og svarte ikke. Og hun, der var så skvætten før som en Fole, hun ikke så meget som blunked, da en Vinter et rabaldersk Sneskred fra Taget fór ret forbi hendes Ryg.

Det ufatteligste var dog, at til andre Tider kunde hun synes både kjæk og rask. Da gik hun ud og ind med Farve i Kinderne, nikked Gomorn til de, hun mødte, ja stundom nynned hun. «Se, nu var Sorgen over!» skumledes der da i Bygden. — Snart spurgtes vel den gamle Nyhed, at Enkestanden tilhører Fanden. — Og de gamle Ungkarle spåedes et lystigt Hus. — Hun var også sjeldnere påfærde borte ved Gravene nu. — Hun var blevet så forbandet hoven, hed det senere, gad ikke se, langt mindre hilse på Folk. En fik nok vige afveien for den Damen. For hun gik ret på, som var hun Dronningen. Og ikke sådan en, som ikke længer gad skjule Hestefoden. — — —

—

— «Winkel, Winkel! — er du her nu, som du loved mig sidst? Gud! Ved du, hvad han siger, han Djævelen med Grækerhænderne? — «Kun de levende hører Livet til,» siger han. Han står her, når du er borte, og han har Smil i de dunkle Øine. — «Vor Dag døde,» siger han — «vor røde, skjønne Dag!» Slig det plager mig, du, den Uret, jeg begik mod dig i Tanke som i Gjerning. — Det svider, Winkel, når jeg vågner, som Hovedpine, som Salt i Sår. Men du, du, som ser ind i Sjælen, Gerhard, du ser vel også, han var min Ungdomselskede da, som ungt Sind og unge Sanser havde groet sig rundt så sterkt, at det verked ikke ud, før Bylden, Synden mener jeg, var blevet stor nok, moden nok, slig at den skreg til mig som Blod ifra Jorden — og brast.»

«Kingel og Kingel over Buske og Trær. Kingel i alle de mørke Kroker — gråt Edderkoppespind.

Kingel over alle Tanker, de mørke og de lyse. Kingel over det Liv, jeg leved — over Sorgerne og over Glæderne — gråt Edderkoppespind. Og over din Lænestol, Sengen og Speilet.

Jeg klarer lidet mer. Du — dette med Smilet, du — blev det mit Livs Ulykke, eller blev det dog mit Livs Lykke tilslut? — Jeg mener, det blev vist det sidste. For leded ikke Smilet mig mod dig og dit Alvor — og jeg så dig som Malmfuruen for mig. Malmfuruen, så sagde du engang, den kjendes ikke før ved Hugg i Stammen. —

Og Smilet — leded ikke Smilet mig over Gravs Mørke og Helvedeskvaler? Der jeg søgte og fandt det som Salighedsmusik i Årerne.

Og Smilet — har således ikke Smilet været mit Kompas igjennem Livet til Døden før Døden? — Og er så det ikke Lykken, Winkel — for mig og alle? —

Nei, siger du?»

«Du går, og du kommer — og Gud har velsignet dig. Han kommer og går — og frister med Smil. Men jeg siger: Jeg ønsker mig ikke i Verden påny. Det er Ungdomsdrømmene bare, som spøger — Ungdomsdrømme bare, så intensive og mange, at jeg drømmer dem måske, hvis der er et Liv efter dette. Men hvad skal jeg gjøre? Å, du som er sterk — ryd dem da bort, om de er af det onde! — — Undertiden tror jeg, det kommer fra dengang, da de nylig havde lagt dig i Jord, og jeg tænkte ikke på dig, men på alting andet. — Hvem lyster røre ved nye Sår?»

«Sort er Natten, min Winkel — fordum vor Nat.

Rød, rød gjennem Tåge brænder Solen.

Men skimtes en Måne, da skimtes den som en nedskruet Lampe med Skjærm — Flaggermusskjærm. Hvad mener han med vor «Dag»? — Å, blev du borte?»

«Hvor er du? — Jeg vil finde dig, tiltrods for jeg famler i Mørke. Jeg vil gå her på Jagt både Dag og Nat. — Men det er stygt af dig, at du går unda for mig. — — Gå ikke du, gå ikke — kjære, snille!» — —

«Hvad tog jeg i da? Det, som smutted fra mig som i Rædsel og er herinde fremdeles. Min Winkel ikke. — Kunde jeg le? — Tænk min sterke, brede Winkel, — og dette forunderlige lillebitte. Nei vent lidt, du, lille pudsige Dyret — sig, hvor er du da!

Hm, fange dig skal jeg, Rædharen — om du er aldrig så listig! —

Så — borte!»

XXV

«Ve.»

«Er du Ve, siger du? Jeg synes nok snarere en liden Bjørnunge, jeg. Langtfra, jeg slipper ikke! — Hvad gjør du her? spørger jeg.»

«Jeg er jo Ve,» gjentog det med tynd og forgråten Stemme. — «Ikke slem imod Ve!» Og det skalv som et Aspeløv. Hun følte over det og fik våd Hånd, da hun tog det over Øinene.

«Kom igjen i Lyse, Ve,» sagde hun og heldte Vandkaraffelen over det, fordi hun mente noget godt.

Og næste Dag kom det virkelig igjen i Lyse.

Hun skimted et seks syv Års Guttebarn med store, udenpåliggende Øine.

«Er du Ve idag?» spurgte hun, «du lille stygge Puslet.»

«Jada, jeg er jo Ve — jeg kom til Mor,» stammed det.

Hun tog sig hårdt over Panden.

«Du tøver vist du,» svarte hun, «Djævelen er Løgnens Far. Men at jeg er Ve's Mor, det vidste jeg ikke. —

Hvad gråter så sårt? — Er det dig, Ve? Men lille, rare, ikke gråt du — det gjør ondt det. — — Såså, ti nu stille, så er du min egen Ve!»

«Ja, jeg er jo din Ve, og skal ikke gråte.»

«Hvorfor klamrer du dig om Benene på mig, Ve, så jeg ikke får flyttet dem? Jeg må jo gå jeg, både hid og did. Slip nu — men det er morsomt, du er her.» —

Og Dag efter Dag kom det igjen, som hun bad.

Men hun trådte på det engang, det sad som en liden Tue på Gulvet, og siden måtte det holde til i Sofaen.

Som det sad der og stelled og plukked, dukked et Minde frem for hende engang:

«Vil du lege, Ve?» spurgte hun og forsøgte at klippe Papirheste til det.

Det stilled dem forsigtig op på Bordet, undersøgte dybsindig snart den ene, snart den anden. Men tilsidst vendte det Hovedet om mod hende, og hun syntes øine et Smil, hun skulde kjende. —

«Slet ikke Heste, dette!» — og lege vilde det ikke.

«Du er trofast, du Ve!» sagde hun ofte. «De andre er blevet borte; men du kommer. — Dog — hvad siger jeg — min Winkel, han i Grunden både er her og er her ikke. Forstår vel jeg det? Heller ikke kan jeg sørge, fordi jeg tog feil af eder dengang — Gud ved, hvor længe. — Skal jeg bære dig, Ve — liden, liden, rare Ve?»

Men hun gik imod Stole og Borde.

«Hvorfor stikker Mor sig med den Nålen i Armen?»

«Fordi det gjør godt.»

«Men Mor sovner. Mor ikke sove fra Ve — Ve bare sove hos Mor.»

«Kan vi ikke sove sammen da, Ve, i Gyngestolen der? Min egen Ve!» —

Og de husked og gynged lange Stunder ad Gangen. Og ofte måtte hun lade Morfinen være.

— Men som hun sad der, Paula Winkel, med sin Ve i Fanget, var det som Tankerne atter begyndte boble, og hun tænkte dem høit, halvt til sin Ve, halvt ud i Veir og Vind:

«Jajaja! — og hvert Menneske går sin Skjæbne imøde, således som Gud har bestemt den. — Og Livet igjennem spindes der Tråd for Tråd, og væves de sammen til den Menneskeskjæbnes store Billedteppe. Mit Teppe deltes i Felter, det, et rødt og et sort. — Det røde var min Dag — det sorte — — Det røde var min Dag — det sorte — — Der var en Krøbling engang, et Syndebarn — Ve.» — Pludselig rusked hun det lille i Armen, så det forskrækket slog Øinene op og begyndte at skjælve.

«Hvor er du om Natten?»

En tynd Hånd raktes ud for at klappe hende på Kindet: «Ikke slem imod Ve.»

«Hvor bor du?» gjentog hun hårdt. «Fort nå — i Drengestuen?»

«Ja,» svarte det og gråt hjælpeløst ind til hende.

Hun slap Armene ret nedfor sig og blev siddende.

Men snart begyndte hun at vride Hænder og klage som en Syg under tungt Anfald:

«Skal jeg nu have det også. Aldrig få Fred. Aldrig. Hjælp mig, Herregud, hjælp mig ulykkelige, jeg, som sov og vågned til Smerte. — Har jeg da ikke havt Smerte nok? —

Du, som tilgav, hvorfor ser du på dette? Eller tilgav du ikke helt? — Eller har jeg gjort dig ondt siden? — — Ve, Ve — Ve over den, der gjør Kjære Uret! — Da — Ve ifra Jorden, som er forkrøblet, og Ve ifra det, der forkrøbler Jorden. Ve ifra Himmel, som lyser — Ve ifra Gud, som straffer — —

Men min Ve, som lægger de små, tynde Arme om min Hals — nei, jeg skal ikke være slem mod dig, Ve. Selv satte jeg min Ve i Verden, med Smerte — med Smerte beholder jeg ham der — jeg arme, som elsked og synded og elsked igjen. — —

Hvad sidder i Lænestolen, Ve? Der ved Vinduet?»

«Ingenting der,» siger Ve og smiler.

«Men vesle Ve, hvad for Smil har du da? Så, så polisk, synes jeg! Ser du det ikke da, du med de Øiengluggene dine — der i Vinduslysningen. — — Der vender han sig også. — Himmel! — Han smilte. — Så du da ikke, Ve? Det var jo Gerhard, du — min Winkel — — din — din egen prægtige Far, Ve!» — — — —

I stille Lidenskab folded Paula Winkel de magre Hænder om sit Barn.

«Å du, min Ve, ifra Himmel, som lyser — min Ve ifra Gud, som straffer. — Min Dag døde — jeg fik Ve istedet.

Men min søte Ve, som jeg elsker — min Ve, som jeg skal bære, alle, alle Dage — indtil han trækker mig efter sig, min sterke Gerhard, leve for hans Søn — og takke!»

—

Innhold

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV