DEN SOM HENGER I EN TRÅD

Nini Roll Anker

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Nini Roll Anker: Den som henger i en tråd

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1935, H. Aschehoug & Co.

Omslag og layout revidert av Lars I. Næsheim

NINI ROLL ANKER

DEN SOM HENGER I EN TRÅD

OSLO

FORLAGT AV H. ASCHEHOUG & CO.

(W. NYGÅRD)

1935

Hun var kommet ut på veien langs jernbanelinjen — nå, hun stanste, så hun det. Hun var forbi det siste huset, hvor Ladi losjerte. Men ennå var det lysstolper et stykke fremover, ennå kunde hun gå en bete. Mellem åtte og ni, hadde han sagt ...

Ben som en lang søm lå landeveien foran henne; skitten sne efter midten, rotet op av lastebiler; hvite snemurer på siden, polert av tø og av frost igjen. — Her var ikke vått; men muklet gikk over kalosjene somme steder. Da ristet hun føttene og så efter, om det hadde gjort skoene noe; hun hadde pusset dem før hun gikk hjemmefra — hun vilde komme skikkelig inn på hotellet.

Hun hadde ikke akkurat lovet å komme. Det kan hende, hadde hun sagt ...

Men dennegangen skulde det bli av! For en gang måtte hun friste det, hun også. En gang måtte hun få vite, hvad det var, hun også. Det var ikke noenting å grue for — fine herrer er hensynsfulle, det sa alle.

Men likefullt skalv hun. Da tenkte hun på disse siste årene; grå og skyggeaktige seilte de forbi — ansikt og hendinger tonte frem; men klarest så hun sig selv. Det var bakken op til fabrikken, hun gikk, op og nedover, op og ned. Samme arbeid dag ut og dag inn; frokoststans og middagsstund; kveldene hjemme, når hun lå på divanen og hvilte ryggen. Det var altsammen ...

Tenker du gå jomfru i graven, du Karna? .. Det var den kåte røsten til Gyda, som spurte — på fødselsdagen, da hun fylte tredve. — «Isjomfrua». Hun visste de kalte henne så på verkstedet i det siste. Det var Edvin, som hadde satt navnet på henne. — De fikk kalle henne alt, de vilde! Herefter også. Herefter — når hun visste det, hun visste, skulde det ikke stikke henne mer!

Hun tok sig op til ansiktet — hun kjente, hun smilte. — Han var den kjekkeste av de reisende. Hun hadde alltid likt Danielsen ... Sist han var i byen, hadde hun møtt ham i Storgaten; da hadde han bydd sig til å bære melkespannet for henne. «De er kongeligere uten spann,» hadde han sagt. Det var spøk i hans munn; men han var nærmere sannheten, enn han visste! I kveld skulde han få vite det! Hun vilde snakke ut til ham — først vilde hun snakke ut! Han skulde få greie på, at hun kom av folk. Hun holdt sig ikke ringere enn noen! Og det tenkte hun si.

Da —

Det hadde vel hendt, at to mennesker fikk den gode kjærligheten til hverandre! Det hadde vel hendt før! Det stod å lese i mangfoldige bøker! — Han skulde begynne for sig selv. Han skulde ha eget firma nå, hadde han sagt. Og han var ikke gift det hun visste. Ring bar han ikke. Olaf het han til fornavn ...

«Olaf,» prøvde hun sakte, ut i mørket. Hjertet tok på å stormslå. Hun skulde få hviske et mannsnavn, hun også! Skulde få kjenne armer omkring sig — kjærtegn og blide ord ...

Ikke tenke lenger! Ikke forlange mer! La det være nok — la det være lykke og mer enn nok!

En mann i stilling; trygghet og sorgløshet — slikt fins ikke andre steder enn i drømmen, hun vet det da! Lenge og for lenge har hun staset det til og bygget det frem om natten — hun vet det da, nå også, at det ikke er slik det går. Mann og unger kan det bli; fattigdom og slit blir det for henne og hennes like. «Hadde jeg enda ikke gått bort og giftet mig, Karna,» — det blir det. Og — hun hadde ikke villet inn i den elendigheten — dit hadde hun kunnet komme, hun som en annen! Gi op friheten og fortjenesten for arbeidsløs mann og sultne barn ... hun hadde sett nok av det! Nei, nå skulde det være farvel med drømmer og umulighet ...

Tårene kom likevel. Hun strøk dem vekk med vantefingren.

Han var ung! Han var en herre i klærne — klær sydd efter mål, det var lett å se. Han hadde en dannet optreden. Fine hender og bløte — hun hadde kjent det, da han strøk henne over kinnet igår kveld. Det luktet så friskt av ham — god såpe og god tobakk; hun hadde kjent det med.

Hun vilde. —

Da hun snudde, tok hun en liten sneklomp i munnen og lot den smelte. Hun hadde valgt fiskekake med løk i spiseforretningen i dag. Så tosket hadde hun vært — den løklukten, som var så lei å bli kvitt ...

Han bød på vin. Mor — tenkte hun. Men nei! Dit hadde hun tenkt fra sig! Hun skjøt frem underleben, økte farten, stirret på lysene fra byen og gikk imot dem med brennende kinner. —

Hotellet lå øverst i Storgaten. Det var en tohøiders trebygning, hvitmalt og lang — med stor dobbeltdør ut og elektrisk lampe over døren. Det var vel ikke mange gjester på denne tiden året ... En og annen handelsreisende; en og annen hestekar eller storbonde fra bygdene kanskje ... Døren var ulåst; hun dreide det blanke messinghåndtaket nedover og den gikk op. To trappetrin førte til den brede gangen. På ganggulvet lå en rød teppelengde. Innerst stod en slags skranke. På veggen bak hang en svart tavle med hvite tall; ett og annet navn ført op med kritt.

Innenfor skranken satt en mann og leste i et blad. Det var Jonas Kruse.

Hun blev blek. Foreldrene hans hadde hus på Brækken. Dengangen moren og hun losjerte hos Galteruds, hadde hun sett ham hver dag. Han var en snørrete gutt da — la sig borti allting og var ute med den frekke munnen sin straks noen prøvde ta igjen med ham. Siden hadde han vært på Hamar ett år eller to; så hadde han gått og slengt her i byen. Men nå satt han her, så hun.

«Godkveld.»

«Nei er det ikke Karen Anna?» De små øinene fór over henne, rottesnare.

«Jo — det er da det, også.»

Han la bladet fra sig; men øinene drev på. «Jaså — du er ute og går?»

«Er du blitt hotell-kar nå?»

«Jeg har jobben imens den nye portieren ligger på sykhus.»

«Han er blitt syk da?»

«Alvorlig også. Får vi håpe.» Han flirte.

«Det var — om Danielsen er inne?» Hun fikk det frem; tørr på tungen fikk hun spurt.

«Jå, han er nok inne san! Han sitter på syv med en hel portvin og venter. Kanskje det er dig, han venter på?» Han knep igjen det ene øiet.

«Det var en beskjed —» Så tidde hun et sekund. Jonas hadde reist sig; han stakk den ene hånden i bukselommen. Hun ranket sig; da blev han slappere i ansiktet. «Jeg lovte henne å stikke innom her og si, hun er forhindret ifra å komme. Om du vil gå på rummet til ham og si ifra.»

Han drog sig bakover mot skrankeåpningen: «Ifra hvem?»

«Det skiller dig ikke. Karen Anna Hustad gikk ærendet, kan du si.»

«Ja, undskyld da! Jeg tenkte ikke fornærme dig!»

«Du har aldri vært annet enn en sleiv!»

Hun vendte og gikk tilbake dit, hun var kommet ifra. Håret ramsvart under den vesle hatten; steil i ryggen —

«Det er forskjell på folk!» ropte han efter henne. «På hotellbetjening også fabrikk-donnaer!»

Utenfor, på det renmåkete fortauet langs husveggen, tok hun etpar steg. Så stod hun litt. Det gikk rundt for henne. Da var det bare å stå.

Det hadde hendt på sekunder ... Så meget det var — på noen åndedrett hadde hun reist gjennem det. Hun hadde sett ansiktet til Jonas —. Bakenom det hadde hun skimtet rummet og ham og sig selv ... Portvinsflasken og glassene på bordet; rullgardinet og sengen ... Gullkjedet over vesten hans; de hvite hendene; de blå øinene, som glinste —

I morgen trillet Jonas Kruse koffertene hans ned på bryggen, I morgen, når båten la til. I morgen var han borte og kom aldri igjen mer. — Men bak skranken på Grand hotell skulde Jonas sitte og vite hvem som hadde vært hos Danielsen. Og hele gata og hvert eneste hus skulde få vite det ...

Så nære hadde hun vært ved å miste ryktet sitt. Så nære på hadde hun mistet de eneste klenodiene, hun hadde ...

Vilde han si til Jonas: Det var henne jeg ventet på? Det trodde hun ikke om Danielsen. Han var real, det trodde hun om ham.

Det lakket mot jul. Den lille byen lå under den store sneen. Husene hadde hvite hetter, trærne bar hvite byrder, fra menneskene stod det røk når de pustet, og bøndernes hester bar rim i fakset. —

Året drog sig mot slutten; på konfeksjonsfabrikken var de siste ordrene ekspedert. Olaus Strande reiste sig fra stolen ved skrivebordet og nikket, Gunner

— nikket tilbake. Brødrene var blitt enig. Så fulgtes de op i lokalene.

I tilskjæreriet stilte Gunner sig på plassen sin. Det tredobbelte klædet lå utspent over det store bordet, stykkene var risset op på det med kritt. Midt imot ham førte Vold skjæremaskinen med sikker hånd langs den siste streken på et erme.

Den eldste sjefen mumlet go'morn til formåleren, kontrolløren og de andre herrer. Med korte, langsomme skritt gikk han videre på sin runde.

Presserne så ikke op — han hadde vært herinne tidligere på dagen. — Inne fra «knapphullet» hørte han latter... Han la lebene tettere sammen — det grå, stutte kinnskjegget tok på å dirre, farven i det rødlette ansiktet falmet. De kostbare maskinene derinne minnet sig; alt kostbart minnet sig på dager som idag. Knapphullsmaskinen, pikeringsmaskinen, maskinen til å pynte på knapphullene ... Dyre saker altsammen. Utlegg og rentetap. Bakom døren der stod de. Bakom døren dér var Gunners eldste sønn. Ikke sjelden å høre fjas og leven inne hos Julius i det siste.

Sindig åpnet han døren.

En av arbeiderskene sprang ut av armene på Strande junior.

Det var Gyda. Det var ikke Karna. Nei, hvordan kunde det være andre enn Gyda? Sjefen kremtet. Piken smatt forbi ham inn på verkstedet. — Han stod litt; stakk hånden i lommen og raslet med kobberskillingene.

«Vi slutter til lørdagen,» sa han.

«Vel,» svarte det bakom den bøide ungguttryggen.

«Krrr.»

På verkstedet durte tråmaskinene om kapp med motorene. Lyset var skarpt i den store salen — det voldte sneen utenfor, de åtte høie vinduene og lampene. Olaus misset med øinene og smilte.

Smilende gikk han fra bord til bord. Alle hang i, så op såvidt, så ned igjen på arbeidet. Somme satt oppe på bordet og håndsydde. Fem og seksti damer ...

«Jaja, tuppene mine,» småsnakket han. «Jaja.» Øret lyttet på maskinkoret, tok ut stemmene — var her én som hakket? Fem med motor. Resten uten. Men det blev vel en råd — godt år til neste år, Vårherre alene visste ... En og annen forbedring til neste år; det stod i Guds hånd.

«Jaja, tuppene mine —»

Det var denne Ludovika, som satt og glodde på ham. Vilde ikke dra øinene til sig. Tosk, som hadde tatt henne inn. For gammel synds skyld — godhjertet tosk! Blev sittende og glo, så fort han viste sig.

«Krrr.»

Karen Anna Hustad så op. Han gikk nærmere. «Fem og tyve kuldegrader idag,» sa han til Karna. — «Men herinne fryser du ikke, Olaus,» svarte Karna. Han smilte. «Du har rett. Du har rett. Bra lokale, solide vinduer. Tette.»

Hun satte hjulet i sving, førte sømmen under nålen. — Ned mot den hvite nakken lå hårknuten hennes, opkveilet og ramsvart. Lebene skjøt sig frem, røde og trassige. De lange vippene gjemte øinene. De blå øinene — blå som — — blå som — — — Fager var Karna.

«Jaja. Jaja ...» Med små skritt gikk han mot utgangen, midt mellem bordene. Tommelen holdt han fast med peke- og langfinger på begge hendene. Øinene fulgte ham til døren lukket sig bak ham.

«Nå får vi julegave!» sa Karen Anna høit ut over alle hodene, de lyse og de mørke, de grå og de unge.

«Ja, han smilte stygt idag,» ropte en tilbake.

«Nå skal vi visst slutte!» skrek Anna Kleve inn i øret på Ingebjørg. Den døve stirret, livet i de spørrende øinene sloknet, det bleke ansiktet blev lite av skrekk; så snudde hun sig og så op til Karnas plass; og Karna nikket.

Maskinene stanste et sekund eller to. En svart fugl hadde slått ned. Røstene tidde. Så ropte én:

«Det er vel ikke nytt!» Da hentet alle sig og snakken brøt løs: om det, de hadde ventet og som alltid kom — om det, de enda aldri lærte sig å ta imot — arbeidsstansen, som lurte på dem hele året — de arbeidsløse ukene, som åt op fortjenesten deres. Og skoene, de trengte! Og kjolen, de trengte! Og husleien, de skulde betale!

Men han hadde tatt inn en ny tilskjærer i høst, han hadde tatt inn Edvin Vold! Så hadde han vel ordrer nok? — Det letet ikke på tilskjærerne, de fikk lønnen sin likefullt! — Men når han hadde tatt inn en ny ?

«Så sier han vel op Vold med det samme!»

La ham bare gjøre det! Her var ingen, som skulde gråte for Vold!

«Også like før jul!» — «Skammelig — å gud så skammelig!»

«Vi er ikke varslet ennå!» ropte én. «Men vi blir det,» svarte det i kor. «Vi kjenner Olaus!»

«Tuppene mine!» hermet de.

Den døve hadde gått fra arbeidet og stod borte hos Karen Anna Hustad. «Tror du det da?» spurte hun med den slørete røsten og bøide hodet inntil for å høre svaret. «Det er ikke verdt å ta sorgen på borg!» ropte den andre. «Vi får vel vite det til fredagen!»

Ingebjørg Dale blev stående. Karna rev sømmen unda nålen og la under en ny. Og Ingebjørgs blikk fulgte de hvite, smale hendene, som førte tøiet. Hun visste da at Karna hadde hudvalk på pekefingren efter saksa, og treler i hånden efter strykejernet — hun, som en annen. Men det var som ikke sant lel — så pene var hendene hennes, så rapt flyttet de sig, så snart og lekkert tok de om plagget, at en måtte storundre sig. Om det så var å egge[1], gikk det fint for henne. En A-jakke sydde hun på dagen. De kom ikke til Karna med B og C-plagg — de visste bedre ...

«Nå får du gå på plassen din, Ingebjørg!» ropte Karen Anna.

Det var blitt lått og moro ved det ene langbordet. En av damene hadde foreslått, de skulde samle inn til julegave til sjefene. De sendte en tom pappeske i mellem sig og la knapper og trådstomper oppi. En spyttet i esken.

Karen Anna tok frem formiddagsmaten sin — to skiver brød. Hun spiste, mens hun satt og så på arbeidet, som lå foran henne.

Hvem sørget over stansen på konfeksjonsfabrikken? — Byen tok den rolig, «De små brødre,» var populære i byen — bra borgere, gode skatteydere, fornuftige folk. Olaus og Gunner Strande drev forsiktig — en liten stans, en pust i bakken, så gikk hjulene igjen. Byen risikerte ikke katastrofe dér. — Her var ennå mange som husket, da de to bredskuldrede, kortbente menn kom hit for tredve år siden. Beskjedne og høflige begynte de den vesle bedriften sin i Maurlandgården; fem syersker, det var altsammen. Idag beskjeftiget de over åtti mennesker, men de hadde blitt ved å være beskjedne og høflige. Den nye farikken på toppen av Ramstadbakken var en pryd for byen. Unge piker fra småkårshjem hadde chanse til fortjeneste, straks de blev konfirmert; piker fra bygdene hadde chanse; og byens folk tjente på losjerende, hotellet tjente på handelsreisende, butikkene hadde omsetning. Ære være de små brødre!

Arbeiderskene var populære på sin vis, de også. De fleste var nette i klærne — sy kunde de jo. Og unge ansikter pyntet op i gaten. Hendte det noe med en og annen av dem, gav det stoff til samtale — her hendte ikke så meget. Finne sig i å gå ledig av og til måtte jo pikene; mange hadde hjem å ty til, også.

Stort sett var opfatningen i arbeiderkretser den samme. Jentene på konfeksjonen var ikke blandt dem som hadde det verst — snekkerfabrikken hadde stått snart i et år, den. De var noen høner, naturligvis, som ikke organiserte sig; men de hadde å gjøre med en gammel rev som Olaus Strande — en fikk holde dem litt tilgode. Kvinner kan greie sig med mindre enn menn, også.

De arbeidsledige syerskene var temmelig alene om sorgen, da de måtte slutte. —

En kveld tre dager før jul satt Karen Anna Hustad hjemme ved bordet under lampen og skrev op tall på en papirlapp. — Hun var alene i stuen og hadde låst døren ut. For en stund siden hadde noen røsket i den — det var vel gamla på andre siden gangen, antagelig; eller Eveline ovenpå, som sydde for folk. Når moren var i hus, var her aldri fred for innstig — ja, så sjelden var det å få en alene-stund herinne, at stillheten som sang for øret.

Hun regnet på utgifter og inntekter — hun brukte sette sig for med det, når arbeidsledigheten kom over dem. Et trykk for brystet gav ikke fred, før hun hadde allting på det klare. Like godt å få vite det først som sist ... Det hun ennå skyldte for skatt, skrev hun op; og for avbetaling på kåpen. Skatten hadde vært rimelig iår, firti kroner; hun hadde moren, som var blitt arbeidsufør — det blev til avdrag for henne. Rakel var kommet op i ett hundre og femogtyve; de hadde tjent jevnere iår enn ifjor, så det hadde ikke hjulpet Rakel det grand å klage — hun hadde begge foreldrene i live også, faren hadde bra med arbeid på bryggeriet.

... Aldri skulde hun vel gått bort og kjøpt sig ny kåpe, hadde hun visst, de skulde komme til å slutte akkurat nå! Fem kroner skyldte hun på kåpen. I banken hadde hun stående femti kroner. Fikk greie sig så hun ikke rørte bankboken ... Begravelsespengene mine, tenkte hun. Det hang i, dette med å komme skikkelig i jora. Enda hun var likegla med det også. — Moren hadde fått en porsjon av legatet iår. Hun førte op summen. Med den og med alderdomspensjonen hennes greide de sig vel over denne tiden med ...

Nå stod alle tallene på papiret. Det var ikke fler å føie til. Da steg det som en ødslig kulde op mot henne fra de små, svarte tallene. Slik hadde hun sittet og regnet og slått over, alle år siden hun blev voksen. Disse strekene var nakne piggtråden, hun levde bakenom. Utenfor dem grodde og blomstret det — alt, hun aldri skulde rekke, alt hun i evighet ikke skulde få eie!

Siden den kvelden hun vandret frem på den røde løperen i hotell-gangen — og snudde — hadde hun kjent det, som hadde hun stengt sig selv inne for godt. Det hjalp ikke om fornuften sa no annet — tomhet hadde det vært i ring og ring omkring henne hver stund siden! Som skulde hun aldri nå bort i en fast ting mer. Veien lå foran, ben som en søm — tråkket op av tusen føtter, som hadde gått den før henne; ventet på tusner, som skulde komme efter også. De likesom gikk, ja. Men her på papiret stod sannheten. De rørte sig ikke, de var fastlåst!

Katten sprang op i fanget hennes. Hun støkket litt med detsamme — så strøk hun dyret, gjemte hendene i det varme hårlaget. Hun var da levende, hun også! Og det var mange, som hadde det verre enn henne!

Det var nå for det første Ingebjørg — Ingebjørg Dale, som ikke så sig råd til å komme sig vekk i arbeidsløsheten. Hun hadde skrevet hjem og bedt om penger til reisen. Men det var ikke sagt, foreldrene hennes hadde kontanter, de var plassfolk med stor ungeflokk. Nå gikk Ingebjørg dagstøtt på postkontoret og spurte efter brev. Stod så fattig utenfor porten, og hadde ikke fått noe. Sa med den slørete røsten: De vet da, det kan komme ennå! Spurte inn i flokken av pratende jenter: Hvad ler de av? Fikk til svar: Ikke av noenting! — Det var brysomt å skrike og forklare allting inn i øret på en døvhørt.

Men hun satt da her og hørte hver eneste lyd! Katten, som spant. Knettet i koksovnen. Finere lyd enn som så: farens gamle sølvklokke, som tikket borte på veggen over uttrekkssengen.

Og Jakoba, som var uten tenner! Nå fikk hun vel ikke inn det nye settet på aldri den tid! Var så fremmed og snodig med den innfalne munnen, at de måtte le!

For Ladi blev det vel ikke annet enn sultejul. Så ulikendes den gamle jenten var, så var det synd om kroken. Unte sig ikke å lese i et blad engang for å spare på øinene — satt og sydde i lokalet efter sistemann var gått, stjal arbeidstid, satt der mens de sopte gulvet, så ulovelig det var! Men tjente snaut til kaffe og tobakk, lel!

Å, det var mange som hadde det verre enn henne. Ja, det var ikke andre enn Gunhilde og Gyda som hadde det flust. Gunhilde, som bodde bak melkebutikken til mor sin. Og Gyda, som — — ja, hun hadde fått følge med selveste junior nå, sa de; om det var sant da. Men hun var troendes til det. For — ja Gyda! Hun måtte smile — som kom hele jenten her inn i stuen med detsamme! Latteren hennes og de kåte øinene; humøret og likesælheten! Hun levde bare villig vekk, hun — gav sig og tok sig igjen — gjorde ikke mer av det enn en annen, som spiste og sov efter sin natur. «Angre? Nei, i den byen har jeg ikke vært,» sa Gyda. — Men da fikk en være skapt tankeløs, også. Og komme av folk, som aldri hadde vørt åssen de stelte sig. Drikker til far, og mor som gikk på bygda og bad. Gyda var undskyldt, hun som ...

Karen Anna reiste hodet og lyttet. Katten sprang ned på gulvet. Det kom noen inn gangdøren. Det var ikke morens tunge steg ... Da det banket, spurte hun skarpt: «Hvem er det?»

En damerøst svarte. Det var fru Olsen, bokhandlerens kone. Hun strøk sig over håret og åpnet døren.

Fru Olsen var en liten, velfødd dame med stor barm under skinnkåpen, korte ben, tykke legger. Hun smilte svært. — Karen Anna knep ihop øinene.

«Er ikke Deres mor hjemme, frøken Hustad?» — «Mor er på møte i bedehuset.» — «Det var leit — ja, jeg mener ikke at det er leit, at Deres mor søker Guds hus; men jeg vilde gjerne truffet henne personlig.» — «Hun er hjemme i nitiden.» — «Det har jeg ikke tid å vente på. Og jeg kan jo like gjerne gi vår lille gave til Dem som til henne, naturligvis. Vi har jo tenkt på dere begge nå, fabrikken står. Men jeg vilde ønsket henne også gledelig jul.»

Fru Olsen åpnet håndvesken, fant en pung frem av vesken, åpnet den og åpnet et rum i pungen. Hun tok frem to tikronesedler.

«Det er fra fattigpleiens damer, frøken Hustad. En liten hjelp til jul!»

Karen Anna så den brune hanskehånden, som rakte frem sedlene. Med det samme kjentes det bare i nervene — en rykking i kinnene, en smerte etsteds nær hjertet. Så jagde blodet mot hodet; og kroppen rettet sig i full høide, et sekund var det, som målte hun sig med den andre — et sekund kjente hun legemet sitt som en herlighet: slankhet og velskapthet; lytefri hud, små føtter ... Så bruste tankene frem: et villfremmed menneske kom hit inn — bød frem en almisse ... Hun la armene sammen under brystet.

«Ja værsågod om De ikke forsmår, frøken Hustad.»

«Jeg forsmår.»

Det runde ansiktet under skinnluen blev flammende rødt. «De — De vil ikke si at De ikke vil ta imot gaven? Den er skjenket av et godt hjerte — av bare gode hjerter!»

«Det kan være. Men vi har ikke bedt om noe. Mor og jeg klarer oss. Vi kjærer ikke om å bli diskutert i fattigpleien. De har ikke noe med å komme her.»

«Det må jeg si!» Mørkerød av harme snudde fru Olsen hodet og så sig rundt i stuen.

Da så Karen Anna det, den fremmede så: sirtstrekket på divanputene, farvetrykket på veggen, filleryen, som var avslitt i kantene, papirskjermen over lampen. Og det blaknete åklæet borte på morens seng, og bolstren i gyngestolen, som hadde stopp i stopp. Rummet, hun holdt vedlike, gren nakent under godtkjøpsstasen.

«Jeg synes De skulde betenke Dem, frøken Hustad! Vi er alle mennesker.»

«Ja vi er mennesker. Jeg har en bankbok, jeg har innestående femti kroner på bankbok. De kan få låne dem av mig.»

«De er et makeløst hovmodig vesen!»

På vei mot døren fant ikke fingrene det rette rummet for pengesedlene — hanskefingrene skalv. —

I mer enn en time ventet Karen Anna på moren. Det meste av tiden gikk hun frem og tilbake mellem innerveggen og vinduet. Men hun var ute i kjøkkenet, også, og så til havresuppen, de skulde ha til kvelds. Og hun var borte ved veggskapet efter kåpen sin — hun kunde stikke op til Rakel ... Likevel blev hun der hun var. Da hun hørte moren komme, åpnet hun døren for henne, steg til side og holdt den åpen.

Kari Hustad var ennå en høi kvinne, skulderdryg og storvoksen. Under de mørke brynene lå de brune øinene dypt; nå glødet de med den halvt utbrente glansen, møtene gav dem. Lebene var rynket, men de sterke fortennene stod der uskadde; nesen var buet og kraftig, huden gul som løv om høsten.

Hun holdt nakken bøid, da hun kom inn, trådde tungt og gikk frem til bordet. Der løste hun hendene fra salmeboken og la den fra sig.

«Mor!»

Hun reiste hodet og så på datteren.

«Mor! Her har vært et kvinnfolk — hun vilde gi oss tyve kroner fra fattigpleien. Jeg sendte henne dit, hun kom ifra!»

«Et kvinnfolk?»

«Kona til Albert Olsen i Storgata.»

«Du viste henne ifra dig?» Den gamle strøk det svarte hodetørklæet bakover. Det blev liggende rundt halsen. Småkruset og hvitt lyste håret under lampen.

«Vi er ikke trengendes for fattighjelp, mor!» — «Tyve kroner! Og du tok ikke imot?» — «Jeg sa, vi greide oss foruten.» — «Karen Anna! Karen Anna! Gud hjelpe mig for dig!»

Den syngende røsten steg i ordene; datteren kjente huden nupre sig ned efter ryggen.

«Nei. Vi blir vel ikke forlikt om dette heller, mor.»

«Hvad sa hun?»

«Hun blev sint. Hun gikk.»

Moren satte sig ved bordet. Hun skubbet vekk et papir som lå der. Så foldet hun de store, arbeidsslitte hendene fast og bøide sig over dem.

Karen Anna så på henne; vætet lebene; sank noe som vilde op i halsen.

«Ja, be for mig du mor! Be for mig! Har du gjort annet siden du fikk mig? Har du blitt bønnhørt? Har du fått ham til å bryte mig ned? Hold op, mor! Du får ikke det, du ber om, lel! Sykdom får du og sorg for utkommet! Og barn du ikke kan kjennes ved! Det er det du har fått! Guttene i Amerika er likesæl, om du tigger Vårherre for dem! De vet de får kare for sig selv — de vet de har ikke andre å lite på enn sig selv! De vet det likegodt som jeg! Han gir dem ikke arbeid! Han gir dem ikke smør på brødet! Han er så langt vekke! Hold op mor — så for vår del! Hører du!»

Moren hadde ikke rørt sig. Med halvlukkete øine satt hun uryggelig; den blodløse munnen lå stram i det stille ansiktet; bare hendene lukket sig tettere, som for å gi de stumme ordenes rop og påkalling av sin kraft. Først da hun hørte datterens skritt over gulvet, rettet hun nakken. «Karen Anna. Kom hit.»

«Vi skal vel spise, mor?»

«Kom hit. Sett dig ner. — Han har minnet mig ved natt og ved dag. Tal ordet til henne, har Han sagt. Men jeg har vært som Peter — jeg har ikke våket og bedt — jeg har kviet mig og undslått mig. Salige ere de fattige i ånden. Salige ere de ydmyke av hjerte. Det er Hans ord, Karen Anna. Du vil ikke høre dem, usalige ba'n!»

Karen Anna kastet hodet bakover; åpnet lebene; lukket dem igjen. Satte sig på natteleiet sitt, på divanen ved veggen. Støttet albuen mot kneet og pannen mot hånden.

«Du lever livet ditt i verdens skinn og bedrag. Du setter dig op mot den høieste i tross — du vil ikke søke frelsen der den er å finne og se, ditt hjerte forherder sig. Under Hans vrede henlever du dine dager — du, gresset, som er idag og imorgen kastes på ilden!»

«Jeg har ikke bedt om å få være til.»

«Nei. Du beder ikke. Men Han gav dig i min varetekt.»

«Far og du lekte dere vel litt. Det er vel altsammen om at jeg blev til! Bland ikke andre op i det!»

Det kom ikke no svar. Da hun tok hånden fra pannen så hun morens ansikt. Det lyste dødelig blekt ...

«Men det er sannheten, mor!» trasset hun. — Moren satt som før. Da måtte hun gjemme øinene igjen. Da må hun minnes det —. Hun er ikke mer enn seks-syv år. Hun ligger i sengbenken sammen med den yngste broren. Hun er våken. Borte i uttrekkssengen hos foreldrene er det uro. Kan du ikke styre dig! sier morens røst. Sterkere uro. Farens pust sager gjennem mørket. Slår han moren? Hun vil skrike — da blir det plutselig stilt. Og hun hører morens gråt.

«Er det ikke sannheten om dig, så er det sannheten om han far,» hvisket hun mellem hendene.

«Jeg bad om styrke. Jeg bad om en skjerv av frelserens tålmot. Han gav mig barn. Han gav mig dem for at jeg skulde føre dem til Ham. O Gud, hvor lenge skal jeg ligge for døren din? Hvor lenge vil du skjule dine veier for mig, Herre Zebaoth?»

Et menneske løfter ansiktet mot det usynlige ... Et menneske i ytterste nød. Munnen er forvridd av smerte ...

«Mor!»

«Han betenkte mig med sykdom og prøvelse. Han la tunge byrder på mig og sa: bær dem! Langt vekke ifra folket mitt fikk jeg dem — iblandt fremmede fikk jeg dem. Mannen blev hjelpeløs, han far satt i stolen dér, du vet, korlenge han satt! I ni år drog jeg klærne av ham, i ni år la jeg ham ner til natta. Gud gav mig styrken. Han gav mig arbeidsmakten, så vi ikke måtte omkomme. I tyve år har jeg tjent til opholdet for mig og mine — jeg bøide ryggen, jeg bøide ryggen i alle dem! Ikke over vaskestampen, ba'n — dypere ner! Gavene jeg fikk, attpåskillingene, de gav mig — var det søtsaker for Kari Vehaug fra øian? Men det var Han, som gav, Han, som e alle gode gavers giver! Han, som sendte mig armoden på det at jeg skulde finne ydmykhetens skatt! Han, som la sin nåde til og dekte min synd med kåpen! Han, som gjorde mig ussel på det at han kunde bli min kjepp og min stav! «De fattige skulde I alltid have hos Eder» — det er Hans ord til oss. Så er vi da utvalgte, så har han valgt oss fremfor alle; og vi er som barnet, når det tar føden av faders og moders hånd. De små barn, som Han fører gjennem jammerdalen — hans omvendte flokk, som vandrer trygt mellem de fortapte, — forbi satans snarer, frem imot perleporten.»

Den bivrende, bristende røsten tidde. Bøid over sitt eget fang rugget den tunge kroppen sakte frem og tilbake; armene, de utslitte hendene sluttet sig omkring noe, ingen så ...

Datteren tenkte: de holder enda omkring oss ... Omkring barna, hun fikk. De tviholder enda på oss — vi er små som dengangen, vi er redd mørket og djevelen, som da vi var små og hun tar oss under vingen ...

Tung og lut reiste moren sig og gikk mot sengen. Løste tørklæet fra halsen, åpnet kåpen, drog den av sig efter ermet. Hektet op kjolelivet.

«Vi skal vel spise, mor?» — «Jeg vil ingen mat ha.» — «Når du er låk og ikke får i dig annet enn suppematen, er du nødt for å spise, mor!» — «Jeg vil ingen mat ha.»

Karen Anna skjønte det var rådløst. Hun blev sittende.

... Her iblandt fremmede, hadde moren sagt ... Her hun hadde levd i fem og tyve år!

Den gamle tok av sig plagg for plagg. I nattrøie og rutet understakk satt hun på sengkanten. Da hun hadde løst håret fra bakhodet spurte hun, ennå med hånden om den tynne, hvite fletten: «Ka har du å fare med, Karen Anna?»

Datteren bøide hodet. Nå er det pånytt som ser hun det, andre øine ser. Sitt eget liv, nakent ... Og hun kan ikke finne ord. Vil gå god for det, rekker efter det — når i ingenting ...

«Du svarer ikke? Du svarer ikke, stakkarsting? Nei, det finnes ikke svar for den som holder sig til verden. Før du har gitt dig over ba'n, før du har fått syn for, at livet ditt er djevelens bedrag, før du har vendt dig ifra verden, før får du ikke svar på tungen.» —

Moren lå i sengen. Det hvite hodet imot den hvite puten. Ennå satt Karen Anna urørlig.

... Lengt ifra verden — den var morens. Lengt efter verden — den var hennes. Så langt var det imellem dem. Moren, hun hadde reist sitt eget fengsel. En annen var stengt inne imot sin vilje ... Men — moren hadde feste, hun. Som i kveld hadde hun aldri sanset morens styrke. Uten håp her på jorden, med alt håp på den andre siden, når legemet ikke var mer ... Og enda så full av makt, at hun tok imot ydmykelsen fra de andre — bøide slektsryggen sin, gjaldt det velferden for dem, hun hadde i sin «varetekt» ...

... Hvad har du å fare med, Karen Anna? Hvad hadde hun — hvad hadde hun? Lengt. Og fortærende uro i brystet ... Kav for å være til. Hadde hun annet? Men ut av det hadde hun reist sig imot dem — imot en fremmed; imot moren selv. Så liten var hun, at hun ikke hadde råd til å stå ved at hun var liten. Så bortbyttet at hun ikke vilde se, det skal mer kraft til å ta imot enn til å gi.

«Mor!»

Øinene åpnet sig i det stille ansiktet derborte. Da hun kom frem til sengen, skalv hun.

«Jeg skal gå til fru Olsen og si, vi tar imot gaven. Imorgen går jeg.»

Et smil flakket over de rynkete lebene. «Du har fått erkjennelsen, Karen Anna?»

Frosten kåret nedefter nakken og ryggen hennes. Fantes det vei, et svar kunde gå på så forbitrende langt?

Stedig, ut av sitt, stirret moren på henne.

«Jeg har bøid mig, mor.»

«Da kan du gå og hente maten til mig.»

[1] legge jaresnor langs sømmen.

Det følger fritid med arbeidsløshet. Det blev mer enn nok for dem utenbygds fra, de, som losjerte hos fremmede. Men det falt ledige stunder for syersker som bodde hjemme også, selv om de hjalp til med vask og skuring og andre gjøremål.

De møttes ute i byen med kameratene og drev i gatene — stod i klynge på torvet, frøs litt i vinterkåpene, trampet med føttene for å holde varmen. Fjaste og lo og fortalte nytt. Madamen hans Olaus hadde lagt sig til skinntøi — grått med hvite spetter. — Frøken Brekke skulde reise til Paris. — Marit Rud hadde fått fast følge med en kjører ifra Gudbrandsdalen. — Og de gikk fra vindu til vindu og så på utstillingen — det var ikke kjedt lenger, nå, julekvelden var overstått. Nå kjøpte ikke andre folk heller. «Der ser du jumperen min, Anna — han er like usolgt!» — Perlekjeder lå og lyste på fløielsbretter; silkeblusene satt som før på bystene hos With & Co. «Gidamig, jenter, den røde er vel lekker!» — «Når jeg vinner i lotteri, ska' du få den pudderdåsa av mig, Mally!» —

Om kveldene var det underholdning av ymse slag. Kinoen var dyr, men både frelsesarméen og indremisjonen holdt juletrefest: kaffe og julekake og tendt tre for femogtyve øre, Mange av arbeiderskene søkte dit, satt i den fullpakkete salen, sang salmer og åndelige sanger og stirret på granen som bar lys i lys helt op i taket. Det kunde bli litt langt for dem som ikke hørte til de vakte; men her var mangt å se og det var samvær under tak med hundre andre. De kjente sig takkskyldig mot soldatene og damene i misjonen, som hadde stelt til hyggen. Andre gjorde mindre for folk. —

Det var rart å slippe å stille vekkerklokken om kvelden — rart å skvette våken til vanlig tid lel i morgenmørket og huske, at en kunde legge sig til igjen. Men det var ingen rett glede ... «Har du hørt noe?» spurte de hverandre. «Tar han oss inn igjen til femtende, tro?»

Ingen dør av kaffe og brød tre ganger om dagen. Men det tok til å vise sig på dem, som drev med det. «Flott så du slanker dig, Bolette!» — «Nå kan vi snart se sol og måne tvers igjennem a Ladi!»

De som likte å lese, nyttet tiden. Hverdagene på biblioteket var travle, damene stod bakom hverandre utenfor skranken og skulde låne bøker. Det lyste ved sengene til langt på natt. —

Karen Anna Hustad og Rakel Iversen byttet romaner dagstøtt. Karna var den største lesehesten; men Rakel kunde ikke annet enn henge med, når venninden la ut om menneskene i boken, lastet eller roste dem som om de var levende. Helst vilde Rakel lese om fine folk og rike, om grevinner med diamanter og revolvermenn som stjal dem; om hushjelper som var damer og chauffører som var herrer. Fattige stakkarer, nød og arbeidsløshet og sørgelighet var det nok av utenfor bøkene. Men hun gav sig når Karna sa, en aldri kunde få vite nok om virkeligheten; og at vers var det peneste.

De to pikene var jevngamle og hadde vært venner siden Hustads kom til byen for femogtyve år siden. Far til Rakel hadde skaffet Karnas far arbeid på bryggeriet — til Knut Iversen skrev Reinert Hustad, da han mistet skuten sin og vilde vekk fra «øian». Og Karen Anna, som bare hadde brødre, hadde tydd sig til Rakel og søstrene hennes som til sine egne.

Rakel var haremynt. Som barn hadde hun lidt meget; men legene hadde greid det, så ganen var blitt brukelig. Overleben var sydd pent sammen; men det hvite aret stod dér, en skrå strek nedover mot venstre, som snurpet leben et grand op. Det gav ansiktet en svip av no sårt — utståtte smerter hadde vel merket det også; oftest holdt det sig gjennemsiktig blekt og de store øinene var snare til tårer. — Eftersom Karna hadde vokset sig stor og vakker hadde Rakels beundring for venninden steget. I. overgangsalderen hadde den øket til svermeri; det hadde plaget den andre, så hun en tid drog sig unda hjemmet hos Iversens. Men i senere år, efter at Rakel også var blitt skredder på konfeksjonsfabrikken, hadde vennskapet blusset op igjen. Så meget, som hun betrodde noen, betrodde Karen Anna Rakel Iversen. —

En kveld mellem jul og nyttår gikk de to nedover mot byen. De holdt hverandre under armen og sklidde i de harde skisporene som stod tett i den bakkete veien. Granene bøide sig i lia, mørke innunder baret, med snetyngde langs efter grenene. Et stjerneskudd lagde en lysende stripe foran dem på den mørke sydhimlen.

«Ønsket du, Karna?» — «Nei. Jeg har sluttet.» — «Har du sluttet å ønske?»

Karen Anna så op mot stjernehæren. Hun kjente, hvor stilt det var blitt inni henne.

«Jeg tror det kommer til å hende dig noe på nyåret, Karna. Jeg drømte så rart en natt.» — «Det kan vel hende dig selv!» — «Mig!» Rakel lo den sprø latteren sin; det var ikke bitterhet i den, den strøk bare ut noe urimelig.

Karen Anna drog til sig armen og sklidde alene den siste bakken mot byen. —

Foran klubben i Storgaten stod det fullt med folk. De stod på begge sider av den høie trappen med jernrekkverket. Det var ball på klubben ikveld. «Karna!» «Rakel!» ropte det fra en klynge av kameratene deres.

«Vi går videre,» sa Karen Anna.

«Nei, vi står litt og ser!»

Fra de åpne kjellergluggene stimte det matlukt ut i gaten. I raden av vinduer rørte menneskeskygger sig bak de lyse gardinene.

Parvis og alene kom folk frem til trappen. Når en slede skulde ha svingplass, blev det rop og skubbing blandt tilskuerne — ingen vilde vike, alle vilde se. Frøknene fra Korsgården med blondetørklær over håret ... Obersten i full uniform ... Skriverfullmektigen med hvite lovotter ...

Bak pikeflokken hadde en åtte-ti unge menn tatt plassen. De fleste i skiklær, lange, blå bukser, østerdalslue med skjerm, brokete skjerf om halsen. De trykket sig innpå mannjevnt, skudde på, til damene tok i hverandre og samlet skuvet bakover igjen. «Kan de ikke te dere som folk dér bak?» — «Er vi folk da?» — «Nei, de har støtt vært fe!» — «Ja, vi er på fesjå også!» —

Det kom et følge frem i lyktelyset mellem radene av nyfikne. Det var Gunner Strande og fruen hans og de to voksne døtrene og Julius. Pikene dyttet til hverandre og blev tatt av ustyrlig munterhet, kniste og hvisket og strakte hals. «Se på Gunner i flosshatt!» — «Han har figurpelsen på sig!» — «Skorsteinen er rent for lav, hun er høiere enn han lel!» — Da sjefen hjalp fruen op trappen, rakte ut armen og støttet henne, måtte de legge sig inntil hverandre for å holde styr på latteren.

Bare Karen Anna stod rak. Det var sant at Gunner var komisk i stasen og atferden sin — hun måtte dra på smilet. Men hun var ikke i humør — nei, hun følte de andres kåthet som noe vettløst ... Hun vilde vel ikke vært med dem som gikk inn i de lyse salene. Men hun hadde villet kunne det. Det hadde vært lettere å stå her, hadde kameratene kjent som hun ...

Under de mørke vippene gled blikket hennes fra ansikt til ansikt. Ladi var her også, så hun. På andre siden gaten. Hun gapte og lo ikke ... Den gamle jenten stod med hendene trædd inn i kåpeermene — stod mest som hun halvsov, med hengende underlebe. Stod og frøs, så skuldrene ristet ... Hvad stod hun her efter? Ventet hun å få se Olaus i ballstas? Hun hadde vært kjæresten hans engang, sa folk. Enda han var gift mann ... For det hadde han fått glemsel og tilgivelse for aldri så lenge siden. Olaus var gudelig; han var ikke medlem av klubben; han satt i menighetsrådet. Ventet krypet på ham, ventet hun omsonst!

Hun hørte en nevne navnet, før hun blev vár Albert Olsen og frue.

Nå så hun fru Olsen igjen ... Det hogget til i brystet. Den innpakkete skikkelsen vandret langsomt op trappen; holdt sig i rekkverket og steg.

... Det hadde vært en tung gang å gå til fru Olsen. Her hun står vet hun ikke, om hun gjorde rett. Men hun hadde gått den. — Da hun ventet foran gangdøren, hadde hun kjent det som hadde hun lagt igjen sig selv hjemme — ja, hun hadde vært nummen like til fingrene. — Fru Olsen hadde blitt brydd med det samme hun åpnet døren og så henne. «Jeg skal være snar,» hadde hun sagt. Men hun måtte inn i stuen. Der var det pent og orntlig, lite med stas. Potteplanter i alle vinduene. — De hadde ikke vekslet så mange ordene. Da fru Olsen hørte, hun kom for å be om forlating, hadde overleben hennes tatt på å skjelve. «Mor blev harm på mig,» hadde hun sagt. «De får glemme opførslen min, kan De. Er det anledning ennå, så tar vi imot gaven.» Det hadde vært som sa en annen det. Og hun hadde syntes synd i mennesket som stod foran henne og blev skjelv i ansiktet. Det hadde vært bedre for fru Olsen å se henne som «et hovmodig vesen» ... Det hadde vært naturligere for henne selv å være det, også! En tredje hadde stått imellem dem der i stuen; moren hadde vært der. Hun trodde fru Olsen også hadde merket det. «Kjære Dem — kjære snilde Dem!» hadde fru Olsen hakket frem. — Hun hadde bedt henne sitte ned, mens hun var borte ved skrivebordet. Hun hadde stukket tikroningene i en konvolutt. Rakte den ikke frem, la den fra sig på bordet og sa: «Værsågod, frøken Hustad.» — Hun hadde da lært ... Ute i gangen hadde hun sagt: «Vi har alle vårt. Det er ikke lett for noen i disse tider.» Fru Olsen hadde minket sig ned for å gjøre det lettere for en synder ...

... Ingebjørg hadde fått tikroningene — moren hadde gitt sig på det. Sedlene lå ikke og brente hull på lomma ... Ingebjørg hadde fått reise hjem. Ingebjørg hadde tatt imot. Men — de var kamerater, de var i samme båten, de hørte ihop!

«Karna!»

«Hvad er det?»

«Du står og stanger med hodet!» Rakel så engstelig op på venninden. «Å tenker du på, Karna? Nå går Gyda og de andre — skal vi gå?» —

Et stykke nede i gaten nappet en Rakel i ermet. Fem av herrene hadde kommet efter dem. Om de vilde være med på Kaffistova? Jonas Kruse og søstrene Flink og Gyda stod borte på hjørnet og ventet. — Pikene snudde og gikk med. Det var en av ekspeditørene hos Bakke & Co., Bertelsen fra postkontoret, Gudbrand Østli, to av stasjonsbetjentene og Jonas som bød på kaffe. —

I Kaffistova blev to av de beisete bordene flyttet sammen. De satt rundt dem på rødmalte krakker. Her var trivelig med bjelker i taket, utkrotete skap og åklær på veggen. Kvinner i rødt liv og svart stakk, med hvite forklær og skaut på hodet, vartet op.

Herrene la luene sine under krakken og kjemte håret bakover med lommekammen. Damene løste på kåpene.

Ved siden av Karen Anna satt Rakel; på andre siden hadde hun postbetjenten. De snakket sammen to og to, mens de ventet på kaffen og vaflene. Bertelsen var en høi fyr med magert ansikt og rolige blå øine — alvorsmann og stø kar. Han spurte Karen Anna om utsiktene på konfeksjonen — så på henne og så bort — som menn flest, når de satt nær henne. — Hun svarte at det var vel ingen som visste noe om de utsiktene, utenom sjefene. Bertel kunde være gla, som hadde staten til arbeidsherre. Hun for sin del kunde ikke tenke sig, åssen det måtte kjens å ha faste inntekter. Hvad kunde en ha å verke for da? — Å, en kunde nok koste på sig en og annen kjeihet lel, det var god råd på dem i alle livsstillinger! Staten var en vrien herre. — Nei, alle disse klagemålene på staten var hun så lei av å høre på, at! De visste ikke hvor godt de hadde det, statsfunksjonærene! Alderdomsforsørgelse og allting!

Gyda skjenket rykende kaffe i de store, hvite koppene. Jonas Kruse tok den andre kannen og sørget for sin bordende. Det luktet liflig av nystekte vafler. «Værsågo forsyn dere,» sa herrene.

«Nå sku' du hatt med dig trekkspillet, Eilert, så sku' vi stelt til klubb-ball!»

«Det er ikke lov å danse her, du vet vel såpass, Gyda,» sa en av søstrene.

«Lov? Gjorde vi ikke annet enn det som er lovelig, kunde vi gå sta og henge oss op allesammen!»

Rakel skottet op på den djerve piken. Mennene lo. «Det blir nå en stund til du trenger henge dig da, Gyda!» — «Å vet du om det, Jonas Kruse-Brækken? Gjorde jeg det, jeg har lyst for, da sku' du få nyse, da!» — «Ja, hjelpe oss alle!» — «Du må ikke vettskremme oss heller, Gyda!»

«Å, de ser mig da ut til å kunne tåle litt, allesammen!» Hun lot de klare øinene danse over mannsansiktene. «Å langt var det du hoppet annen dag, Gudbrand?»

«Er det sant at Julius Strande vil gifte sig med dig da Gyda?»

«Jeg skal si dig et ord, Jonas far! Han kunde være dum nok til det!»

De helte sig bakover og lo.

«Han hoppet enogfemti. Jeg var der.» Berta Flink blev rød med detsamme hun hadde sagt det.

«De var bestemann ifjor også, De.» Karen Anna streifet mannen med et snart øiekast — hun var ikke dus med Gudbrand Østli.

«Åja — men det var ikke rare greiene ifjor.» Han bød henne av vaflene. «Jeg syns De spiser så lite? Iår er her mer med sne.»

«Du har vel vært ute på skiene, Karna?»

«Ja hun da!» Gyda fylte på koppene. «Hu' flyr verre enn en hare! Men gi mig ski, folk, så ska' jeg renne ikapp med hele hurven!» — «Har du ikke ski?» — «Nei, dem hang ikke på treet iår heller!» — «Du kan få låne mine, vil du,» sa Rakel, — «Takk, engelen min, men for det første skal jeg ut med sparken.» — «Har du spark da?» — «Hvem har sagt, jeg har spark? Men jeg er blitt kjent med en fin spark, altså.»

Mannfolkene pratet sig imellem om hopprenn og langrenn. Alle pakket sukkerbiter ut av papiret og drakk av de påfylte koppene. — Karen Anna likte sig — de var solide herrer allesammen ikveld, så nær som Jonas Kruse. Men hun hadde ikke noe utestående med ham heller, ikke noe å snakke om ... Da hørte hun en røst bakom ryggen sin.

Hun hadde ikke sett ham komme inn i lokalet. Ingen av de andre blev vár ham heller, før han spurte: «Her sitter bra folk før, ser jeg — er det plass ledig for én til?»

Alle så op. Det var den nye tilskjæreren på konfeksjonsfabrikken. Edvin Vold bukket.

Ja-a. Plass kunde her vel bli ...

Rakel drog setet sitt unda Karnas. Det falt stillhet over selskapet, mens den nykomne bar frem en krakk og skudde den inn mellem vennindene. Herrene var mellemfornøid — de kjente ikke karen større. Han var byfin i klærne — Oslomann. Blidheten hans stakk dem som litt for blid ...

Gyda satte i og lo, reiste sig og neiet.

«Jeg takker,» sa Vold og smilte til ørene.

«Men — er De i byen da?» spurte Gina Flink og stirret. — «Neida. Bare tilsynelatende.» — «Janei — for jeg har ikke sett Dem i hele helgen.» Gina bøide hodet — ingen hadde så rare øine som Vold, han gjorde et kast med dem og så på én og så ikke på én ...

«Det falt noe ekstra-arbeid på fabrikken.» Han vendte sig mot Karen Anna.

«Så?» Hun satt og blikket bent ut for sig. Hun hørte at ekspeditøren fortalte en historie og at de lo av den. Hun sanset det hvite skjorteermet på damen som satte kopp og sukker og fløte foran Vold. Jeg må greie det — tenkte hun. Da brøt sveden frem på pannen hennes. Hun reiste sig — hun greide det ikke.

«Skal du gå?» spurte Bertel på andre siden av henne. «Du tenker vel aldri gå hjem i bya, Karna?» ropte Gyda. «Nå vi er kommet i slikt fint selskap da, jente!»

«Jeg må hjem til mor.» Hun fikk frem ordene — skjøv krakken unda sig.

De protesterte, allesammen. Gudbrand Østli rakte sig frem over bordet og vilde ha tak i henne. «Det er løgn at De får rømme ifra oss, frøken Hustad!»

«Jeg må hjem. Mor er ikke frisk.»

Herrene så op på den slanke, høie skikkelsen. Hun var vakreste pynten, de hadde her ved bordet. Av annet slag enn damer flest; ikke til å ta omkring for hvemsomhelst. Men den vakreste.

«Jeg også må gå.» Rakel vilde op. Da kjente hun en hånd om sin under bordet. En tynn, kald hånd, som sluttet fast til om hennes.

Edvin Vold smilte op til Karen Anna: «Vi beholder venninden Deres til erindring, frøken Hustad.»

Han sa De — — og frøken Hustad — — «Rakel gjør som hun vil. Godkveld allesammen og takk for mig.» —

Hun skalv, så hun ristet, da hun kom ut i trappen. Han hadde tatt sig krakk og satt sig like innpå henne! Han hadde ikke undsett sig for å snakke til henne! Han var djevel og ikke menneske! —

I gaten op til hjemmet gikk hun bent på Ladi. Ennå drev det gamle støvet ute i kulden ... Hun stanste. Det var noe så forkomment over skikkelsen i den usle kåpen, noe så fortærende ensomt, at det skar gjennem henne: Ta Ladi med dig og gi henne no varmt i kroppen!

«Men er du ute så sent da?» — «Jeg har vel lov å gå i gata, jeg som en annen!» — «Ja kjære, jeg mente ikke annet.» — «Jeg gir fan i å du mente! Gata er vel ikke di!»

Hun blev stående og se efter henne. Og det drog sig til med uhygge, så hun snaut kunde puste. Ladi gled vekk som en skygge — hadde aldri vært annet enn en skygge iblandt dem ... Til raseriet ikveld med ett hadde lyst ut av øinene hennes.

Hun hadde sett slike villdyr-øine før. Ladi og Vold var av samme folk. De var ifra underverdnen ...

Rakel og tilskjæreren gikk bakken opover mot Iversens hus i lia. Vold hadde spurt om han fikk følge henne hjem fra Kaffistova. — Hjertet småflakket i brystet, hun kom ikke lenger enn til å tenke: han vilde følge mig hjem!

Lang og tynn i den svarte frakken gikk han ved siden av henne og snakket. Rett som det var lo han litt i praten. Røsten hans var dyp og pen. Latteren hans satt langt inne ... Det var blitt månelyst — skyggene deres fulgte hverandre og dekket hverandre på snevolden langs veikanten. Når hun så op på ham, glimtet det i øinene, som lå så fremme i ansiktet; munnen hadde slik buet overlebe ...

... «Så dere er bortimot uatskillelige, da?» — «Vi har holdt isammen siden vi var fem år, så.» — «Det er ellers merkelig, at hun og De kan passe ihop.» — «Hvorfor det da?» — «De, også det kalde kvinnfolket.» — «Karna er ikke kald!»

Men hun kjente en heting i kinnene — han hadde senket røsten, som sa han en hemmelighet til henne.

«Hvordan vet De det?» spurte han. — «For hun er real og trofast. Hun er den realeste på hele verkste'. Det sier alle.» — «De tror det, alle sier?» — «Når jeg selv vet det så,» — «Hvordan kan De vite no, da?» — «Det kan jeg vel!» — «De har visst en sterk innbilningskraft, De. De drømmer visst meget?»

Nå kjente hun heten i kinnene igjen.

«Karna finner på mye mer. Når vi var små, fant hun op historier selv. Hun fortalte om en pike som ikke var rett barn til foreldrene sine. De hadde funnet henne i skogen. Og neste kveld hadde hun kommet på mer, og den historien varte mange, mange kvelder. Og ellers så er hun i slekt med Hellig-Olav.» — «Heisan! Ja, han hadde vel svart hår?» — «Det var tipoldefaren hennes som var mørk. Han kom ifra Romsdalen. Der er det mange som har mørkt hår og brune øine, sier hun.»

Han lo. «Ja, hun er visst svært så god til å narre folk!» — «Fy å stygg De er!» — «Langtifra. En kan få folk dit en vil med bare prat! Jaså! sier folk. En kan snu dem akkurat dit en vil — folk flest. Det skal være et bra tidsfordriv, har jeg hørt. Har De aldri prøvd på det, Rakel?»

Forvirret så hun ned på snesokkene sine. Han brukte fornavnet hennes ... Men han sa De. Han sa ikke frøken Iversen ... Men likevel sa han De.

«Det er derfor snakken er opfunnet. Den kan være et gjemmested, den. Hun er ikke så dum at hun ikke vet det, venninden Deres.» — «Karna er real —» hun fant ikke nye ord; gråten vilde op i henne. — «Det har jeg min egen mening om.» — «De vet det godt! De var ofte isammen med henne i førstningen!» — «Har hun sagt det?»

Han var så kvass i røsten — forskrekket så hun op. «Nei, det har hun ikke. Men det så vel alle.» — «En totre ganger. Hun er pen å se på. Men jeg likte henne ikke. Pen sånn med det samme. Men hun er ikke efter min smak.» Han stakk hånden inn under armen hennes. «Jeg har en annen smak.»

Hun kunde ikke få frem lyd. Tause gikk de opefter den blåhvite veien. Dødelig stilt stod granene. Bare skrittene deres mot den kalde sneen hørtes i lydløsheten.

Om en stund sa han, lavmælt: «De har lang vei til fabrikken?» — «Nå er vi straks fremme.» — «Liker De Dem på fabrikken da, Rakel?» — «Det er godt å ha arbeid.» — «Ja. De er svær til å sy, hører jeg.» — «Karna er den beste — nest efter frakkesyerskene.»

Han drog armen til sig, bøide sig og smilte inn i ansiktet hennes. «Å lenge skal en være sammen med Dem, før en kommer lenger enn til «Karna»?» — «Hun er det beste jeg har, så.» — «Det var fan.»

Skjelv på skjelv. Hun rettet sig op for å få pust, drog sig nærmere veikanten, trakk av sig den ene votten og strøk håret op under luen.

«Folk her i byen er hovne,» sa han. «De holder ihop som klunger.» — «Vi kjenner hverandre, så. Vi er ikke hovne for det!» — «Bønder! Bønder som vil være byfolk! Her er ingen hygge for en fremmed. Her er ingen interesser. Skiprat — det er alt, de driver det til!»

Hun så med ett for sig ansiktene rundt bordet på Kaffistova. Han hadde fristet å komme med i mannfolkpraten; de hadde ikke vørt ham...

«Nei —» sa hun langt. «Det tar tid å bli kjent. Men de er ikke hovne. De er tilbakeholden.» — «Hjemmeføinger! De skulde hatt sig en omgang i Amerika!» — «Har De vært i Amerika?» — «Nei. Men jeg tenker mig dit en av dagene.»

Hun blev rar og vék, fikk tårer i øinene. Litt efter stanste hun og sa: «Her er det, jeg bor.»

Hjemmet lå et stykke op fra veien. En bred gangsti var måket op til det.

«Jeg kan vel få følge Dem til døren?»

Det er ikke verdt, vilde hun si. Hun sa: «Det blir som De vil.»

Det var et beiset hus med kvister og et lite utbygg over trappen. Alt blev så svart i månelyset. Rundt bygningen lå en hardtrampet sti mellem høie snevoller.

«Herfra ser en langt.» — «Ja her er fint om sommeren, når sjøen er åpen.»

De stod foran inngangen. Hun skottet urolig op til vinduene. Men det var mørkt i foreldrenes rum.

«Er De redd noen skal se oss?»

Hun smilte det vesle, skakke smilet op imot ham: «Jeg pleier ikke å ha følge. Far vilde bli ugrei.» — «Er han så morsk?» — «Ja, han er da det også. De er nøie, begge to.» Hun lo litt.

«Er det dér De ligger?» Han pekte på det østre vinduet; det elektriske lyset stod klart ut gjennem glasset. — «Nei, det er kjøkkenet vårt, det. Jeg har rummet mitt på baksiden.» — «Kan vi ikke gå rundt?» — Hun dreide nervøst på sig. — «Kom nå!» han tok efter armen hennes» Da sprang hun foran ham mot hushjørnet»

Underkammersvinduet hennes blev de stående igjen.

«Der er hybelen min. Jeg fikk den for mig selv da Mali — da den eldste søsteren min giftet sig. Når jeg betaler for mig, så.»

Han gikk ut i sneen, bort til det lave vinduet. «Hadde det vært lys derinne, kunde jeg sett hybelen Deres.» — «Å, det er ikke stort å se på. Men det er bra å ha noe for sig selv.» —

Da han kom tilbake, tok han hånden hennes. «Skal De til byen imorgen kveld?» — «Jeg skal til ... Det er én som skal hjelpe mig med å klippe en bluse.» — «Så «Karna» hjelper Dem med slikt også?» «Jeg har ikke sagt, det er Karna!» — «Nei. Men De er ikke smart nok enda!» Han lo. «Kan De ikke møte mig klokken syv? Vi kan gå på kino.»

Hun hadde aldri vært alene med en herre på kino ... En herre hadde aldri bedt henne med på kino før ...

«Nei — jeg vet ikke — — Når jeg har avtalt så!» — «Frøken Hustad har venninder i hver krok. Jeg kjenner sågodtsom ingen.»

Nå sakk det rart og sårt i brystet igjen. Hun virret med hodet. «Jeg kunde ha god lyst også ...» — «Så er det avtalt. Vi møtes utenfor hotellet.» Han rettet sig i full høide og hilste med hatten, en stor armsving. «Det er en fin film. Vi kan sette oss bakerst, hvis De er redd.» — «Jeg er ikke redd!» — «Du er så redd som e lita mus!» hvisket han inn i øret hennes.

Hun rørte sig ikke før han blev vekk bakom huset. Da gikk hun frem og rotet sne over sporene som stod i sneen under vinduet hennes.

—

Annen nyttårsdag satte Rakel på sig skiene ute på det vesle tunet. Småsøsknene var rundt henne. «Spenn hardere til da, Rakel!» — «Buksa hans Guttorm er for trang til dig!» — «Nå ser jeg a Karna attmed storgrana!» — «Her er stavene dine!» — «God tur da, Rakel!»

Ør skuvet hun sig unda dem med stavene.

«Vi ska ha medisterkaker til middag!» skrek yngstegutten efter henne. —

Det var sol og bare få kuldegrader. Sneen, som hadde falt tett siden nyttårskvelden til igårmorges, lå som bolster over tuene, kuplet sig på granspirene, tyngde ned grenene — glitret og skjen fra skog og jorder. Hele verden var ny. Var ny ... Hun møtte Karna i svingen.

«Så sen du er,» ropte hun. «Klokka er straks elve.»

Karen Anna pustet efter bakkene — rød i kinnene, mørkblå i øinene; brystet gikk på henne. Hun hadde anorakk med belte om det smale livet; men hun gikk i skjørt og hadde tynne strømper på leggene ovenom laddene.

«Snøen er dyp — du skulde hatt buksen i støvlene!» — «Buksa mi var så tynnslitt, at jeg så dagen igjennem. Jeg var nødt for å ta skjørt.» — «Idag sku' vi vært på fjellet, Karna!»

Svært så sprek Rakel var ... Hun myste imot det overhendige lyset — venninden stod midt i det som en mørk strek, blåklædd og spe, med den vesle luen bakpå det glatte, korte håret.

«Jeg er så slapp at. Jeg har fått slik hjerteklapp, at.»

«Vi kan gå smått.»

Hun hadde vel spist for skralt i helgen, tenkte hun, mens hun kavet og hang på stavene efter Rakel opover kjøreveien. I arbeidstiden tok hun middagsmaten i kaféen — for tre kroner og seksti øre uken fikk de god og rikelig mat hos fru Gundersen. Men i «ferien» laget hun mat til sig selv hjemme. Det blev for det meste til at hun spiste grøt eller suppe som moren. Det falt billig; og hun sparte sig bryet med å gå ut og kjøpe; med å stå ved komfyren og søle til ekstrakjørler. Men det hadde vel blitt for tynt ...

Få løpere hadde vært ute efter snefallet. De tok et skispor, som bar vestover inn gjennem skogen. På slett mark gled det fint; kom de nær grener, røk den lette sneen ned over dem i sølvblankt dryss. Rakel blev nedstrødd over hår og skuldre — slik så vel en skihulder ut, tenkte Karen Anna. Tyst gled de efter hverandre, lange tak, skudde med stavene og seilte avsted. Det var friskt ... Siden bar det opover igjen, mot Langsåsen. Om en stund måtte Karen Anna stanse og puste på. «Bare gå du! Ikke vent på mig! Jeg kommer vel efter.»

Men Rakel hvilte på stavene og stod — snudde hodet og så på Karna over den hvite skuldren. «Det har vel ingen bråhast!» Den skjære huden hadde rødblå flammer helt opunder Karnas svarte hår. «Vi får fint renn nedover» — trøstet hun.

Den andre skjøt frem lebene. Det var uvant å være den ringeste ... Imorgen vilde hun kjøpe sig knakkpølser.

«Å var det med dig og Edvin dengangen, Karna?» Spørsmålet kom så brått at hun ikke fikk op mælet.

«Dengangen dere gikk isammen?»

«Med mig og Vold? Ingenting.» — «Var det ingenting?» — «Det kan være det samme hvad det var.» — «Ja når du ikke vil si det.»

De gikk igjen.

Nå slo Karen Annas hjerte verre. Et minne jagde det — et øieblikk kjente hun det som måtte hun overende. Hun festet blikket på skikkelsen som ploggikk opover lia foran henne. — Vilde det letne, om hun engang fikk fortalt det til et menneske? Rakel var anelsesfull — — hadde skjønt det var noe mellem henne og Edvin — enda hun aldri hadde nevnt det med et ord. Rakel var gla i henne.

Midtveis til toppen kom de til en glenne i skogen. Solen lunket godt mellem de tette granene. «Skal vi bryte oss bar og sitte litt, Karna?» — «Ja. Jeg har en sjokoladeplate.»

Grenene var lette å knekke; de sanket hver sitt fange, ristet det for sne og laget sig såte tett inn ved hverandre foran noen småbusker.

«Her er pent,» sa Rakel.

Ja pent. Så hvitt, så lunt; men så dødt også. Det var uråd å la være å tenke på sommeren. På gjøkesyren og på lyngen, på alt som sov under teppet.

«På øian var det aldri sne, å snakke om da,» Hun brakk sjokoladen i to og la den ene delen i Rakels fang. «Så liten jeg var, mins jeg så vel det nakne berget. Været fór over det med store snøfiller. Blev de liggende en dag eller to, var det det meste. Da laget vi baller og kastet og blev rent kåte. Ja, mor har da fortalt om det, også. Ski hadde jeg ikke sett før vi kom hit.»

«Det måtte være ødt og rart.»

«Det er ødt med slik snemengde, også.»

Begge to satt litt og så inn gjennem skogen, dér sol og skygge skiftet; gul sne og blå sne.

«Jeg kan da fortelle det også, når du spør, Rakel.» Karen Annas ansikt blev med ett så blekt, at det var nifst å se. «Men i jøsse navn, Karna!» — «For det er ingen solskinnsfortelling.» — «Men å er det da?» — «Han prøvde voldta mig.»

Rakel sakk sammen. Armene falt ned i fanget hennes — vidøid stirret hun på venninden.

«Vi hadde spasert noen ganger. Han passet på å treffe mig. Han er svær til å snakke for sig. Ikke for at jeg trodde alt han sa; fra første stund var det som jeg tvilte. Han skiftet ifra dag til dag — sommeganger var han veldig til kar og kjente idelig storfolk og var kommet hit bare for et innfalls skyld. Andre ganger klaget han over at han var ensom i verden og uheldig og måtte ta den jobben, han kunde få. Ja, han tror vel det han sier, imens han sier det, jeg vet ikke, jeg. Men jeg likte ham på et vis, også; det er ikke formange herrer her i byen som har sett sig om i verden — i Tyskland og i Amerika.»

«Har han vært i Amerika?»

«To ganger. Når han fortalte om det, syntes jeg det var moro å høre på. Det var ulykken min.»

Rakel rørte sig ikke.

«Det var en dag i høst —. En søndagsformiddag var det —» — «Var det den søndagen i september, jeg møtte dere utenfor huset til Vangensten?» — «Møtte du oss? Det mins jeg ikke. Ja, vi gikk Villaveien.» — «Jeg husker det,» hvisket Rakel.

«Vi hadde med kopp. Vi skulde sanke bær. Vi tok landeveien og kom op i skogen bak Korsgården. Og — men det kan være det samme altsammen! Jeg satt på bakken og pillte tyttebær i koppen. Da kastet han sig over mig og veltet mig rundt, og da jeg fikk se øinene hans, blev jeg livredd. Han holdt over munnen min — jeg kavet ifra mig og slo; men han var oversterk. Da fikk jeg satt tommelen imot øiet hans, jeg trykte til alt jeg var god for — det gjorde vel såpass vondt at han måtte slippe mig akkurat såvidt, at jeg kom mig på føttene. Jeg sprang og han efter. Da var det noen som lo nede på veien. «Nå skriker jeg,» ropte jeg. Da gav han sig.»

Det blev tyst. Fra en overtung kvist skredde snetyngden ned, fylte luften med glitter.

Rakel hadde rettet sig op. Øinene hennes lyste selsomt. «Hadde du tirret ham?»

«Tirret ham?» Karen Anna bråsnudde sig. «Hva mener du?»

«Du tirrer ofte folk, du. Det er det at du er så vakker. Du drar dem til dig.» — «Det vet jeg ingenting om.» — «Det er vel naturen din. Du er kald; men de tror no annet om dig.» — «Kald? Åssen er det du prater? De er efter sånne som oss! Vi er til å ta efter for hvermann! Vi har ikke folk til å verge oss! De risikerer ingenting med en fabrikkjente, tror de.»

«Det er vel ikke lett å være mann heller.»

«Jeg hadde ikke trodd, det var slike ord, jeg skulde få høre av dig.»

Rakel vilde ta hånden hennes; hun rev den til sig. «Karna! Jeg mener — jeg mente bare at de er ikke som oss. De har det verre enn oss, når de går alene. Og det er vel ikke alle som kan styre sig. Det er vel ikke alle som kan greie ensligheten og at de ingen kjenner.»

Karen Anna reiste sig; børstet sne av skjørtet.

«Det var vel det siste, jeg hadde tenkt, at du vilde forsvare en usling!»

«Du kunde meldt ham.»

«Meldt ham? Meldt mig selv, mener du! Du så åssen det gikk henne som blev ødelagt på sætra ifjor! Han blev frikjent. Hun fikk skammen — og navnet sitt i avisen. Og — og mor da? Ånei! Vi har ikke forsvar. Ikke dér vi venter det heller.»

Enda satt Rakel på barsåten. Dirrende bøide Karen Anna sig ned efter skiene. Da tok venninden efter skjørtet hennes, gled ned i sneen, gjemte ansiktet i skjørtet og gråt, så hun hikstet. — Fælen stirret hun ned på henne. Hvad var det med Rakel? Brydde Rakel sig om Edvin? ... Het og harm nesten ropte hun:

«Jeg skulde aldri fortalt dig det! Jeg skulde aldri vært så tosket at jeg fortalte det! Du skulde holdt dig for god til å spørre mig, også!»

Mer blev det ikke sagt. Da Rakel hadde grått fra sig, fikk de på sig skiene. — Enda en halvtime fulgte de det opgåtte sporet. Det bøide sydover, før de nådde åsranden. Efter hverandre rente de den lange løipen mot byen. På tunet foran gamlehjemmet svingte den op.

Det store huset lå og blinket med vindusradene i middagssolen. Et utgammelt, krokete kvinnfolk stod oppe ved uthuset og håndskygget mot lyset. — Da Rakel kom op på siden av henne, sa Karen Anna:

«Hit bar det med oss!» Hun lo ugla. «Og hit bær' det med oss tilslutt også. Og det er det verste vi har å tenke på! Jeg tåler snaut å se dette huset! Men det er bedre å ende her, enn å kaste sig bort til en uverdig, det skal du bli vár, da!»

Rakel så bent ut for sig med de rødkantete øinene. «Du skal ingen sorg ha for mig.» — «Nei. Om det var så vel, Rakel.» — «Det er ingenting. Ingenting,» hvisket hun.

Og løgnen spredte sin flamme over det opløste ansiktet.

—

De var en liten flokk som fulgtes opover til Iversens hus kvelden den åttende januar: Gyda Hansen, Flinks, Marit Rud, Birgitte Andersen, Anna Kleve og Karen Anna Hustad. Det var Rakels fødselsdag og de var bedt til kaffe klokken åtte.

De gikk to og to på den smale kjøreveien mellem de høie snemurene. Bakerst kom Karen Anna alene. — Hun måtte tenke på, hvordan det vilde ha kjentes å være på farten til lag hos Rakel bare for en uke siden ... Disse kaffefestene hos kameratene var den største hyggen, de hadde året rundt. Komme i søndagskjolene sine, ha med sig blomsterkvast; sitte lunt sammen og prate, få god traktering og hjemmelaget likør. Sang gjorde de sommetider også. Ikveld hadde Anna guitaren sin med.

... Men nå var allting skiplet. Såvidt hadde Rakel vært innom henne en dag siden skituren deres. De hadde lagt godviljen til, begge to; men det var blitt så formeget av godvilje. De hadde hatt vondt for å se hverandre i øinene ... Lå vel for mange tanker bak ordene hos Rakel også. Brydde hun sig om Edvin, hadde vel det, hun hadde fått vite, gjort slutt på det. Om det var så vel! Men den som kommer imellem en pike og ham, hun er forelsket i, den blir gjerne lagt for hat, om hun har aldri så sikre ting å fare med. Hun hadde sett det gå slik med andre. Rakel var så gla i henne at hun aldri vilde gi efter for en slik følelse; men noe kunde henge i allikevel — ingen rår for det innerste i sig. Hun hadde da merket at Rakel satt og sloss med noe den dagen, hun var hos henne ...

«Du tråkker og filosoferer for dig sjøl du, Karna!» — «Jeg går og hører på alle gullkornene deres, jeg!» — «Hørte du å jeg sa ista, da!» — «Ingen kan vel høre alt det du sier, Gyda!» — «Jeg sa at dersom vi satte han Gunner på toppen av Olaus, så blev det ikke mer enn en mellemstor Olaus lel!» Karen Anna måtte le. «Nei — Olaus blir da hodet for altsammen, om han så sitter underan!» — «Ja det er det jeg sier. For han er ikke menneskelig!» Og de blev ved å drøfte sjefene; det var uuttømmelig. —

Hos Iversens gikk de bent inn i kjøkkenet; bakom det lå hybelen til Rakel — det var som en leilighet for sig selv; resten av familien med stort og smått holdt til på andre siden gangen og ovenpå.

Rakel og den gifte søsteren hennes tok imot dem. Mali var liten og tuspet, bare et par år eldre enn Rakel, men slitt av barnefødsler og små kår. Hun hadde de samme store slektsøinene, men kunde ikke riktig styre ansiktet — overstadig munterhet og mismot vekslet uavbrutt, hun lo av ingenting og fikk tårer for ingenting. Heftig ristet hun gjestene i hånden. — Rakel selv hadde rød kjole og nytt perlekjede; håret hennes var blitt permanentkrøllet.

Alle ropte til, da de så det, og hun smilte det skakke smilet sitt og strøk sig over buklene og bad dem sitte ned.

Litt efter måtte de op igjen og hilse — fru Iversen kom inn og ønsket dem velkommen. Nei, hun skulde ikke forstyrre, hun vilde bare si at nå måtte Rakels venninder hygge sig og kose sig og late som de var hjemme! «Og nei for blomster du har fått da, barn — du verden som dere har satt dere i bekostning for Rakel vår!»

«Ja har du sett slikt, mor!»

De blev stående sålenge fru Iversen var inne hos dem. Det fulgte respekt med den vesle, rundmavete konen; alle visste hun var et jern, fantes ikke mer flidde og lydige barn enn hennes; ikke mer velstelt hjem heller. — Damene så ærbødig på henne, rede til å svare pent, snakket hun til dem.

Hun klappet den gifte datteren på kinnet: «Og du da, tulla mi, åssen skal du greie dig isammen med bare frøkner?»

«Vi skal fare lekkert med henne,» sa Birgitte. — «Vi skal sitte og lære,» sa Gyda og foldet hendene.

«Og det er mer kaffi på kjelen, så dere kan bare fylle på, Mali og Rakel. Og så får dere innerlig hygge dere!»

«Tusen takk!»

«Nei ja, traktemanget står Rakel for, det er til ingenting å takke mig.» Med de store, trette øinene så hun over dem alle, før hun gikk. Hun blev blank i øinene av det: så pene piker, så forsiggjort i klærne, velstelte på hår og hender; dannete i snakken ... Arbeidsfolks døtre, som hun selv, men du verden slik fremgang fra dengangen hun var ung! —

De slapp sig til med det samme, hun var ute av døren — kastet sig ned i stolene og på divanen, lot snakken springe. Her var makeløst trivelig! — «Men har du fått ny speile også, Rakel?» — Hvit duk på bordet, allslags godt på duken: brød med pålegg, småkaker, frukt og vinglass, sigaretter på en blank skål...

Og Mali bar inn fra kjøkkenet de rosete koppene på brett, en fin røk stimte fra dem, skjeen klirret muntert mot skålen. Gyda tendte en sigarett.

«Nei du er vel ram til å røke, vel!»

«En røik til kaffilukt er det beste som fins! Nest efter en god kyss på morrakvisten, da!»

Karen Anna måtte smile — ja Gyda! Hørte med overalt. Fikk venner hvor hun kom. Blev ikke bakpåsnakket og utskjemt av lettsindigheten og munnbruket sitt! Men det var rart ... Aldri hadde hun hørt andre enn moren kalle henne «den stygge jenten». Moren var den eneste som ikke bar over — ikke med Gyda engang ... Og nå var de her. Hun drakk dypt av koppen — den venlige, velsignete drikken!

En god stund gikk praten om moter og kjolefasonger. Alle holdt de øie med damene i byen, som fikk sig klær fra Oslo; nye påhitt undgikk dem ikke — med øvete hender gjorde de efter snitt og pynt, billige stoffer kan skapes flott til, har én gaven. Eveline ovenpå hos Hustads holdt «Pariser Chic» — Karna hadde på sig en liten cape, hun hadde klippet efter motebladet — hun måtte ta den av sig og sende den rundt, mønstret blev nøie studert. Den gifte søsteren til Rakel satt taus; det var lenge siden hun kunde pusle med slikt. Hun hadde ikke noe, hun skulde ha sagt før samtalen skiftet.

Men hadde de hørt at oberstinnen var blitt operert for en svulst så stor som et menneskehode?

De grøsset — å er det du sier! Som et hode? Og nyfikne spurte de Gina Flink ut. De var sunde og hele, det var godt å grøsse litt; de fikk trang til selv å fortelle noe grufullt også. Og nå var Mali fremst i laget: operasjoner! struma! tuberkler! — men barnefødsel — var det noen her som hadde tanke for hvad det var for tilskikkelse?

Storøide lyttet de til konens skildring av netters og dagers kval og pine.

Da sa Birgitte: «Det skal bli slutt på slikt for den som ikke vil! Nå rår vi snart over vår egen kropp. Og det er det største som har hendt sia jora blev skapt — når det blir da.»

Alle skjønte, hvad Birgitte vilde innpå. De kjente til det nye lovforslaget, det hadde stått om i avisene. Det hadde vært holdt foredrag i byen også om retten, doktorene skulde få til å forhindre fødsler; de hadde sittet tett på benkene i Arbeidersamfundet og hørt på den kvinnelige legen. To og to hadde de drøftet det sig imellem både vel og lenge. Men da snakken brøt løs om denne saken herinne, hvor de satt mange sammen i fullt lys, var det et par som slo ned øinene og ikke kunde få frem ord. Marit Rud krammet lommetørklæet mellem fingrene; i små, blanke dråper brøt sveden ut på den hvite pannen. Karen Anna Hustad brakk en kake op i småbeter på asjetten sin og lot den bli liggende. Farven steg under den skjære huden.

De fleste snakket ivrig, de hadde hver sin mening og ingen var helt lik den andres. Men pikene holdt på at det var rett og riktig at det blev ordnet op — alle hadde de sitt å fortelle om ulykkelige hendinger, om kvinner som skulde vært hjulpet, før de kom i elendigheten. Det var bare den gifte konen, som kavet fra sig med hendene imot alt som blev sagt — at de kunde forsvare den stygge tingen, det var det verste, hun hadde hørt! Det skulde bli scendes ut i verden, om alle kvinnfolk kunde gå bort og bli kvitt følgene! Hvad forskjell blev det på gift og ugift da?

Skulde det være forskjell? spurte Berta Flink.

Nei, sa Birgitte, for det var ikke annen forskjell, enn at de ugifte forsørget sig selv! Og nå vilde hun spørre, hvorfor en selverhvervende pike som tjente tusen kroner året eller mer, skulde gå bort og gi det op for en mann, som kanskje tjente to tusen og skaffet henne en bråte med unger? Var det rart om hun betenkte sig? Men skulde en slik dame være nødt til å leve som en eremitt all sin dag?

«Ja, det skal hun det, Birgitte, det skal hun det, om det fins rettferdighet til!» Tårene fylte Malis store øine. «Hvad skal en ellers ha igjen for å gifte sig!»

«Ingenting!» Gyda lo.

«Folk blir klokere. Folk blir oplyst. Vi er ikke gammeldags nå mer!»

Karen Anna så fort op — den fremmede røsten var Rakels ...

«Dere preker som dere har vett til! Vent til dere kommer i senga! Vent til mannen kommer full hjem en lørdagskveld!» — «Vi holder oss til avholdsfolket!» — «Dere skulde holde dere til Gud!» — «Ikke gråt da, menneske!» Gyda la armen omkring Mali. «Det fins da midler, Mali!» — «Jeg er et kristenmenneske! Jeg vil leve og dø som en kristen! Jeg får de barna Vårherre vil!» — «Ja du vet det er verre ...» Gyda tørket den vesle, gråtende konen med lommetørklæet sitt.

Anna Kleve reiste sig: «Nå skal jeg synge en strofe for dig, Mali.»

Karen Anna plukket i sig det, som lå på asjetten. De hadde vært så kjekke i munnen, kameratene ... Av skrekk for å få barn hadde hun aldri latt en mann komme så nær sig. Av lengt efter et barn lå hun våken såmangen natt. Slik var det. Slik var det for de andre også, hvad de så preket og sa ...

Litt vekk fra bordet satte Anna sig med guitaren over fanget. Rakel skjenket likør i glassene. De nippet til den søte drikken, mens de lyttet på sangen.

Navnet Jesus blekner aldri,

tæres ei av tidens tann.

Navnet Jesus det er evig,

ingen det utslette kan.

Det har bud til unge, gamle,

skyter stadig friske skudd.

Det har evnen til å samle

alle sjeler inn til Gud.

«Den lærte jeg, da jeg stod i arméen.» Anna tok det siste draget over strengene.

De satt tyste. Ingen, som ikke hadde skjelvet til da tonene fra instrumentet klang ut. Ingen, som ikke følte uro ved Jesus-navnet, som hadde manet dem og kalt på dem og skremt dem med så mange slags røster, helt siden de var små.

Gyda sukket høit. «Syng mer!» bad hun og tømte glasset sitt.

«Dette er sangen om mor. En jeg kjenner, har diktet den ihop. Den går på denne melodien.»

Hun spilte tonen først. Så sang hun med høi, slepende røst:

Du brukte aldri hatt og fjær, ei silkekjole fin.

Men du er den, du alltid var, og du er moren min.

Nu er du bøiet grå og tung og gangen din er sen,

nu husker aldri nogen på, at du var ung og pen.

Du bar mig under hjertet ditt, måskje med håp og sang,

du tenkte aldri, det blev stritt, og veien tung og lang.

Og jeg har raset ond og tverr, med hårde ville ord,

og spurt dig, hvad jeg skulde her på den fordømte jord?

Da blev ditt sterke blikk så vekt, et smil lå om din munn,

da tenker jeg, du mintes søtt en liten lykkestund.

Ja du fikk mann og du fikk barn — men jeg, hvad fikk vel jeg?

Jeg fikk en ensom, lang og tung, ja en usalig vei.

Du kalte mig din ville fugl, da vingene tok flukt;

da gav din Gud så hård en tukt, jeg glemtes bort i skjul.

Nu er du, mor min, åtti år, med blikket fjernt du går,

du synger med så tynn en røst en salme til din trøst.

Og når ditt liv har brent sig ut og striden din er endt,

en engel kommer fra din Gud, med vinger til dig sendt.

Men jeg skal stå tilbake her, og tenke på ditt ord:

at ingen, som ei elsker Ham, kan finne fred på jord.

Karen Anna reiste sig og sprang ut — ut gjennem kjøkkenet og gangen, til hun stod på trappen under stjernehimlen.

Hjertet hamret, lebene skalv — med hodet i nakken trykket hun fingrene mot øielåkkene.

Hun kunne skrevet den sangen ... Her var fler som hadde det som henne! Det var blitt for meget — det hadde blitt så formeget!

Natteluften la sig inn mot ansiktet. Hun så op og lot stjernene skinne på sig. Så gikk hun ned trappen — drev på stien rundt huset til kulden hadde nådd hele legemet og dekket det som et panser. —

I døren mellem kjøkkenet og Rakels rum stanste hun. Røken fra sigarettene drev i lyse flak under taklampen. Kameratene lå inn mot hverandre på divanen, lente sig bakover i stolene — nå var her stort latterkor herinne. Birgitte Andersen satt og fortalte skrøner på det knappe Oslo-målet sitt; det stive ansiktet hennes rørte sig ikke til smil, hun skuvet bare underleben litt op, mens hun hermet en gammel lasaron; steinalvorlig sa hun frem de komiske reglene sine.

Rakel så op gjennem den røkfylte luften: «Det er ikke lys på doen vår; men du fant vel frem likevel, Karna?»

Hun var vék i røsten ... Det var som hun sa: det er ikke lys hos mig heller, men du finner vel frem likevel? ... Karen Anna flyttet stolen sin bort til henne.

«Vi hadde en gammel kall på lofte', siste julen hjemme. Han døde i romhelgen. Da mor vilde lese fadervår med ham, sa han: Det lyt eg gjera sjøl, ska det vinne fram. Så bad han mor kveike på pipa for ham. Han tok et drag før han døde.»

Alle hadde snudd sig, da Marit Rud tok på å snakke så langt. Det var uvant ...

Den rundlette, lyse jenten var fra nord i Gudbrandsdalen. På verkstedet holdt hun sig med den andre landsungdommen — de var de fleste også. Men hun arbeidet nest Rakel ved bordet, så hun var bedt med i kveld. Nå satt hun oprett på divanen mellem søstrene Flink — kinnene hadde høi farve. Den smårutete verkenskjolen strammet om den runde barmen; en sølje holdt den utsydde lerretskraven sammen foran den sterke, hvite halsen. Alle kjente at Marit var god å se på.

«Fortell om julekvelden hos dere da, Marit,» bad én.

Hun så sig om, før hun våget sig ut på det. Men sangen og vinen hadde minket avstanden mellem henne og de ferme byjentene. Med en skjelv av et brydd smil begynte hun å fortelle om dagen som var ulik alle andre fra morgningen av. Hun regnet op all maten og bakverket, de hadde til målene; de hørte om lefse og skriverbrød, om røkekjøtt og poteteskake, om hjemmebrygget øl og gammelt, lagret brennevin. Til hun kom frem til julegrøten med det gule smørøiet. Fra jul til jul hadde alt vært likt sig; langs efter kjøkkenbordet satt hele huslyden og hørte evangeliet, faren leste ut av bibelen. Så bar moren frem grøtbollen, så satte faren skjeen i fatet, så resten av husbondsfolket, så drengen og budeia og de andre på gården. Det var tyst mens de spiste. Men siden var det sang og felespill og allslags moro — en jul hadde drengen gjort rundkast hele gulvet over og sopt med sig brisken, de hadde hakket og strødd ut det siste de gjorde før kveldsmaten. Den luktet så fint ... Men — de visste vel, at julenatten ved midnattsleite fikk dyrene mæle?

Det siste spurte hun med et lønsk smil.

«Nei hutetu lel!» — «Nå får du gi dig, Marit!» — «Jeg har da hørt det,» sa Anna Kleve.

«Vi trodde det, da vi var små. Vi trodde det så fast!» Og hun fortalte om dengangen hun og de to største brødrene hadde stiltret ned til fjøset julenatten for å lye — de hadde krøpet frem til selve fjøsdøren og lagt øret innåt ...

«Du hørte vel sauen si bæ til dig da, Marit?»

«Nei, vi hørte ingenting, vi. Angen fra de varme kukroppene stod nedmed dørsprekken. Men da sa han Ola, eldste bror min: Du veit, dei kan kviskre so lågt at me ikje høyre noko. Dyra ha folkevit.» Hun lo.

«Fortell mer!»

«Nei — nå kan de fortelle!»

Karen Anna hadde blitt rar og kløkk mens hun lyttet på Marits blide, lave røst. Marit Rud kom av folk. Bak henne stod gården med hus og uthus, ætten med nedarvet skikk, med ubrytelig skikk fra gammelt. Det var ikke andre enn Marit og hun herinne som hadde slikt i ryggen ...

«Men at du reiste hit, du som har gård,» sa Mali.

«Han far måtte gå ifra gården,» svarte hun stille.

... Far måtte gå ifra, han også. Og måtte han det ikke, gjorde han det lel, tenkte Karen Anna.

Da satte Gyda i: «Ja, somme er huskjent i himmerik! Jeg for min del har aldri vært innenfor døra! Julekvelden sloss jeg me'n far, så jeg fikk ryggverk. Mor hjalp mig, hu stakkar.»

«Uffa mig, Gyda!»

«Uffa dig? Han var full som e øltønne! Han vilde være nærgående imot mig!»

«Hysj da, Gyda!»

«Hysj? Sku' vi ikke fortelle da!»

«Ute på øian —» Karen Anna helte sig frem over bordet. «Jeg var ikke mer enn fem år, men jeg mins da den siste julekvelden. Vi hadde ikke tre, for det vokste ikke gran på øian; fire rognebærtrær var alt som grodde der, vi hadde huset vårt. Men mor tendte lys og satte dem i vinduskarmen – det var skikken, så det kunde blinke ut over sjøen. Far spilte på munnharmonika for oss. Siden sang mor — det var Brorsons salmer, hun likte best dengangen. Vi hadde lutete torskenakker til kvelds, det var skikken; far drakk genever, han hadde hatt med sig hjem ifra Holland. Mor har mangen gang snakket om julekveldene på øian ... Ute blåste det; rett som det var slo røken frem ifra ovsnhullet. Vi brente torv; den lukten har jeg ikke kjent siden.»

«Fikk dere gaver da?»

«Nei. Vi brukte ikke gaver.»

«Ikke vi heller,» sa Marit.

Rakel tok sig op til det nye perlekjedet. Hun drog et dypt åndedrett: «Ja — skål da, skreddere!»

De så på hverandre og smilte — ordet gjorde dem til ett igjen. —

Det var over midnatt, da gjestene brøt op. Hete i kinnene og opglødd toget de nedover de hvite bakkene — i stjerneskinn sang de tostemmig:

Rett som ørnen stiger

op mot himlens blå,

gjennem luftens riker

sangens toner gå,

løftende din sjel

op mot lysets veld!

Rakel hadde hektet av den øverste haspen på vinduet før hun la sig. Han hadde sagt, han vilde komme inatt ...

Med hendene sammen over brystet lå hun og lyttet. Angst gjorde henne het og kald igjen: om han kom sig op fra storveien uten å møte noen? Enn om faren eller moren våknet og fant på å gløtte ut? — Slik hadde hun skjelvet mens hun ventet hver natt, han hadde vært hos henne. Og dette var den femte natten.

Hun husker dem alle. Men den første er fremst i minnet.

Så vondt kan noe være ... Så vondt for den ene og så salig for den andre ... Så lykkelig kan en mann bli ... Så stort kan det kjens å gjøre vennen sin glad, at smerten blir god.

Nå ligger hun og vet det. Ligger lenge stummende still, i redd og lykkelig vent. Til hun med ett må røre på sig, legge armen over øinene. Ikveld vil hun spørre om det. Ikveld må hun spørre ham om det med Karna.

Hun skulde gjort det gangen før, og gangen før den igjen. Hun har ikke tort; hun har ikke hatt råd til det heller. Bare én natt til — bare en natt til som om ingenting var! For det er til henne, han kommer. Hun er ikke alene mer — hun er i armene hos en mann — hun har en mann å elske. Å Gud, allting er blitt anderledes — allting har fått mening! Før har hun ikke levd — ikke visst hvad liv var! Edvin ... Edvin ...

Det knakket sakte på ruten og hun kastet sig ut av divanen. Stilt lirket hun den nederste haspen av kroken, stilt skjøv hun ruten op, — skimtet noe hvitt ute i mørket — stiltret tilbake til leiet, smatt ned under teppet og drog det over sig.

Lydløst svang han sig inn. Var her. Lydløst lukket han vinduet — trakk gardinet for.

Han satte sig ned hos henne, fant ansiktet hennes og kysset henne. Og ennå tenkte hun det samme: han kysser den stygge munnen min ... I ordløs takk slo hun armene om halsen hans.

De hvisket sammen. – Nei, han hadde ingen møtt, ikke en katt. — «Er klokka mange?» — «Den var tolv, da jeg gikk.»

Han rakte op armen og slo på lyset i den vesle skjermlampen over hodegjerdet.

Så så de hverandre.

«Du er blek?» — «Jeg var så redd noen skulde se dig.» — «Jeg greier mig.» — Hun drog ham ned til sig. «Takk for perlekjedet, jeg fikk av dig. Jeg hadde det på mig om kvelden. Jeg sa det var ifra a tante.» — «Hadde du en fin fest? Hvem var her?» — Hun regnet op navnene. Da hun kom til Karnas, løsnet hun hendene fra nakken hans. Han rettet sig op. Hun så blikket skifte på ham.

«Edvin!» hvisket hun.

Han hadde reist sig, vrengte av sig frakken.

«Edvin — det er noe, jeg må spørre dig om.»

«Spør vekk.»

Nå tok han av sig jakken.

«Har du ... Var det noenting mellem dig også Karna?»

«Mellem mig og ... Hvad er det du prater om?» Han stod rak og rørte sig ikke. Øinene hvelvet sig så nakne under pannen; de så bent på henne uten uttrykk.

Hun svelget for å mestre skjelven i strupen. «Du — du har prøvd på — du har prøvd på ...» stotret hun.

«Hvad har jeg prøvd på?»

«Du — du har villet ha henne.» Hun satte sig op i sengen og gjemte ansiktet.

Han svarte ikke. Det kom ikke lyd fra ham. Så kjente hun fingrene hans om håndleddene sine — han rev hendene vekk fra ansiktet hennes. Bøide sig over henne — åndedrettet hett imot henne: «Hvem fan sier det?»

«Karna selv.»

«Hå!» — Han kastet kroppen bakover og gikk vekk fra divanen.

«Er det ikke sant da, Edvin?» — «Om det er sant? Om det er sant!» — «Hysj, Edvin!» — «Det er den jævligste løgn noen har tatt i sin hals! Ha henne? Kyss mig på mandag! Jeg vilde ikke ha henne om så bispen kom trekkendes med henne! Den frekke jenten! Den tøsen! Går og byr sig frem med brystene, går og gliser med de fordømte øinene, stolter sig og tror hun er noe! Lager kyssmunn med de røde lebene! Fan selv har skapt henne!»

Ansiktet hans var grått og fortrukket» De lave ordene hveste frem; øinene skar i grønt.

Rakel stirret på ham. «Du — du er gla i henne!»

«Gla — i henne?» Han tok et steg og grep henne om armen. «Vil du ti' still? Vil du holde munn? Hva?» — «Slipp mig! Det gjør vondt!» — «Det skal gjøre mer vondt, gir du dig ikke!» — Tårene strømmet fra øinene hennes. «Karna lyver ikke! Karna lyver ikke!»

Han slengte armen hennes fra sig; tok efter jakken.

Han vilde gå. Han vilde gå ifra henne ... «Edvin!»

«Ja jeg heter så.»

«Det — det kan være det samme, Edvin!»

«Ja. Nå kan det være det samme.»

«Drep mig da!» Hun kastet sig frem over de optrukne knærne, grov ansiktet ned i teppet.

«Drepe dig?» Han lo lavt og hardt.

Han hadde fått jakken på sig. Han så mot det tildekte vinduet. Utenfor der var mørket. Kulden og mørket ...

«Hvad er det, hun har sagt.»

Den tynne ryggen derborte blev ved å riste.

«Du vil ikke ut med det?»

«Joda, Edvin. Vent litt, Edvin ...»

Om en stund fikk hun samlet sig, rettet sig op. Støtvis, tumlete i ordene kom Karen Annas fortelling om hendingen i skogen.

Han stod som før. Da hun var ferdig og satt lenet mot veggen bak sig, stripet av gråt i ansiktet, så han på henne.

«Og slikt tror du på, du?»

Det var godhet og mildhet i det ene ordet. Hun rakte armene ut mot ham.

«Hvis du vil slutte med det kvinnfolket, Rakel?»

Armene hennes sank. Slutte med Karna!

«Du får velge.»

«Karna og jeg ...»

«Du og jeg.»

«Ja det vet du vel, Edvin!»

Han strøk håret vekk fra pannen; satte sig hos henne igjen.

«Hun har sin mening med å ødelegge dig for mig. Hun har vel skjønt noe, hun er ful nok til det. Hun er sjalu på dig! Du skal slutte å gå til henne. Du kan si, du har ikke tid. Når hun kommer, kan du finne på utflukter, du skal ut med en av de andre vennindene dine. Du kan prate henne vekk.»

Han hadde tatt hånden hennes. Den brennende hånden lå inni hans.

«Jeg kan så lite med det, Edvin!»

«Du har kommet dig. Det har jeg selv hørt.»

«Du vet, jeg lærer ...» Hun så op på ham, det store blikket skalv usikkert. Da løftet han den nakne, spe armen op til munnen, spente lebene omkring den myke huden og trykket ansiktet imot. Hun lukket øinene. Verden raste ikoll, allting gled og glapp. Blind og svimmel sank hun inn til ham. —

Hos ham. Sammen med ham —

Han som hadde stått her og løiet . . . Han som elsket Karna. Han som ikke aktet henne mer enn en leke . . . Utenfor i mørket står det og flammer. Utenfor i mørket. Legemet er hos ham; det enser bare sitt eget.

«Vær forsiktig, Edvin! Du er vel forsiktig?»

Han kysser henne.

Og skrekken svinner under kjærtegnene hans. Til den pånytt skal reise sig — den ville redslen for å bli svanger.

Søndag kveld den 24de januar blev vekkerklokkene stilt — arbeiderskene på konfeksjonsfabrikken var blitt tilsagt å begynne mandag morgen klokken åtte. De hadde trodd, de skulde bli tatt inn igjen midt i måneden; den siste ukens venting hadde gjort dem ampre.

Karen Anna sov urolig hele natten; da den skingrende ringingen brøt ut, grep hun nikkeluret og stakk det under dynen. Men det hadde vekket moren likefullt.

Ferdigklædd knyttet hun på sig strieforklæet; mens hun fylte koks i ovnen og vasket over stuegulvet, fulgte moren henne med øinene. I kjøkkenet hadde hun satt over kaffekjelen. Da hun var ute og smurte på et par brødskiver, kom det inne fra stuen: «Kan du ikke ta maten din hit?» Hun drog lebene ned i uvilje. Men da kaffen var ferdig, skjenket hun i koppen og bar frokosten med sig inn i stuen. For enden av det smale bordet — et gammelt skutebord, faren hadde fraktet med sig hit — satt hun under lampelyset og prøvde spise.

«Lov og takk at du har fått arbeid igjen, ba'n.» — «Skam vi ikke har fått det før!» — «Tenk på mannfolka som har gått ledig aldri så lenge, Karen Anna. Tenk på Kårstad sine!» — «Enda verre skam!» — «Det e Guds straff for syndene våre.» — «Da vet jeg ikke bedre, enn at både Kårstad og Jørgine går på bedehuset trutt.» — «Han har utvalgt dem. Fattigom og gudsfrykt skal vekke den sovende.» — «Jeg ser ikke annet enn at de sover likegodt jeg, mor — de andre.»

Jeg også — tenkte hun med ett — la brødstykket halvspist fra sig og reiste sig.

Moren holdt ved å snakke. Hun hørte lyden av røsten som brast, når den blev for høi — hørte en og annen setning også, mens hun klædde på sig yttertøiet. — Guds veier er uransakelige — Trakter efter de åndelige gaver — Dårers straff er deres egen dårskap —

«Ja,» svarte hun, mens hun knappet igjen kåpen.

«Har du godt på føttene, ba'n? Jeg ser det e roser på ruta. Han e streng idag.» — «Jeg springer fort. Melken din står på benken.» —

Ja, «han var streng». Kulden bet ansiktet, da hun kom ut i mørket. Med vesken under armen, tett inn til kroppen, løp hun gaten frem til Ramstadbakken. Andre var foran henne, fullt med piker, som småsprang i lykteskinnet — op den brede trappen til fabrikken, inn de vide, åpne dørene. Den store murbygningen suget dem til sig — nå var den sulten igjen. Så lenge det varte ...

De stimte inn gjennem den hvitkalkete gangen og op trappen til lokalene; nå var de her. På knaggrekkene i den smale garderoben hang det alt fullt med kåper og jakker; de byttet på sig arbeidsforklærne — foran det vesle speilet trengtes de for å stelle på ansikt og hår. Dørene til de to W. C.-ene var alt i sving.

En og annen lo og fjaste; men de fleste var fåmælt og hastet inn til plassene sine. Vel var det godt å komme i arbeid igjen; men det var ikke bare Karen Anna som kjente gnag av bitterhet. Gjelden, de hadde satt sig i, den fortærende ventetiden, alt de hadde måttet forsake, minnet sig og blev til en dunkel kjensle av å ha lidt overlast, til en hjelpeløs følelse av å være avmektige brikker i et spill.

Det stod kulde fra det store gulvet på verkstedet — gården hadde ikke vært ildet på lenge. Av radiatorene luktet det metall; men den kjente lukten av farve og av klæde slo op mot dem også, når de bøide sig over arbeidet. Febrilsk fattet hendene om stykkene, de skulde føie sammen til plagg — nå blev det å henge i og vinne inn igjen tapt tid.

Men øinene hadde da rukket å ta med det, som var av nytt på salen. Gunhilde hadde kommet igjen. Flakket og fór, tok sig arbeid i Bergen og Haugesund, men kom støtt tilbake, hadde godt hjem i byen, mor med melkebutikk — det stod ikke på for Gunhilde. Skulde, når rett var, ikke ta plassen op for en annen. Men kunde bli artig å høre, hvad hun hadde å fortelle om konfeksjonen i Bergen. De betalte bedre dér, hadde de hørt. — Rakel Iversen satt ved ett av bordene på nordsiden. Hvad skulde det være godt for å flytte Rakel? — Ingebjørg Dale hadde lagt på sig. —

I den første matpausen klokken ti tok de frem brød av veskene sine — satte sig bort til venninder eller blev sittende på plassen sin og spise. Det gjaldt å få det undagjort så fort råd var ... Gyda gjorde sig ærend inn på «knapphullet». Hun turte ennå med junior ...

Da kom Gunner inn i salen. Han stanste oppe ved døren til presseriet, Snakken tystnet, de sluttet å spise — alle så på sjefen. Han hostet litt før han begynte — farven steg i det fregnete ansiktet.

Det var bare det han vilde si ... Ja, han ønsket dem velkommen tilbake for det første. Også var det det han vilde si, at nå skulde allesammen begynne å vrengsy, så alt arbeid blev likt. De, som kunde det ifra før, fikk lære fra sig til de andre. Når de fikk øvelsen, skulde de få se, det gikk raskere enn før. Og ellers hadde han fått tak i en mann også, som skulde rettlede dem. Det var skredder Engelsveen, som skulde hjelpe dem.

Det flyktet et smil over mange ansikter. Det var no komisk ved Engelsveen.

Og så håpet Gunner, de vilde være flinke og lærenemme, så vrengsyingen ikke skulde sinke arbeidet.

Ingen svarte. Idag var den dagen, de hadde lite med krefter og mot. Det nye påbudet la sig på toppen av byrder fra før. Det visste vel alle at vrengsying var intrikat — det skulde stor akkuratesse til, skulde det bli jevnt og pent. Det vilde sinke stykkarbeidet — nå, de kunde trenge fortjenesten og få plaggene unda.

«Vi begynner imorgen,» sa Gunner. Så gikk han.

Utover dagen snakket ikke arbeiderskene om annet enn dette. Her var to damer som hadde vrengsydd før — de blev utspurt; men ingen av dem kunde si det var snarlært.

Kunde de ikke hatt nok med skulderstoppen og eggingen og alt pirkeriet, det var blitt mer av for hvert år som gikk? Plagåndene! —

I middagstiden klokken halv ett blev det opbrudd, De som hadde hjem i byen, sprang for livet for å vinne tid til matmålet. En hel del spiste på fru Gundersens kafé, som lå ved foten av Ramstadbakken. Men fler enn vanlig blev sittende igjen på verkstedet idag. Det var forbudt av tilsynet, likevel var det uråd å få slutt på uskikken. Vinduene blev slått op, kulden trakk fra vegg til vegg i det store rummet; men arbeiderskene tok på sig kåpene og blev sittende. Fire og fire slo sig sammen om en kanne kaffe til tyve øre, som en av dem hentet fra kaféen. Når de hadde fått den første ukelønnen, kunde det være tid å tenke på middagsmat. —

Karen Anna vilde begynne å spise ute igjen. Hun skalv i knærne, da hun stomlet ned den glatte bakken til kaféen. Men hun stivet sig op med å tenke på den varme maten: de kunde vanligvis velge mellem to fiskeretter, karbonade, fårestek og ribbe på denne tiden av året. Hun vilde ta fårestek og rødgrøt efterpå ... Og det lå aviser utlagt hos fru Gundersen, Sitte og lese mens en spiste ... Hun blev mindre svak ved tanken på den gode stunden. —

De siste timene av arbeidsdagen letet alltid på. Da gjaldt det å øke farten, sette hele kraften inn for å få gjort mest mulig innen en gikk om kvelden. Men aldri var disse timene så vriene som den første dagen efter lang ledighet. Når de var kommet i sving med jevnt arbeid, og sjefene hadde fått tillatelse, holdt de det ofte gående til både ni og ti om kvelden uten å gjøre større av det. Nå, de var ute av vane, kjentes den nitimers dagen lang som et døgn. — Det var en kamp om strykejernene også; de var fire-fem om hvert jern, når de skulde presse sømmene. Vannbøtten stod på en krakk; den, som brukte jernet, vridde klædet, så den varme fuktigheten fra det fresende jernet bredde sig ut over de nærmest sittende.

Mens Karen Anna ut på eftermiddagen stod og ventet på tur, med den nesten ferdige mannsjakken over armen, kjente hun med ett at hun holdt på å trille forover ... Hun fant tilbake til plassen sin, lutet hodet mot hånden. Det var nesten stilt for snakk i det store lokalet. Alle hang i; duren av motorene fikk rummet til å dirre, innunder motorlarmen sang tråmaskinene lik iltre insekter.

Da ropte en forskrekket røst:

«Ladi faller!»

Karen Anna reiste sig ikke; hun bare så op. Ladi var en av de atten som satt ved samme bord som henne selv. Men bak maskinen, bak den halvannen meter bordplass, hver syerske hadde å rå over, dér var ingen Ladi mer å se. Hun lå på gulvet. Damene stimet sammen omkring henne; løftet henne op; sprang efter vann.

Et øieblikk fikk Karen Anna et skimt av det gamle ansiktet. Hun så det som i halvdrøm: de lukkete øinene, den halvåpne munnen, de likgule kinnene ... Og plutselig våknet hun til i et raseri, så hun måtte kroke sig sammen. Og nå var det, som kjente hun all overtrettheten herinne, underernæringen, viljespenningen som et skred over sig. Fra de bleke ansiktene rundt omkring stod det gufs av dødskulde — hennes egen svimmelhet grep hele rummet — et sekund var hun utenfor sig selv, gled sammen med alt liv herinne, blev ett vesen med alle.

«Blir du dårlig, Karna?»

«Jeg er så harm at jeg går for det!» mumlet hun.

«Vil du ha vann?»

Hun ristet på hodet. Jeg vil gå til Olaus, tenkte hun — jeg vil gå til sjefene på kontoret. —

—

Gunner Strande var i ulag, da han kom tilbake til arbeidet i tilskjæreriet, efterat han hadde holdt sin tale på verkstedet.

Det hadde vært dårlig stemning derinne idag. Arbeiderskene hadde ikke åpnet munnen; kvikke eller uforskammete svar — han likte bedre å ta imot dem enn å møte trassig stumhet.

Han hadde en annen grunn til å være nedfor, også. Julius, den eldste sønnen, drev med denne Gyda Hansen. Var ute med henne rett som det var, undså sig ikke for å ha henne foran på sparkstøttingen ved høilys søndag. — De hadde snakket til gutten, både han og moren; men Julius var som bortbyttet; den stille, troskyldige gutten var blitt umedgjørlig. Og igårkveld, da moren hadde spurt ham, om han kanskje tenkte gifte sig med en sypike (hun var for brå, Klara, rent for brå!), da hadde Julius svart at det var vel ikke umulig.

En mann hadde skjellig grunn til å miste humøret ...

Som han nå stod og risset op klædet til mannsfrakkene og smått lyttet på samtalen mellem formåleren og en av de andre tilskjærerne, kom han til å kaste et blikk på Vold, som hadde arbeidet sitt midt imot ham ved bordet. Og blodet ruste til hodet på ham.

«Åssen fan er det, De står og klipper, mann?»

Edvin Vold så op, stinn i de lyse øinene.

«De har skamfert stykkene — det ser De vel!»

Vold smilte. «Saksen glapp. Det var feil i stoffet.»

Gunner strakte sig frem over bordet, stakk pekefingren inn i svingen mellem arm og rygg på den oprissete jakken, befølte stykkene opefter og nedefter.

«Feil? Det er glatt som e barnerompe!»

Vold skar videre i splitten med den store, kvasse saksen; sa likesæl: «Det kan syes sammen så det blir brukbare jakker likevel.»

«Ja det kan det saktens, ja! Vi kan gå over til å levere siste kvalitet, ja! Vi kan ødelegge renomméet vårt! Hvad fan skiller det Dem?» — «Ånei. Ikke større.» — «De er uforskammet!»

Det var blitt kirkestilt i det store rummet. At Vold ikke tålte å bli tilsnakket, visste alle.

«Det er ikke mig som ypper.» — «Ypper? Er det Dem eller jeg som er sjef?» — «Det er dessverre Dem.» — «Ja, det er nok dessverre mig, ja.» — «Men som tilskjærer har jeg kanskje en del solidere erfaring enn hr. Strande.»

Målløs stirret Gunner på mannen som hadde skiftet over til skjæremaskinen og rolig blev ved å føre den.

«I Amerika for eksempel —» fortsatte den kalde røsten.

«Jeg akter ikke å høre mer av den fordømte kjeften Deres!» Gunner tok et heftig tak i bukselinningen og stormgikk ut av rummet.

Vold stod og så efter ham med et halvsmil. Men han var blitt dødblek.

«Nå får du sparken, Vold,» sa kontrolløren. — «Å, det henger vel ikke tilskjærere på trær her i byen heller! Forresten vilde det passe mig temmelig bra,» — «Det var fan!» — «Når en er vant til større forhold. Når en er vant til human behandling og dannet optreden fra de overordnede, gjør én sig ikke til hund for en bondetamp.»

Det bleke, forbitrede ansiktet sendte en gufs av uhygge imot dem. De kjente en slags skrekk for denne karen, som aldri blev svar skyldig, som satte hele stillingen på spill for en filleting. Hvad slags mann var han?

—

Nede på kontoret satt Olaus og hadde en god stund. Han hadde gått gjennem bøkene så løselig, hadde gjort sig op en omtrentlig mening om resultatet av fjoråret. Det tegnet bra. Langt inne våget han sig til å tenke, at det blev bortimot et rekordår for forretningen ...

Det kunde han for det første takke Levy & Sønner for. Bestillingene fra Oslo-firmaet hadde stadig øket — med Vårherres hjelp vilde ordrene fremdeles bli større. — Kontoen for lønningene hadde holdt sig pen og jevnt lav; det takket han i all ydmykhet sig selv for. — Solide folk på alle ansvarsfulle poster. Stadig fler av sin egen slekt hadde han fått anbragt i fabrikken: Simen som formåler — begge brødrene fra Strandvika i presseriet — Kornelius på lagret. Pålidelighet og den rette ånd over det hele. Det var bare når tanken streifet Gunners eldste sønn at den skjevret litt: Julius var en veik gutt; en ferskvannsfisk ... Det hadde Gunner igjen for å gå bort og gifte sig over sin stand, det var straffen for Gunners verdslige forfengelighet! Embedsmanns-datter til kone; snau for midler, men nesa i sky! Barn, som ikke måtte nekte sig noenting; armbåndsur før de var konfirmerte. Julius bød frem sigaretter av sølvetui ...

Hadde han, Olaus, hatt sønn! Men avkom hadde Vårherre i sin visdom nektet ham. Og de visste det for vel, Gunners barn, at formuen, farbroren gnudde ihop, den gikk ikke ut av slekten — den gjorde ikke det, nei.

Tanken var både besk og søt. Han tendte en av de tynne, svake sigarene, han sommetider kostet på sig, når det var grunn til det. —

Da Gunner buste inn i kontoret, satt den eldste broren godt bakover i bikkestolen foran skrivebordet. Tobakksrøken svev over det runde hodet, som dampet det av selve den tette, grå hårpelsen.

Gunner var rødflekket i ansiktet, de små øinene gnistret. «Nå skal Vold slutte her i forretningen!» brøt han ut og slo knoen i skrivebordet.

Olaus endret ikke stilling. Hvad slags atferd var dette? Brudd på all sømmelighet. Folk skal lee sig inn mot en sak med sindighet. «Sett dig ned.»

Gunner gjorde det ikke. Han skrittet omkring i rummet, tok en bunt klædesprøver på bordet og slang den fra sig igjen.

«Vi kan ikke bruke den fyren lenger! Han har optrådt imot mig! Han forderver disiplinen for oss! Han er ikke vel bevart!»

«Krrr,» kom det fra Olaus.

«Idag skamferte han tre ryggstykker, Mellem jul og nyttår satt han og røkte sigaretter på lagret, sier Kornelius.»

«Han er en rask tilskjærer. Den raskeste.»

Gunner blev rød: «Det er fan så lett å være rask, når en ikke vører, om én klipper for langt inn på stoffet!»

«Det kan hende den beste. Hvor vil du få en ny ifra på denne årsens tid?»

Gunner kastet et sint blikk på den urokkelige ryggen ved skrivebordet. «Han er ute efter damene våre også. De sier, han har vært ute efter Hustad på sjofel vis.»

Olaus lot stolen bikke forover. «Det har jeg ikke hørt.»

«Nei, åssen skal du høre noget? Du, som aldri er utenom en dør? Når du ikke går i kjerka da!»

«Madamen pleier å underrette mig.»

Gunner stanste sin vandring og gjorde front mot broren. Med hendene i bukselommen og den runde maven fremskutt sa han:

«Det er ikke endetil å vite, hvad han har hatt for sig med Hustad. Vaskekonen vår, Petrine, hadde vært ute på bærpilling en søndag i høst. Da hun og følget hennes gikk forbi Korsskogen, hørte de en som ropte; straks efter kom Hustad springende ut av skogen. Hun var ulik sig og som forstyrret. De fulgtes imot byen. Du vet hvor Petrine bor? Det er det første huset ved veien bortenom Korsgårdjordene. Hun stod i vinduet og så Vold komme slengende et kvarterstid efterpå. Så en kan tenke både det ene og det andre. Siden har han vært sett på kino og på kafé med Rakel Iversen. Det er bestevenninden til Hustad. Det er mangeslags veier å gå for fanten.»

Olaus hadde lagt fra sig sigarstompen. De korte, bustete brynene rørte sig, op og ned i små rykk.

«Petrine har fortalt det til stupika vår. Stupika har fortalt det til Mina. Mina har fortalt det til Klara. Petrine farer ikke med løst snakk.»

«Krrr. Vi bør ha det i kontrakten da, mener du, at funksjonærene skal holde sig fra samkvem med arbeiderskene? Hva? Det vilde sette en stopper for diverse.»

«Gjerne for mig!» Gunner blev blekere. «Og hvis det er så at du sikter på Julius, så har vi tenkt å sende ham vekk.»

«Jaså? Jaja.»

«Jeg har spekulert på å sende ham til Levy & Sønner — om han kan komme inn i forretningen dér et års tid. Julius vilde ha nytte av det.» — «Jeg holder på Bergen.» — «Ja, Meyer & Co. er bra firma, det med. Hvorfor Bergen?» — «Mindre by. Færre fristelser for den ubefestede.» — «Julius er en bra gutt! Han er en solid gutt! Det skal godt gjøres å finne maken til denne Gydajenten — om det så er i Oslo!»

«Når hadde du tenkt, Vold skal slutte?»

Gunner stirret på broren. Tok et tak i bukselinningen, drog et dypt åndedrett. «Fjorten dager idag.»

«Vel.»

«Det skal du ha takk for, Olaus!»

«Jeg har som snarest gått igjennem bøkene. Jeg har satt op et og annet på papiret her. Om du vil se det.»

Med de korte, brede hendene foldet over maven og lukkete øine satt han urørlig, mens broren leste utdraget av de forskjellige konti. Han tenkte på Karna. —

Ved sekstiden om eftermiddagen, da begge brødrene stod ferdig til å forlate kontoret, banket det på døren. Det var Karen Anna selv.

Hun hadde ennå arbeidsdrakten på sig — det svarte lastingsforklæet over kjolen. Utenpå det en kort, rød strikkevest. Det mørke, blanke håret rammet inn ansiktet. Hun var blek og de store øinene lyste som stjerner ... Olaus blev god og varm.

«Krrr.»

«Kan jeg få snakke med dere,» spurte hun lavt.

«Sitt ned, Karna, sitt ned!»

Med frakken på tok han selv plassen ved skrivebordet. Gunner blev stående.

Hun satte sig i stolen, han hadde pekt på. Drog lebene litt inn og over hverandre før hun sa: «Jeg kommer for å snakke med dig om lønningene våre»

Olaus møtte stjerneøinene; knep sine egne litt sammen. «Er det noe i veien med lønningene, Karna?»

«Det er det i veien med dem, at det er mange som ikke kan leve av dem. Vi er så usselt lønnet, at de som ikke greier sy fort nok, for dem blir det for lite både til mat og annet. Om de ikke bor hjemme da, og får hjelp av sine egne.»

«Du synes vi skal sette ned for de andre da?»

«Sette ned for oss! Dere skal legge på, så vi kan leve på skikkelig vis!»

«Det er så ...» Olaus stakk tommeltotten på plass mellem peke- og langfinger. «Det er så, at vi tar inn på verkstedet rubb og stubb, rubb og stubb. Alle vi er god for å ta inn, strekker oss, sier ikke nei, når damene kommer og vil ha arbeid — såsant det fins mulighet sier vi ikke nei, nei! Det er strenge tider, trange tider — kan de sy? Somme kan; somme kan ikke. Det er dem som aldri har sydd før. Vi tar dem inn, vi lærer dem op; det blir siste sort arbeid, det kommer plagg ut i presseriet, som vi rettelig burde kassere.»

«De lærer sig fort!»

«Begge deler, begge deler! Vi har skreddere, vi ikke kan gi annet enn B-arbeid. Vi har C-arbeid. Du som er gammel på verkstedet, vet det.»

«Plaggene blir solgt unda, så meget vet jeg. Det er dem som ikke vinner sy mer enn bukse og en halv vest på dagen. Det blir tre kroner og femti, det, til losji og til mat og til klær! En kan tenke sig hvadslags levemåte det blir !»

«Vi truer ingen til å søke arbeid hos oss, Hustad,» sa Gunner. «Hvad de klarer å sy, blir deres egen affære. Det står dem fritt for å ta arbeid, de greier bedre. Vi tvinger ingen.»

«Nei — det er nøden som tvinger! Og skal det bli arbeidsstans en tid, så blir vi attpå tilsagt å slutte på dagen så å si. Kvelden før! Vi får ikke områdd oss, før det er slutt! Idag besvimte en dame på verkste' — Ladi sakk rett i gulvet, og jeg var ikke stort likere selv! Når en skal gå ledig i ukevis og ikke har noe å tære på, aldri en øre å legge sig op — ikke har annet enn tomme hendene, da går både kraften og motet! Det er evig skam!»

«Sett —» Olaus la hendene flatt ut på bordplaten. «Sett at vi lot fabrikken stime og gå året rundt. Til vi måtte låse dørene og slutte for godt. Var det velgjerning, Karna?»

«Og herrene på presseriet! De har op til en krone pr. stykk! Er det bra tøi, presser de plagget på under en halvtime! Er det mening i slikt? Om jeg gnur hvert minutt blir det en jakke til fem, femogtyve!»

«Pressearbeid er tungt. Det er mannsarbeid.»

«Ja det er mannsarbeid! Og en mann går ikke for sultelønn! Han vet å han er verdt, han! Vi bruker jernet mer på plagget under syingen, enn presseren gjør for å presse hele jakka! Det er vel ikke tungt, tror de, å trå maskin i timevis, å innrette og presse unda og snaut ha tid til å synke maten, skal én bli ferdig på økten? Se på ryggen til dem som er svake! De får bære med sig slitermerket sitt all sin tid — de får det i ungdommen!»

«Jeg skal tenke på det,» sa Olaus.

Hun reiste sig — søkte sjefens øine. Mistro og håp vekslet i blikket hennes.

«Du mener det da? For det er ikke gjort med å tenke!»

Olaus flyttet hånden bort på hovedbokens slitte perm. «Jeg har sittet her og regnet over, Karna. Jeg har sittet her og grublisert. Jeg har tenkt på tuppene mine. Jeg gjør ikke innskrenkninger så langt og så lenge, jeg kan forsvare å la bli — for driften. Jeg er ingen hård mann. Du vet det, Karna, jeg er ingen hård mann!»

Hun så fra den ene til den andre: «De er handelsmenn,» sa hun.

«Vi skal drive med en tilskjærer mindre. Foreløbig innskrenker vi på tilskjæreriet. På verkstedet blir det som før inntil videre,» sa Gunner.

Hun kjente kulden nedefter nakke og rygg — tenkte de innskrenke? Svimmelheten fra før vilde ta henne. Hun klemte neglene inn i håndflaten for å stå imot.

«Jeg måtte si fra,» sa hun.

«Ja. Du er ikke frøsen, Hustad!»

«Nei, du er et bra menneske, Karna, et bra menneske.» —

Da hun var ute av døren, sa Gunner: «Det begynner å bli urolig derute.»

«Det har ikkeno på sig. Hun har hjerte for de små. Hun har olje på lampen. Hun må blusse og brenne. Hun er en for sig selv.»

Olaus stirret frem for sig. Han enset ikke brorens latter. Det lå et atterskinn i rummet av en rød vest. Og han tenkte: Når madamen dør, gifter jeg mig med Karna.

Tilfots og på ski drog en strøm av mennesker veiene og jordene mot hoppbakken i Langåsen. Det var første søndag i februar, den store skirenndagen. Solen skinte, den strenge kulden hadde plutselig slått sig, termometret viste tre grader under null; i skidrakter eller vinterkåper hadde arbeiderskene fra konfeksjonsfabrikken lettere jobb opover bakkene enn de pelsklædde damene. Storbønder fra bygden svedet innenfor ulveskinnspelsen i sledene.

Sammen med Birgitte, Marit og Ingebjørg drog Karen Anna avsted i rekken av skiløpere, som snodde sig lik en lang orm efter de hvite bakkene nord for byen. Til høire for dem levde veien av folk og kjøredoninger — sola hadde kommet høiere på himlen, det var ny låt i skjæreskrattet, svip av vår i luften, festlig med liv og røre! Vennindene hang i og gikk, seigt og jevnt — idag blev det storfint renn! Mesteparten av hopperne var landsgutter, Marit kjente fler av dem: om det var så vel at de stod!

Fra toppen av bakken lyste det norske flagget, såvidt foldet det sig ut i vinddraget, sendte en hilsen av rødt ned over den bratte, skogkranste bakkerydningen. To vimpler merket op det veldige hoppet; på begge sider langs granene stod det tett med folk. Nede på jordet hadde et par handelsmenn stelt til disk av løse bord, de solgte kaffe fra høikasse, appelsiner og gotter. — Øverst på bakkekammen mørknet det i den blåklædde flokken av hoppere, som alt hadde samlet sig. Lenger nede slo solen gnister i messinginstrumentene, musikk-korpset stelte med.

De fire fant sig plass et stykke nede i undarennet. Med de små matsekkene på ryggen hvilte de på stavene og så sig omkring efter kjente i menneskesvermen. Karen Anna lette efter Rakel. Det var lenge siden hun hadde sett henne. Fåfengt hadde hun fler ganger prøvd å få henne med ut; da hadde hun lært: Rakel brydde sig ikke om å være sammen med henne mer. Grunnen var ikke vond å skjønne: Rakel hadde følge med Edvin. Mange hadde sett dem sammen i det siste, både på veiene og på kino.

Men for en uke siden på verkstedet hadde Gyda fortalt at Vold var blitt sagt op. Det hadde vel Gyda fra første hånd, de hadde ikke årsak å tvile på, det var sant. Og siden hadde ikke Rakel vært ute av Karen Annas tanke. Det fikk ikke hjelpe om det var Edvin — nå hadde Rakel det leit. — Var Vold opsagt, hadde ikke Gunner fart med løst snakk, heller, da han sa de skulde innskrenke på tilskjæreriet — for det første . . .

Men nå tinte bekymringene vekk under den høie himlen. Da hun ikke kunde finne hverken Rakel eller Edvin så langt og så lenge hun søkte efter dem med øinene, rettet hun ryggen og smilte: «Har de sett maken til fin søndag?» «Nei,» svarte Birgitte. «Idag kunde én tro, hele væra var skapt snild!»

Karen Anna stakk stavene ned i sneen og armen inn under Birgittes. Når én tenkte sig om, var det mye mer ved Birgitte enn ved Rakel ... Hun hadde kommet fra Oslo til fabrikken for fem år siden. Hun var stram og sveisen — knapp og rapp i snakken; mange hadde tatt ord og uttrykk efter henne, — ja, hun hadde da gjort det selv, også ... Birgitte var første sort, hun . . .

«Jeg tror helst det blir Gudbrand som tar pokalen,» sa Ingebjørg og speidet i ansiktene efter svar. De nikket.

Guttekorpset hadde villet gjøre ære på dagen og bydd sig til å spille, blev ikke kulden for streng. Nå satte de instrumentene for munnen og tok på å blåse. Tonene blev tynne og fattigslige under himmeltaket, somme blev helt vekk for dem som stod nede i bakken; det låt så snodig når horn og trompet syknet bort, at de måtte le.

Da rennet begynte, og en mørk skikkelse synte sig øverst på bakken, satte utfor, huket sig foran hoppet og seilte ut i luften, stilnet snakken og sjauen fra folkemengden. De første løperne hentet håndklapp og hurrarop. Men eftersom tiden led og mann efter mann kom utfor, blev det bare de beste som fikk den store, samstemmige hyldesten. Kjente vennindene løperne, tok de i hverandre og fulgte spent med; innimellem gjorde lyset og solvarmen dem slappere; de gjespet litt og Birgitte slo alt frempå om nisten, de hadde i ryggsekkene. Tilslutt stod Karen Anna i halvdøs; solen lunket ansikt og bryst, i ryggen frøs hun litt; den sterke luften gjorde matt; skogen og menneskemyldret fløt ihop, den glitrende sneen plaget øinene — hun festet blikket på trærne og åsene langt borte. Og mellem dem og henne skjøt pånytt og pånytt en skikkelse gjennem luften, seilte og forsvant. Av hele rennet så hun ikke annet enn svevet nå.

Med ett mintes hun, når hun i drømmen bredde ut armene og fløi ... Når noe vondt var efter henne og hun i drømme husket, at hun jo kunne flyve, jo. Og plutselig kom lengslen lik et anfall. Det var lenge siden sist... Da hun var yngre, hadde den ofte falt over henne, mest som blev hun forgjort. Og nå var den her igjen, et trykk for brystet, en higen, som var smerte. — Billeder fulgte. Det gamle farvetrykket på veggen hjemme. Grønne palmetrær, røde stammer, blennende blått hav; og på stranden små svarte menn og kvinner som lekte sig. Å gud, hun hadde ønsket sig dit!... Stuen hos Vangensten. Dengangen hun fikk sitte i den og vente, når hun skulde prøve kåpe på den syke fruen. Bøker op efter alle veggene — å, de var pene. Alle farver, gull på noen. Ta ut én for én, sitte i den dype stolen og lese ... Mannen, som gikk forbi henne i kveldingen for tre år siden og hadde snudd sig efter henne, da hun snudde sig. De måtte se efter hverandre. Aldri skulde hun få vite,hvorfor han måtte se efter henne. Hadde det blitt ham, om han ikke hadde gått forbi?

«Nå vil jeg ha mig en opkvikker og e kringle,» sa Birgittes kjappe røst. «Nå får dem greie sig uten mig en stund.» —

Elver av mennesker rant ned over veier og løiper, da rennet var slutt ved tretiden.

På den siste, svake hellingen mot byen svingte en skiløper op ved siden av Karen Anna. Det var Bertelsen. Hadde det vært en annen, tenkte hun. Var utidig og blev rød. Han gled nedefter ved siden av henne, ben i ryggen, snakksom og godlynt.

Gudbrand Østli hadde vært fordømt uheldig, hadde ikke fått skiene på stell i lufta efter siste hoppet, den ene skar ut i nedslaget, det var derfor, han datt. Fikk han annen premie, var det det høieste . . .

Så spurte han om hun tenkte komme på premieutdelingen i gymnastikklokalet i kveld?

Nei, det hadde hun da ikke tenkt.

«Det blir dans efterpå. Om du vil være damen min?» — «Jeg kan så dårlig med å danse. Jeg har hatt så liten anledning. Du skal ha takk, men du får finne dig en likere.» — «Jeg er ingen stordanser selv, jeg tenker vi passer ihop. Det kommer mange ikveld.»

Hun fikk lyst. Men så tenkte hun på kranglet med moren. De par gangene hun hadde gått på dans, hadde hun måttet bøte for det i dagevis efterpå.

«Det er visst best jeg blir hjemme, Bertel.»

Han så fort på henne fra siden. Profilen hennes stod fint mot luften, — litt av det mørke håret hadde vildret sig frem, lå og kruste sig mot kinnet og muntret på ansiktet. Men munnen hadde et sørgmodig drag ...

«Nei om du skal da! Det er ikke for ofte vi har høve til å svinge oss litt her i byen! Her er det sju hverdager i uka!»

«Ja» Det er da sant, også!»

Det blev til at hun lovte Bertel å møte utenfor gymnastikken klokken ni. —

Hun hadde tenkt å si fra til moren før hun gikk. Men mot kvelden kom det fler og fler kvinnfolk inn i stuen. De fleste hørte til menigheten og kom for å få en god stund hos Kari Hustad.

Karen Anna kokte kaffe på den største kjelen, bar inn kopper, satte frem fløte og sukker. De takket og priste henne, spurte og grov om arbeidet på fabrikken, lovet Vårherre for at Olaus Strande var et gudsbarn, og vilde vite, om det var sant at eldste sønnen til Gunner holdt sig med Gyda Hansen?

«Det vet jeg ingenting om.» Det blev uråd å si no til moren om dansen ikveld!

Da de seks-syv kvinnene var benket ved bordet, og moren hadde fått varm melk i sin kopp, gikk hun til skapet og hentet frem kjole og sko. Fra kommoden tok hun kammen og neglesakene sine. Hun fikk klæ sig på kjøkkenet ...

«Skal du ut?» — «Ja.» — «Kor ska du, ba'n?» — «Det kan være detsamme. Jeg er utbuden.» — «Vi tenkte du vilde synge fore for oss, Karen Anna.» — «Det gjør du, Jørgine.» — «Jørgine er forkjøla.» —

Jørgine Kårstad hostet. Den gamle skomakerenken, som losjerte på andre siden gangen, sukket og sa: «Ånei. Ungdommen.»

Moren lutet tung i stolen. Et par ynket henne med øinene; de andre så nyfikent på Karen Anna, som stod med hendene fulle og staskjolen over armen.

De mistenker jeg skal på dansen, tenkte hun. Snudde og rømte ut i kjøkkenet.

Hun vilde hatt utringet kjole ikveld! Kjole uten ermer! Hadde hun eid lebestift, vilde hun gjort sig rød på munnen! Hadde hun hatt en rose, vilde hun båret den på barmen!

Da hun var ferdigstelt, med blankt hår og blanke negler, i den blå kunstsilkekjolen og med parisercapen over skuldrene, så hun inn i sitt eget ansikt i det vesle stett-speilet. Skjelv og trassig smilte hun til det. Det skal bli moro ikveld tenkte hun, så hun sitret. —

Den store salen med alleslags apparater opefter veggene var fullstappet med folk. Bertelsen hadde ventet utenfor — sammen fikk de trengt sig gjennem unggutt-flokken, som stod tett innenfor døren. Midt på gulvet var plassen ryddet; dér var premiesølvet stilt op på bord med hvit duk. Da utdelingen skulde begynne, blev Lisbet Ekholdt, oberstens datter, hentet frem fra klyngen av damer, som holdt til under et av de flaggdekte vinduene. Hun skulde gi pokalene.

Karen Anna hadde sett sig om i lokalet. Her var ikke andre av kameratene hennes enn Gina Flink, Gyda og Marit og den vesle jenten fra Nordnorge, som nylig var kommet på systuen. Hvem var hun ifølge med? Hun hadde hatt tæring, sa de, og det var ikke fritt for, de var redd henne. På det gamle verkstedet hadde de hatt tuberkulose nok — ikke mindre enn ti stykker hadde dødd av den, bare mens hun arbeidet dér. På det nye hadde de ikke hatt mer enn et eneste dødsfall. Nå likte de ikke å få inn en som kunde smitte dem ned. Men den nye piken bar sig som var hun sprekest av alle, drakk av blikkbegret ved springen og bød det frem til nestemann, som om ingenting var ... Var hun ifølge med én som tore kysse henne, tro?

Marit og vennen hennes stod sammen. Gyda stod alene. Men ikke mange skrittene fra henne pratet Julius med en herre. — Hun følte godt for Julius, som våget stå ved Gyda på en slik kveld — Og Gyda hadde kjole uten ermer — vinket hitover, med sølvringer på armen ...

En efter en løste mennene sig ut av mengden, strammet og gikk frem til premiebordet, når navnet deres blev ropt op. De klemte frøken Ekholdt i hånden — en kunde se, hun sommetider ømmet den hvite hanskehånden sin. Men da Gudbrand Østli kom frem, bukket han bare. Han var stiv og sint i det lyse ansiktet, stakk tredjepremien sin i lommen med et lite jeip. — Han var uten dame også. Og det var vel heldigst for damen, det ... Hun var bedre faren med Bertel.

Mange av byens kondisjonerte hadde møtt op. Det var første gang, hun var under tak med dem utenfor kirken ... Og da musikken oppe på tribunen i enden av salen spilte op, og dansen begynte, stod hun lenge og så på, før Bertelsen fikk henne ut på gulvet. Varmen i lokalet steg, lukt av fettlær og folk blandet sig med den søte duften av parfymer. Her blev danset på mangeslags vis; det var trøstelig. Men det var noen som førte sig så vakkert at hun ikke kunde ta øinene av dem.

Frøken Ekholdt danste med en ung løitnant i uniform. Det var som lekte gullskoene hennes sig på gulvet; ja, hele hun lekte. Begge de små, hvite hendene hennes lå på mannens aksler; kjolen satt som en hanske efter den slanke kroppen, og hun holdt den helt inn til danseren sin. En mørk og en lys kjerne i samme skallet ... Men de nakne skuldrene og hodet med lokkene i nakken bøide hun såvidt bakover, og hun lo og smilte til kavaleren ... Det var ufattelig å se på. Det var så fritt, så ledig — det var ifra en annen verden ... De skal ikke le, når de er ute iblandt folk! Brødrene og hun hadde hørt det fra de var små. Moren likte ikke de lo hjemme, heller ...

For femte gang spurte Bertelsen om de ikke skulde ta sig en svingom? — Ja .. Jo ... Hun måtte vel ut i det!

Han la en stor, litt sved håndflate mot hennes høire, tok henne fast om livet, blev alvorlig og besluttsom i ansiktet. De beveget sig på gulvet.

Men det gikk ... Og de gikk mer enn de danste, også. Støtt og rolig førte han henne mellem vrimlen av par; ansikt efter ansikt gled forbi: Ginas spisse, Gydas rakkerfjes over juniors skrå skulder ...

«Du danser bra, du,» sa Bertel, da de slapp hverandre. «Du har lært.» — «Det er vennindene mine som har lært mig op — Gyda og Birgitte — andre lærere har jeg da ikke hatt.» — «Du er musikalsk da.» — «Jeg kan bare synge og kleint det også.»

Bertel tørket sveden av pannen. Karen Anna så på Marit Ruds kjæreste. Han rengte det hvite ut i øinene, mens han danste — han var blek som lerret i ansiktet; han holdt Marit i armene; men han var borte; han var borte i Marit ...

Utover kvelden steg livet i salen. Mange av skiløperne, som de første timene hadde rottet sig sammen i krokene og diskutert rennet, gav sig ut på gulvet og bød op til dans. Her var fler menn enn kvinner, og ikke før slapp kavaleren damen sin, så stod en ny ferdig til å ta henne. Karen Anna var ute med mange — skoene tok på å kjennes for trange — alt i ett måtte hun op med pudderdåsen og fare sig over det varme ansiktet. Men det var da moro? Ja, nå var det like ved å bli moro ... nå skulde hun riste av sig det siste, som hang igjen! Neste dansen vilde hun synge med, når de andre sang!

Da klappet en av løitnantene i hendene. Denne dansen skulde foregå slik at parene slapp hverandre på et signal, så dannet alle damene ring, utenom dem laget herrene ring. Så skulde de dreie i motsatt retning og stoppe på signal igjen. Og de to skulde være par, som da stod midt imot hverandre.

Rop og morskap — ja, ja!

Karen Anna danste ut med en tilreisende, en liten, sprek fyr fra nabobygden. Da kvinneringen blev sluttet, kom hun mellem en av serveringsdamene fra Grand, som hun kjente, og den nye farmasøiten på apoteket. Idetsamme de tok hendene hennes i sine og skulde til å dreie, fikk hun øie på Edvin Vold i mannsringen.

Knærne vilde knekke under henne. Han hadde ikke vært i salen før, det var hun viss på. Hun stomlet og snublet da farten øket — farmasøiten lo og drog i henne.

Var Rakel her? Var Rakel her også...? Hun prøvde snu hodet og se bak sig — stirret langs efter sin egen ring. Ingen Rakel.

Stopp!

Han stod midt imot henne. Hun så det voldsomme rykket, han gjorde for ikke å komme overfor frøken Larsen fra hotellet.

Han bukket for henne. Førte armen om livet hennes ...

Her midt i salen ... her, midt for alles øine kunde hun ikke rømme.

Hun la hendene på skuldrene hans som hun hadde sett Lisbet Ekholdt gjøre det; da slapp hun å røre ved hånden hans.

«Ja, gjerne slik,» sa Vold og la den andre armen omkring midjen hennes.

Han forsøkte ikke å trykke henne inn til sig ... Men han halvt bar henne gjennem dansen. Frembøid snakket han lavt til henne. Det luktet vin av ham.

«Jeg har sagt op. Jeg skal slutte på tirsdag. Jeg visste, du var her. Jeg visste, jeg skulde stanse, der du stod i ringen. Du så det gikk som jeg vilde. Det var mig som førte mannsringen. Du tror, jeg vilde gjort dig vondt dengangen. Du skulde fått visst noe annet. Det fins ikke et menneske jeg bryr mig om uten dig.»

«Rakel ...»

«Ja, det liker du ikke, det? Det kom på tverke for dig, det? For det skulde vært du og jeg. Vi skulde dradd opover sammen. For det er dit, du vil! De andre er treller og du vet det. Jeg vilde hjelpe dig ..»

«Du lyver.»

Han kastet hodet bakover, det kom en strupelyd fra ham. Inn mot henne hvisket han igjen:

«Ikke dennegangen! Men du — du har ikke mot til å lyve, ikke det engang har du mot til!»

«Slipp mig!»

Han la armene tettere omkring henne.

Salen hvirvlet, menneskene duvet omkring dem som sjø — orkestermusikken jagde over altsammen.

«Du vilde ikke. For du er redd dig selv. Du har is omkring ilden din, og den skal tære dig op innover, og det skal bli aske av allting i dig og slik skal du dø.»

Hendene hennes gled ned. Enda førte han henne med sig.

«Bli med mig, Karna! Følg med mig på tirsdag! Du skal aldri angre det!»

Hun stemte føttene mot gulvet. Et sekund stod de midt i myldret av de dansende.

«Før gikk jeg på sjøen!» Hun snudde albuen mot brystet hans og skuvet. Da slapp han henne. —

Bertelsen kom inn utgangsdøren; idetsamme møtte han Karen Anna. Han så ansiktet hennes — så, at hun ikke så; han fulgte efter henne.

Hun lot ham hjelpe sig med kåpen.

«Og nå, jeg hadde bestilt øl og mat!» Det magre ansiktet stivnet i undring og skuffelse. «Og nå, her er blitt slik sveis på det!»

Hun gråt så hun svaiet, førte hendene til munnen, til pannen, snublet og sprang frem efter gaten, fulgt av Bertels lange skritt.

Foran husdøren forsøkte hun å si noe — vendte sig imot ham — gav det op og gjemte ansiktet.

Han fant nøklen i kåpelommen hennes, låste op døren og holdt den oppe for henne. Og sa stille: «Det var jamen leit — at du skulde bli syk, Karna.»

Han kom ikke ...

Rakel hadde ventet over to timer. Lampen var slokket; fra trekkhullet på etasjeovnen lyste det rødt og tungsindig. Hun satt i mørket borte på divanen, med kamtrøien lukket over brystet.

Det var siste natten. Imorgen tidlig skulde han reise» Og han kom ikke ...

Hun hadde bedt Gud om at det ikke måtte sne igår. Når det var nysne på veiene, blev sporene efter ham stående der. Da tore han ikke komme. Og hun hadde bedt, det ikke måtte løsne med sne fra skyene — enda Vårherre vel aldri vilde høre så syndig en bønn ... Men det stod at han «så til kjertene»; og da så han at Edvin var blitt alt på jorden for henne. Hun var ikke viet til ham for menneskene, men Gud visste, at for henne blev det aldri noen annen mann. — Han var ikke så gla i henne som hun i ham. Men engang hadde han grått i fanget hennes, for fjorten dager siden hadde han grått i fanget hennes; hun hadde ikke spurt, hvad han gråt for; men ingen gråter hos én, han ikke er litt gla i. Og når hun fikk være hos ham bestandig, skulde den dagen komme, da han ikke kunde være henne foruten. Han hadde sagt det engang: du blir

e snild, lita kone, du Rakel. Så han tenkte da fremover, han også ...

Men nå skulde han reise. Han skulde reise ifra henne. Om noen timer ... Med det første morgentoget.

Han hadde sagt op. Han var for nærtaken. For flink og for nærtaken. Kunde ikke arbeide under så små folk som Olaus og Gunner. Edvin skulde hatt eget verksted, han ...

Men hvad skulde det bli til med henne, når han var borte? Ventetiden ... Den skulde vare både måneder og år, kanskje. Men — hvor han var, hvad han var, hun skulde komme til ham på første ord! Det visste han, det hadde hun sagt alle de siste gangene, de hadde vært sammen.

Hun rev av en fyrstikk og holdt den inntil skiven på vekkeruret. Fem minutter over halvtre! I mer enn to timer hadde hun —

Da sanset hun lyd utenfor ruten. Da hun snudde sig, så hun hånden hans mot glasset, i det siste blaffet av fyrstikkflammen så hun de lange fingrene spredd over glasset. —

Da han var vel inne, møtte hun ham fremme på gulvet, slo armene omkring ham, skimtet såvidt ansiktet hans og la sitt eget inntil — drog det støkt tilbake igjen. Edvin var drivende våt av sved.

«Har du sprunget?» hvisket hun. — «Ja. Eier du noe drikkendes?» — «Jeg har ikke annet enn vann.» — «Gi mig vann da.»

Hun famlet sig frem mot veggen, vilde slå på lyset. Han stanste henne. «Vi trenger ikke lys. La bli!»

Hun fant vannkaraflen. Hørte han drakk dypt og lenge. Så satte han sig på stolen ved bordet.

Hun vilde vært i fanget hans ... Tore ikke. Hvorfor tore hun ikke? Han hadde vært så rar i røsten. Han vilde ikke ha lys.

«At du kommer så sent! Klokka er over halv tre!» — «Halv tre? Jeg måtte pakke. Jeg blev heftet.» — «Er du så kjei, Edvin?» — «Jeg er ikke akkurat i humør.»

Nå satte hun sig ytterst på knærne hans, følte sig frem nedefter frakken, knappet op knapp for knapp. «Skal du ikke ta av dig?»

Han strøk armen hennes; strøk den og svarte ikke.

«Edvin — er det sant, at du var på dansen om søndag?» — «Hvem har sagt det?» — «Gyda.» — «Jeg stakk innom. Såvidt det var. Jeg hadde en ting å utrette.» — «Du danste med Karna. Så gikk dere. Edvin, fulgte du med Karna?»

Han skuvet henne ut på gulvet. Hun helte sig mot bordet.

«Om jeg fulgte henne? Gyda visste vel det, også?»

«Nei — det var bare jeg som tenkte det.»

«Då får du tenke omigjen! Jeg fikk gjort ved frøken Hustad den kvelden. Nå har hun fått takk og betalt. Hun skal ikke glemme det for det første! Jeg reiste ikke herifra, før hun hadde fått sitt.»

Røsten skjevret og skalv på ham ... Han hadde bøid sig ned — han mumlet noe dernede ... Hun kunde ikke skjelne, hvad han sa.

Var det så at han hatet Karna allikevel? Var det så at Karna hadde løiet på ham — likevel?

«Edvin! Hvorfor vil du reise?» — «For jeg er sagt op.» — Hun halvt stupte fremover, rakte efter ham med begge hendene. «Er — er du opsagt? Men du sa ...» — «Det er slikt én sier.» — Hun fikk armen om nakken hans. «Har Olaus?» hvisket hun. — «Gunner. Han tåler ikke at jeg er overmannen hans. Jeg er den beste på tilskjæreriet. Det tåler han ikke, stømperen!»

Hun knyttet den fri hånden. Det skulde Gunner ha igjen! Det var Gunner, som tok Edvin ifra henne! Men hun skulde — å, hun skulde! Hun skulde si det til Gyda! Gyda skulde si det til junior. Junior skulde forlange, at Edvin blev tatt inn igjen!

«Ikke reis! Reis ikke!» Hun sank i kne innved ham. «Vent noen dager, Edvin! Alt kan bli godt igjen, alt kan ordne sig!»

«Godt igjen?» Han klemte til om skuldren hennes. «Godt for mig?»

Og han slapp henne og rettet sig op.

«Ja, jeg skal komme igjen en dag! Jeg skal få slått overende den elendige fabrikken hans en dag! Jeg har råd for det! Jeg skal gå til far min, til han som er far min — han vil ikke nekte sig hjemme dennegangen! Jeg skal skrive og varsle ham! Slik og slik er jeg blitt behandlet, skal jeg si, men du trenger ikke skamme dig over sønnen din! Du har makten og midlene, du skal slippe å angre, at du forstrekker mig med kapital, du skal få igjen med renter, når jeg har etablert mig! Jeg skal slå under mig konfeksjonen her i landet, jeg skal lage trust, jeg har planen ferdig! Da skal mester Gunner få kjenne, åssen det kjens å få sparken!»

Fingrene hans dirret under hånden hennes.

«Hvem er faren din, Edvin?»

«Statsråd. Eller noe lignende.»

«Å ...»

Han satt bare og diktet ... Han satt og fant på noe ... For han var opsagt.

Hun bøide sig helt ned og kysset hånden hans. Da løftet han henne op i kneet sitt, sluttet armene hardt til omkring henne, grov ansiktet ned mellem hals og skulder på henne.

«Du er det eneste jeg har, Rakel.» — «Jeg kan reise med dig.»

Han skaket til; hele kroppen skaket på ham.

«Jeg kan bli med dig inatt, Edvin!» — «Ja; du gjorde vel gjerne det også du, tulla.» — «Vil du da, Edvin?» — «Nei. Nei, for —»

I samme øieblikk blev en dør åpnet etsteds i huset. Stive lyttet de. Det var ikke ovenpå ... Det var hernede, på andre siden gangen dér foreldrene sov.

Edvin Vold kom sig løs, kom sig op av stolen. Lebene hans streifet Rakels kinn — neste sekund var han ved vinduet, hadde gardinet til side, skuvet op ruten. Forsvant over karmen som en skygge, ut i mørket. —

Noen kom inn på kjøkkenet ...

Hun smatt ned under teppet på divanen, drog det op under haken. Så redd var hun at hun knapt sanste at Edvin var borte. Hun hørte morens røst: «Rakel!»

Svarte ikke.

Moren banket i døren: «Rakel!»

«Ja.»

«Du får kaste på dig og komme ut og hjelpe mig. Far er blitt dårlig for oss.» Moren tok i dørhanken. «Men har du stengt?»

«Nå kommer jeg.»

«Vi får sette over vann og legge omslag. Han har fått slike smerter i ryggen.»

«Ja, mor.»

... Først måtte hun ut. Først måtte hun gjøre sig et ærend ut. Måtte kare over fotefaret hans under vinduet ...

—

«Tysssj!»

Det var Olaus Strande, som sa det. Sa det formiddagen lang, hele denne lange tirsdagsformiddagen inne på sjefskontoret — til Kornelius, til Gunner, til de to damene. «Tyssj! Tysj! Snakk lavt, folk. Veggene har ører!»

Minuttet efter han hadde hørt lagerformannens beretning, hadde han det klart for sig: ikke noen innblanding! Ikke noe forhør! Ingen skandale! Det som hadde foregått, skulde stanse her mellem murene, — hysj! «Bruk vettet, Gunner! Det tjener til ingenting å få straff på ham. Det tjener til å ødelegge forretningen. Vi skal ikke ha utenforstående til å rote i sakene våre.»

Det var ikke med hans vilje, de to damene blev avhørt. Det var Gunners strihet, som voldte det. Hvad sikkerhet hadde han for at de vilde tie? Han kunde ta dem i ed. Men de var kvinnfolk. Karna var en Sarons rose; men kvinnfolk likefullt ...

Og han fikk rett. Historien lekket ut — gjennem usynlige sprekker lekket den tilslutt ut. Men da var måneder gått — før byen fikk tak i den, var det blitt full sommer. For sent for politiet å gripe inn; men en godbit for godtfolk; en spørring og en gjetting, som firmaet kunde vært spart for. —

Kornelius ringte til ham i privaten straks efter klokken syv tirsdag morgen. Såvidt hadde han fått på sig underbuksene, da telefonen på sengbordet kimte. — Det var mest stotring og stamming å høre fra lagerformannen, dunkle talemåter; men ildløs var det ikke i fabrikken, såpass hadde han fått ut av fyren. — For at madamen ikke skulde få teft av noe, hadde han drukket kaffe og spist til som vanlig, før han gav sig avsted. —

Og da han omsider satt med Kornelius bak lås og slå på kontoret (Gunner var ikke varslet, Kornelius hadde konduite) — satt og fikk vite, at det ikke dreide sig om mer enn seks A-jakker, så kjente han en stor lette. Tapet var til å bære — om affæren var av styggeste slag. Kornelius fikk da greid den ut på en vis, da han hadde områdd sig og fått synt frem ødeleggelsen:

Han hadde holdt til på lagret til bortimot halv tolv mandag kveld. Han var ungkar og lagret var mest som hjemmet hans — han hadde for vane å gå der og pusle utover kveldene rett som det var. På langbordene hadde han ordnet med dressene, som skulde pakkes neste morgen — jakkene for sig, småplaggene for sig som ellers. Notert op og gjort istand. Ti minutter før halv tolv — han hadde sett på klokken — låste han porten og gikk bent til losjiet sitt. — Et kvarter før syv hadde han vært på pletten igjen som den maur, han var. Hadde tatt på med å legge ned dressene — det var ingenting, som kunde tyde på, her hadde vært uvedkommende. Men da han kom til den øverste av de stripete A-jakkene, da blev den hengende som en fille mellem hendene på ham ...

Pånytt hadde Kornelius hentet op et av de sundskårne plaggene fra gulvet og holdt det frem for Olaus.

Det var et stygt syn. Ermene var skåret ifra innenfor sømmene, såvidt hang de på jakken efter en strimmel over skuldren. Midt efter ryggen var det et langt snitt, som delte den i to. Jakken var partert, den. Og som den ene, så den andre — presis på samme vis var de rispet op, allesammen.

«Det er ikke fler enn disse? Du har undersøkt?» — «Ikke fler. Disse seks.» — «Hvis merke er det?» — «Det er Hustads merke. Det er ukearbeidet hennes.» —

Olaus hadde kulset, så han kjente det lenge efter. Som var det Karna selv, banditten hadde flenget i ...

«Har du noen mistenkt, Kornelius?» — «Efter min formening kan det ikke være mer enn én, som har gjort hærverket.» — «Tysj. Tysj!»

De hadde tidd en stund, begge to. Oplagt ikke mer enn én ... Det var siste hilsen fra Vold. Det var takk ifra Vold til Gunner.

«Hadde han nøklen, Kornelius?» — «Nøklen min har jeg på knippet. Den andre henger på veggen i tilskjæreriet, veit du. Den henger der — jeg har vært sta og sett efter.» —

Olaus hadde grunnet lenge, da han var ferdig med lagerformannen. Men da han kom i tanker om, at Vold hadde hatt fri adgang til fabrikken mellem jul og nyttår, hadde hatt ekstrårbeid og låst sig inn som han vilde, blev han glohet og tok på å svede. Fyren hadde beholdt nøklen til bakdøren! Hverken han eller Gunner hadde hatt omtanke og krevd nøklen igjen ... Det hadde vært endetil for tilskjæreren å komme inn i fabrikken, hvad tid han vilde på døgnet ... Tok han på å bli for gammel? Tok han på å bli sløv? —

Gunner mistet besinnelsen, da han fikk høre om affæren. Han vilde ringe til politimesteren på flekken. Det hadde tatt mer enn en halvtime for Olaus å få broren til å sanse sig. Å få ham fra å undersøke hadde han ikke greid.

«Vi er vel mannfolk!» hadde Gunner ropt. — «Tyssj! Tysj!» — «Vi lar oss ikke tråkke ner!»

Gunner var blitt svært til kar. Slo knoen i bordet og vilde ikke la sig si. Menn, som er under kjerringvelde hjemme, får det på det viset — hevder sig og slår i bordet, når de er utenomhus. Jaja ... Broren fikk i Guds navn «forhøre» som han vilde. Når han lot det bli med det.

Først hadde Gunnar tatt sig en tur i byen, hadde vært i losjiet til Vold og spurt om han hadde vært hjemme den siste natten? Hadde fått vite at mannen hadde gått ut ved halvtolv-tiden, og kommet tilbake en halvtime før toget gikk klokken seks.

«Så det er klart som sola!» hadde han ropt, da han kom inn på kontoret igjen. — «Tysj! Ja, det er som det er! Ryggstykkene er spolert. Ermene kan vi anvende til gutt. Ferdig med det.» — «Ferdig!? Vennindene hans skal inn her! Har han hatt planer, skal de for en dag! Har han sagt, han vil drepe mig, skal han i heisen! En fyr som står mig efter livet, skal fan pine ikke bli gåendes løs!» — «Han er reist.» — «Å vet du om det? Han kan ha gått av toget hvor det skal være! Han er mann for å myrde! Jeg har sett øiet hans. Hustad og Iversen skal hit inn!»

Olaus krøp ihop i stolen. «Du gjør det du angrer, Gunner.» — «Jeg gjør som jeg vil! Det er jeg som har sagt ham op. Det er mig han er ute efter!» — «Krrr. Karna vil sørge over jakkene sine.» — «Karna» hermet broren. «Hustad kan si oss en ting eller to om den karen.»

Olaus ristet på hodet. Gunner kjente ikke Karna ...

I matpausen klokken ti hentet den yngste sjefen selv de to damene. De fulgte efter ham ned trappen og gangen frem til kontordøren.

«Dere kan komme inn én for én. Om du vil vente herute, Iversen?»

«Sett dig på kassa derborte så lenge.» Karen Anna rørte ved Rakel — mennesket var hvitt som veggen. —

Det var Gunner, som snakket; Olaus satt i stolen, så ned og tidde.

Så og så var skjedd på lagret inatt — mellem halvtolv og syv. Her kunde hun selv se, åssen jakkene hennes var blitt tilredt.

Da hun fikk øie på det fillete plagget, blev hun blussende rød. Og da hun mintes slitet med å få stripene til å stemme på det vriene stoffet, slo hun foten i gulvet. «Det er det verste jeg har sett!» — «Tysssj!» — «Det er vel én som har hatt et godt øie til oss — til dig med, Hustad, som har gjort det.»

Edvin! Ja! Det var ikke andre enn Edvin Vold som kunde gjøre slikt! Ingen uten han! Det var det samme omigjen, det var det styggeste engang til!

Hun åpnet lebene. Da hørte hun lyd ute fra gangen; noen rørte sig ute på gangen ... Det var Rakel.

«Så du har kanskje en mening om hvem det kan være, Hustad?» — «Nei. Det har jeg ingen mening om.» — «Det er så at Olaus og jeg mistenker en bestemt person.»

«Krrr.» Det rikset i stolen ved skrivebordet.

Karen Anna tidde.

«Vi mistenker Vold. Han reiste ifra byen imorges. Han blev opsagt for fjorten dager siden. Det kjenner du vel til?» — «Ja.» — «Så vi tenker, han har villet hevne sig. Er det så, han har nevnt for dig at han var vill på noen?» — «Jeg snakket ikke med Vold.» — «Du danste med ham søndag kveld.» — «Det var ikke med min vilje.» — «Så? Men han fortalte dig kanskje, han var opsagt?» — «Han sa, han hadde sagt op selv.»

Gunner lo hardt. «Ja. Han var stor nok til det! Sa han mer?» — «Ikke om den tingen.» — «Han sa ikke, han vilde svi av fabrikken her, da? Eller — eller slå ihjel en eller annen? Eller — gjøre ved oss på en eller annen vis?» — «Nei.» — «Men du vet hvad slags kar han var, Hustad?» — «Jeg kjente ham ikke større.»

Gunner prøvde få tak i brorens øine. Men Olaus satt som før.

«Du vil ikke ut med noe? Om du kom i offentlig forhør, måtte du ut med det, du vet, Hustad!»

Da dreide Olaus sig i stolen, så op og sa: «Her blir ikke mer forhør. Du har sagt nok som det er, Karna. Men det som har gått for sig her idag, det blir imellem oss. Vil du sverge på at det ikke kommer utenfor veggen her?»

«Jeg skal ingenting si.»

«Det sverger du i Guds navn?»

«Det får være med det, jeg har sagt.» Hun møtte den gamles blikk med de blå, sterke øinene.

«Nei, nei. Du kan være den, du er. Du har en gudfryktig mor. Du kommer av godt folk.»

Hun blev rar og vek; hun smilte til ham.

Ute i gangen bøide hun sig fort over Rakel og hvisket: «De vil spørre om Edvin. Du er ikke nødt å svare!» —

Rakel satte sig på en stol ved veggen. Gunner gikk frem på samme måten — fortalte om det som hadde hendt inatt mellem halvtolv og syv, synte frem en av jakkene. Spurte om Iversen kunde ha en mening om hvem ugjerningsmannen var?

Rakel ristet på hodet.

De, sjefene, hadde mistanke til en bestemt person.

Rakel satt med nedvendt ansikt og sa ingenting.

Men hun visste, Edvin Vold var blitt opsagt for fjorten dager siden?

Det kom ikke lyd fra henne.

Hun hadde vært sett sammen med Vold diverse ganger i det siste. Hun kjente ham godt?

Den tynne nakken bøide sig til ja.

Det var tydelig for enhver, sa Gunner langsomt, at gjerningen var gjort av hevnlyst; av en mann som vilde skade fabrikken. Hun som altså kjente Vold, måtte vite, om han gikk med slike tanker?

«Det vet jeg ingenting om,» hvisket hun.

«Han har vel fortalt dig, han var opsagt?»

Ikke en lyd.

«Du vil ingenting si, du heller?» Nå dirret røsten av utålmot. Han øiefor den spee skikkelsen, de lute skuldrene, de tynne hendene. Da han kom til ansiktet med den vanskapte leben, snudde han sig vekk, mens han sa: «En slags venn med dig var han vel på en vis — du vet han blev opsagt, du vet hvem han la for hat, også!»

Hun rørte sig ikke.

«Ja, du kan bli nødt til å si frem det, du vet, Iversen! Like gjerne kan du komme ut med det for Olaus og mig, som for retten. Vold reiste ifra byen imorges. Forbrytelsen er gjort inatt mellem tolv og la oss si fem. Det blir ikke vanskelig å finne mannen på fingeravtrykkene.»

Det gikk et voldsomt rykk gjennem henne. Lebene rørte sig.

«Jeg hører ikke, hvad du sier!» satte Gunner i.

«Tyssj!» Olaus så op fra papirene.

Plutselig reiste hun sig. Vaklet litt med det samme, la høire hånd på stolryggen.

«Det er ikke Vold.»

«Er det ikke ham? Kan du bevise det?»

«Han ...» Hun strøk sig med håndbaken over pannen og tidde igjen.

«Snakk ut!»

«Han var hos mig inatt.»

«Han — han var hos dig? Inatt?»

«Ja. I hele natt.»

«Dere — dere var kjærestefolk?»

«Ja.»

Gunner gikk til nærmeste vindu. Blev stående med ryggen til. Litt efter spurte Olaus: «Når kom han?»

De smale brynene drog sig sammen på henne. Pånytt strøk hun sig over pannen. «Klokka — klokka var litt over halv tolv.» — «Halv tolv? Du vet det da?» — «Jeg tendte fyrstikk og så på uret. Han brukte komme ved den tiden.»

Olaus ordnet på fingrene. «Når gikk han?» — «Han — han reiste med første tog.» — «Det vet vi. Gikk han bent på toget ifra dig?» — «Han gikk så han hadde tid å hente kofferten sin.» — «Hvad var klokken da?» — «Ty — tyve over fem.» — «Har du vidne på det?»

«Hvem skulde det være?» Et mørkt, fiendtlig blikk streifet skrivebordet.

«Foreldrene dine kjenner til at dere var forlovet?»

«Dem vet ingenting.»

«Han kom bare om natta?»

Hun nikket.

Olaus falt i tanker. Inn et vindu nattestider. Den ene som den andre. Dengangen som nu ...

«Det er ikke lønt å spørre henne om mer,» kom det fra Gunner.

«Kan jeg gå?»

«Du får sverge først at dette blir imellem oss, tuppa mi.»

Hun rakte op hånden.

«Det trengs ikke!» Gunner svang sig op i vinduskarmen. «Du kan tidsnok få sverge, Iversen. Du kan gå!» —

De tidde en stund, brødrene, da de var blitt alene. Så lo Gunner kort.

«Han var neigu ingen kostforakter!»

«Krrr. Der ser du, å langt vi vilde komme for retten. For hun vil rekke op hånden og ta eden — hun vil sverge sig inn i svarte helvete, kommer det an på å berge ham.»

«Her kan være fingeravtrykk! De undre jakkene er bortimot urørt. Han kan bli tatt på fingrene. Vi skal melde ham, annamme mig!»

«Vi melder ingen. Det blir som jeg har sagt.»

På verkstedet gikk dagene som før — lysnet litt, mørknet til igjen i snefall, blev tindrende hvite, når solen brøt frem, minnet alle herinne om at mars måned var kommet.

Skredder Engelsveen ruslet rundt og lærte fra sig, svedet smått i hodet under de lange hårene, som lå skjønnsomt ordnet over blankskallen. Åssen så han ut på morgenkvisten, tro? Hadde han utslått hår da?

Ellers var de ikke større oplagt til spøk, damene. Med vrengsyingen gikk det så som så. Når kraven endelig var innrettet til foret og sydd sammen og tråklingen begynte, kom det an på å få knepet til. Det gikk trått og blev kluss for mange — når jakken var ferdig stod de dér og så over, og mer enn en gang måtte de ta op igjen. Det skulde slik nøiaktighet til at de kom ingen vei liksom — blev elendigheten for stor, klaget og brukte de sig høit. «Tålmot, tålmot, tuppene mine!» sa Olaus. Han kunde be dem være spake — han satte ikke til kroner av fortjenesten på dette nye påhittet!

Våren var over dem, også. Det tinte fra taket, klukkingen i takrennen blev hørlig, straks maskinene tystnet litt. Og kraften tok på å tine hos mange av de yngste — de blev veke i knærne og rare oppi hodet. Himlen blånte inn gjennem de store rutene og vilde dem noget. Alt som hendte, alt de hørte, fikk en svip av vemot og av lengt eller sorg.

Marit Rud skulde slutte, Marit skulde gifte sig. Hun hadde fått en svart skygge under øinene og måtte bort til springen og drikke vann rett som det var. Hun var nok med barn — ingen sluttet vel for å gifte sig, var hun ikke det. Stjålent så de på henne — øinene hennes var trette, men glade lel. Kjørekaren, hun skulde ha, var en pen, lys gutt. Snart skulde Marit stå brud ...

Gunhilde begynte å snakke om at hun vilde til Oslo og sy. Hun var som fuglen, fri til å lette når lysten tok henne. Det stod ikke på for Gunhilde. Andre måtte bli der de var, om lysten huserte aldri så vilt i brystet.

Den vesle jenten fra Nordnorge stupte en dag i trappen op til lokalene. De som var i følge med henne, så blodet bryte frem over lebene hennes. Hun blev kjørt på tuberkulosehjemmet med én gang. For slike var våren overmektig; men den var streng og mektig for alle, som måtte sitte over maskin fra morgen til kveld — ingen kunde vite sig sikker ...

Den ene dagen svant og den andre kom, somme var verre, andre litt bedre enn den forrige, eftersom de fikk arbeidet til å gå. Men forandringen var ikke her; det var utenfor murene, i skog og mark, at den store, lyse forandringen var på marsj fremover.

Nei, her var ikke blitt noen endring til det bedre ... Karen Anna tenkte på det, også, mens hun satt bøid foran bordet eller satt oppå det og tråklet nye jakker av stripet stoff. Den dagen, Gunner hentet henne og Rakel til kontoret, hadde det fart gjennem henne: nå hadde Olaus summet sig, nå hadde han tenkt sig ferdig og vilde rådføre sig med arbeiderskene sine om pålegg på lønnen! — Det hadde gått anderledes. —

«Jeg skofter arbeidet i efta,» sa Gyda en dag, de sprang ned trappen side om side i middagstiden. — «Jeg var tilfreds, jeg kunde gjøre det samme,» svarte Karen Anna. — «Jeg var tilfreds, jeg slapp!» — «Du er vel ikke nødt å skofte, vil du ikke?» — «Nødt og nødt ... Jeg skal be farvel med én ...»

Det kom noe frem under de lange, lyse øienvippene. Karen Anna blev stående pal og se efter henne, da hun sprang fra henne utenfor porten. Det var da tårer? Men det var da Gyda? —

Samme kveld holdt en tilreisende predikant møte på salen hos indremisjonen. Det var en svenske, og det gikk stort ry av ham — lenge før tiden strømmet folk til og fant sig plass på benkeradene. Dette var et særsyn — høsten og vintermånedene er vekkelsenes tid; utover våren blir det mindre med dem, da får folk det med å drive ute de lyse kveldene.

Kari Hustad var blitt dårlig tilbens; men denne predikanten vilde hun høre. Hun bad datteren følge sig.

Karen Anna tidde lenge, før hun svarte. Hun hadde sydd til klokken syv, hadde såvidt fått i sig aftenmålet. Ute i luften hadde hun knapt vært hele denne måneden, mer enn turen til og fra fabrikken. Men akkurat ikveld hadde hun tenkt å stikke opom Rakel. De hadde ikke sett stort til hverandre siden Vold reiste; men enda visste hun, de var blitt venner igjen. Rakel hadde satt sig bort til henne en to-tre ganger i frokosthvilen; pratet de ikke så meget, så hadde de en hemmelighet sammen. Så hadde de utstått noget sammen ...

«Jeg greier gå dit, tar du mig under armen,» holdt moren ved. — «Ja, du vet, jeg kan følge dig til døra.» — «Du kan vel følge med inn, ba'n?» — «Det har jeg mindre lyst for.»

Hun satt på divanen, da hun sa det — satt med lukkete øine og pute bakom ryggen. Hun vilde sitte slik resten av livet ...

«Det blir vel ikke så mange gangene,jeg ber dig om noe herefter, Karen Anna.»

Den leksen kunde hun. Den hadde hun hørt lenge. Hun rørte sig ikke.

«Nei. Når du slår dig rang ..» — «Jeg skal følge dig til døra, hører du!»

Det kom ikke no svar; da hun så op, satt moren og tørket øinene.

«Uff, mor!» — «Det lakker med mig; jeg trenger gudsord; men den som e hjelpelaus, får slå sig tiltåls.»

Moren var som hun hadde vært ... Det var bare føttene som hadde hovnet på henne; det gav sig, når varmen kom i været ... Men — hun vilde ikke ha noe å angre på.

De tok på sig og gikk på møtet.

Der var fullt hus og trangt om plassen; men vennene flyttet sig sammen og gjorde rum for Hustads på en av de midtre benkene.

Predikanten satt alt for foten av talerstolen. Han hadde lang frakk med opstående krave; over den reiste halsen sig naken og kraftig. Hodet var stort, ansiktet bredt og munnen fyldig. Blikket holdt han nedslått, de hvite hendene foldet. Alle øine stirret på ham.

På opfordring av snekker Billing, som ledet møtet, sang de første vers av salme nr. 592.

Karen Anna sang ikke; men hun fulgte med i den storstilete boken, moren holdt med begge hender. Den gamle stemmen lød like innved øret hennes, brast på de høie tonene; skalv av forkynnelse i ordene:

At hvad vi bede, så få vi og finde,

at når vi banker, oplukkes din dør.

Hun drog lebene ned i et slags smil. Og da taleren kom på stolen, så hun hardt på ham: det skulde bli rart å få vite, om de fikk det, de bad om i Sverige!

Han hadde sterke øine ...

I førstningen talte han lavt. Likevel var det lett å høre at det bodde en veldig røst i ham. Og det spredde sig en spenning i salen: når vilde han slippe den til?

Han snakket en blanding av svensk og norsk — mange bøide sig frem som for bedre å fatte de fremmede ordene. Men bibelstedene hjalp dem — han brukte mange, og de fleste som satt her, kunde sin norske tekst.

I innhold skilte ikke talen sig større fra de utlegningene, Karen Anna før hadde hørt på slike møter. Svensken skildret tidens frafall og ugudelighet — lavmælt og sorgfullt snakket han om dans og om sport, om kino og forlystelser og usedelighet. Om kirkens avmakt og foreldres slapphet. — Det var, da han tok på å fortelle om straffen, som skal ramme alle gudløse, at røsten steg. Eftersom han malte ut helvetes gru og pine tonte ordene sterkere og sterkere; tilslutt fylte den dype, vakre mannsrøsten hele lokalet. Og leber skilte sig, øine tendtes, farven steg i ansiktene: nå kom det, de hadde ventet! Nå hadde ingen gått hit omsonst!

Hellige menn og kvinner, ja til og med kunstnere hadde sett helvete i syner, i åpenbaring. Vel var der ild, men der var også evig kulde! Vel var der én satan, men der var også tusen djevler, nedstyrtede engler, satans hjelpere! I flammehavet vred de fortapte sig; men i islagte svovelsjøer satt også de usalige nedfrosset til halsen!

Predikantens store, hvite hender rørte sig heftig, han beveget dem med flammene, han lot dem langsomt gli over isflaten, han krummet dem på djevlers vis.

Midt i salen sank en kvinne ned av stolen og begynte å tale i tunger.

«Nei! Nei! Vi anvender ikke tungetalen! Den hør inte hit! Sätt människan på plats! Hon skal få bekjenne, når jag har slutat!»

Kvinnen blev løftet op. Hun gråt høit, men taleren overdøvet henne:

Den som hadde danset her på jorden, skulle få danse i evighetens evighet, danses tildøde i djevlefavn uten å dø! Den som hadde bedrevet hor skulle fortæres av ild i lystens organer uten å fortæres. Brennevinet skulle evig stå ut av drankerens strupe lik en blå flamme! Hver forførerske skulle få brystene gjennemboret av glødende spiker ...

Karen Anna snudde hodet vekk. Hvorfor så han slik på henne? Hun hadde bare danset ... Hun kjente en svie i brystene; hun kjente, hun dirret. Hun klemte armene inn mot kroppen, stemte føttene mot gulvet for ikke å synke ihop. Røsten der oppeifra sang gjennem henne som et vær ...

Da så hun et mannsansikt borte ved veggen. En mann som stod lenet mot veggen. Han vendte det hvite i øinene ut.

Hvor hadde hun sett et slikt ansikt før? Det var ... det var ... det var kjæresten til Marit, da han danste med Marit.

Plutselig blev hun rolig. Plutselig kjente hun at skjelven i kroppen var over. Hun bøide sig frem og sa inn i øret på Jørgine Kårstad, som satt foran henne: «Jeg må gå. Vil du følge mor hjem, når det er slutt?»

Det blev en ørliten stans mellem predikantens ord, da den høie, mørkklædde piken banet sig vei mot utgangen.

Karen Anna husket at moren hadde tatt bort på henne, da hun stod op fra benken. Og at hun hadde skuvet morens hånd vekk ...

Like ved døren reiste én sig og slo følge med henne. Det var Gyda. Arm i arm gikk de tause de første minuttene bortefter gaten.

Hun syntes, predikantens øine enda brente henne. Og enda engang skalv hun til. Så nære på å gi sig over hadde hun aldri vært! Noget hadde villet frem og ta makten ... hvad det så var. Hvad det så var? Han, som rengte det hvite ut i øinene, visste det! Det var det innerste. Det var det, som ikke lar sig styre, slipper én det løs! Kvinnfolk faller i gulvet av det — menneskene blir styrløse av det!

«Det skulde ikke være lovelig! Det skulde være forbudt! Han kan få folk dit, han vil, bare med røsten sin!»

«Jeg hørte ikke på'n.»

«Men at du kom på møte, da?» Hun stirret på stubbnesen og det lyslette ansiktet — som blev hun først nå vár, at det var Gyda som gikk her ...

«Likegodt kunde jeg sitte dér som en annen ste'. Jeg vilde ikke hjem. Nei — hjem ... Jeg så folk gå inn på salen. Det var en plass akkurat innved døra.»

«Bli med, skal du få kaffe.»

Det hadde overgått Gyda noenting. Hun var så blek og skrapt — hun var så ulik sig, som hadde hun ligget på sykhus! —

Hun varmet op kaffen ute på kjøkkenet, la duk på brettet og fant frem det som skulde til. Da hun bar inn i stuen, satt Gyda og sturte, med bena opunder sig i gyngestolen. Hun satte brettet fra sig.

«Har du vært borti no leit, du?»

«Jeg? Jeg tok mig bare en tur i efta. Jeg skoftet; jeg sa det til dig.»

«Du kan være gla, du slapp å se øia på Ladi, da kontrolløren kasserte vesten hennes, straks før vi sluttet. Hun bante, så det lyste på hele verkste'.»

«Det letter å banne,»

«Var du alene på turen din da?»

«Jeg var ifølge med Julius.»

«Var det han, du skulde be farvel med?»

«Han reiser imorra. Han skal i forretning i Oslo.»

«Skal Julius?» Karen Anna satte sig ned. Kaffen fikk stå der den stod ...

«Det er ikke med hans vilje! De har tatt'n med makt! Både mora og Gunner. Han bare ber mig vente på'n, han. Han vil komme hjem og gifte sig med mig, han! Akkurat som jeg vilde ha'n! Nei aldri i verden, sa jeg, vil jeg gifte mig med én som dig, sa jeg. Bare reis du, sa jeg, og kom igjen med e frøken, jeg er ikke dummere,enn jeg skjønner, det er det dem vil! Han sa, han bryr sig ikke om andre enn mig på hele kloden — ja, da lo lomma mi! Ja, du gjør vel det du, Julius, sa jeg, jeg har da syn for saken! Og lykke på reisen, sa jeg, det fins mannfolk nok på jora, og jeg er ikke snauere, enn at jeg kan greie mig foruten én som dig! Men da gråt han.»

Gyda la hodet ned på stolarmen og hikstet.

Karen Anna rørte sig ikke. Hun satt og så på den krumme ryggen, på skuldrene som ristet, mens stolen gynget frem og tilbake. «Det er vel ikke sikkert, han greier sig uten dig,» sa hun lavt og tvilrådig.

Gyda reiste nakken — ansiktet var vått og elendig, men øinene lyste kvast: «Du tror vel han har hatt mig? Han er den verste unge, han! Han tror ikke, jeg er bevandret! Han tror, jeg er folkeredd! Han tror ikke, jeg vet, åssen en dame bruker opføre sig! Han tror ikke, jeg er dame! Han har gitt mig både kjole og strømper og såpe og alt, jeg kan nevne. Sparken sin tesmers! Han er så snild, han kan ikke leve op! Han er så tosket at det fins ikke råd! Nei røre mig, før vi hadde vært hos presten! Han er så full av tanker som e nålepute!»

«Han kommer igjen til dig,» sa Karen Anna. Og nå trodde hun det»

«Kommer igjen til mig! Er du født igår? Han kommer igjen ja, om et år kommer han og ser ikke til den kanten, jeg går! Han kommer igjen med hansker i neven og blankpolert, han som dem andre når de har vært dér! Han kommer igjen og tar sig en tur igjennem verkste' og ser på skredderne sine ut av øiekriken — og dér sitter ingen dér, som har venta på noen, det kan du være blå for, da! Du tror vel ikke, jeg er så kadaver at jeg bryr mig om 'n?»

Hun reiste sig, rakte armene over hodet og lo stygt. «Her er mannfolk nok, og det sa jeg til'n. Jeg tenker ikke gå barføtt herefter heller! Fabrikken skal ikke få gjort mig til et spøkelse! Jeg har det, jeg har — og er det ikke mening med det, så ska' jeg sette mening på det! Det er ingen, som kan leve som folk for fire kroner dagen, når dem tar kronene ifra en til mat for sig og ungene! Å er vi skapt for, kan du si mig det?»

Karen Anna hadde ikke svar.

«Å har en igjen for å holde sig for god, kan du si mig det, du, som vet det!»

«Ti still nå, Gyda,» — hun vendte sig unda de ville øinene og tok efter kannen. «Kom og få dig kaffe.»

«Jeg vil ingen kaffe ha. Hadde det vært brennevin så.»

Karen Anna skjenket i begge koppene, helte fløte i, la sukker på skålen og rakte den ene til kameraten. Gyda stakk sukkerbiten i munnen og drakk i små super.

«Vi skulde få glødende spiker i brystene, hørte du!»

«Du hørte hvad han sa lel da, Gyda?»

«Men å skal han få som sier: sult og frys alt du er god for, jente, men gir du dig bort og får en gave igjen, da skal djevelen komme med spikerne sine?»

«Du er ifra dig, nå!»

«Jeg? Asj! Jeg er den jeg har vært! Imorra er han reist. Imorra ...» Hun satte fra sig koppen og la armen over øinene. «Han er så snild, at frua hans kommer til å tulle 'n om fingren!»

«Nå ska' jeg følge dig hjem. Nå straks kommer mor og Jørgine.»

«Jeg vil ikke hjem! Jeg vil gå til Ladi og ta med mig e halvflaske.»

«Jeg skal følge dig hjem. Ta på dig kåpa. Du skal hjem og legge dig.»

Fire brev lå i kommodeskuffen, Rakel satt og skrev på det femte. Det stod mest det samme i alle; ord er vanskelige og hun hadde aldri hatt mange av dem. Men i dette brevet skrev hun ikke om lengslen og kjærligheten; nå skrev hun ut av angsten.

Kjære dig!

Hvis jeg ikke snart får brev ifra dig, vet jeg ingen rå. Det er Sikkert nu, og hvis du ikke hjelper mig, er det slutt med mig. Når jeg ikke vet vor du er i Verden. Det er snart gåt 7 uker, Edvin, og det er Sikkert. Du sa, du vilde skrive, men du skriver ikke. Jeg har ingen mer enn dig i hele Verden ...

Tårene kom og hun la ned pennen. Utenfor vinduet, i granen bakom huset, satt en tertit og kvitret de to strofene sine. Solen sendte de siste strålene over sneflekker og brun bakke — mørkt og lyst fløt sammen for øinene og blev en dirrende flekk. Det var april — det var april måned — det var tredje april. Syv og firti døgn hadde gått siden hun hadde hatt det ... Hun hadde bedt Gud hjelpe sig, bare denne ene, ene gangen! Hun hadde drukket kaffe så sterk som lut, hun hadde båret vedfang store som hus ... Hun hadde ligget på kne og bedt Gud. Hun var så istykker av å tenke, at hun ikke kunde se — igår på verkstedet hadde hun sydd foret i det ene ermet rangt i ... Hun hørte ikke at folk snakket til henne — imorges hadde moren ristet henne og sagt: du går og sover, du får være våken nå, det er dag! — — Hun hadde vært på posthuset og spurt efter brev ... Hun var så fortullet, at hun ikke kunde synke maten.

Det skrek og ropte efter ham. Hun lå og ropte navnet hans bakom hendene sine om natten. Edvin, Edvin, dersom du bryr dig om mig! Edvin, Edvin, hvor er du? — Bare hun fikk brevet hans, skulde hun reise. Hun skulde gå landeveien, om det var aldri så langt. Fikk hun vite hvor han var.

Men det kom ikke no brev.

For det kom aldri no brev.

For han var en stygg mann ...

Å nei — han var ikke stygg — ikke imot henne! Hun var det eneste, han hadde, hadde han sagt. Og han vilde ikke skrive, før han hadde godt å fortelle. Før han kunde skrive og si, hun skulde komme.

Kanskje han sultet ... Kanskje gikk han ledig på veiene og hadde ikke losji. Kanskje lå han ute om natten og hadde pantsatt frakken sin ... Hvor skulde han få frimerke ifra, var han blank?

Han tenkte på henne. Hun kjente det ofte ... Hun tok pennen, gjorde øinene fri for tårer og skrev igjen.

... Men jeg vet da, du tenker på mig.

Jeg legger frimerke i brevet ...

Så husket hun de fire brevene som lå i kommodeskuffen.

Det tok i kammersdøren. Og Karna stod på terskelen. — — —

Neste dag ved åttetiden om kvelden gikk Karen Anna den pene veien mellem villaene op til doktor Vangenstens hus.

Det var leit å komme utenfor kontortiden; men hun fikk friste det. Vangensten var en hyggelig mann. Likevel hadde hun hjertebank.

Han stod utenfor veggen, da hun nådde frem til huset. Holdt på å binde op espaliertreet, så hun. Hun stanste innved det hvite sprinkelgjerdet. Han merket henne ikke. Så flyttet hun sig høiere op — da blev han vár henne. Drog kjensel på henne og smilte: «Er det Dem, frøken Hustad? De er ute og tar Dem en spasertur i det fine været?»

«Jeg vilde gjerne snakke med doktoren. Jeg kunde ikke komme før, jeg er på fabrikken til syv.»

«Naturligvis. Det gjør ingenting — kom denne veien.»

Han åpnet grinden for henne og lot henne gå først op verandatrappen. Inne i stuen var det som hun husket det: overhendig pent og lyst allesteds, blått teppe på gulvet og bøker opefter alle veggene. Hun mintes, hvor ofte hun hadde drømt sig hit.

«Ja, De er jo kjent her, frøken Hustad? De var her og prøvde et eller annet på min kone for noen år siden?»

«Jeg rettet på en kåpe for fruen.» Hun så på ham. Han var like rank og pen; men han var blitt litt grå i det brune håret. «Hvordan står det til med henne?»

«Å — det går vel kanskje fremover. Men hun må bli på sanatoriet ennå en stund. Hun har ikke store kreftene.»

Med ett blev det så ensomt herinne ... Den pene stuen og den pene mannen; også ingenting mer.

Han åpnet døren til kontoret: «Værsågod, frøken Hustad.»

Da hun satt i stolen ved siden av skrivebordet og kjente øinene hans på sig, blev det enda vanskeligere enn hun hadde trodd. Nå kunde hun ikke huske det hun hadde ligget inatt og tenkt ut, hun vilde si.

«Hvad er det, det gjelder da?» spurte den lave, rolige mannsrøsten.

«Det — det er ikke no hyggelig akkurat. Det — det er én som er kommet i ulykken. Det var, om De kunde hjelpe henne.»

Han vendte sig helt imot henne; blikket hans blev strengere. Da kom ordene til henne.

«Det er en pike som er blitt med barn. Hun bor hjemme hos foreldrene sine — og der er små unger og en gutt i konfirmasjonsalderen, og foreldrene er bra folk og svært nøie på det, og de vet ingenting om det, og hun vil bli aldeles utskjemt. Og når det ikke er gått lenger enn omtrent syv uker, tenkte vi at hvis hun kunde bli kvitt det, vilde ingen få vite om det og da var hun berget.»

«Mannen?» spurte han.

«Han er reist ifra byen og hun vet ikke hvor han er. Hun kan ikke sende så meget som et brev til ham engang. For hun har ingen adresse.»

Ansiktet hans blev trett og gammelt. «De går ikke for Dem selv?»

Hun blev brennende rød, ristet på hodet.

«Nå nei — tilgi, at jeg spurte! Jeg har jo hatt mange av denslags — patienter. De fleste vil nødig ut med sannheten. Men naturligvis — De er ikke av den sorten.»

«Det kan vel hende den beste.» Lebene hennes skalv.

Langsomt vendte han sig bort — en svak rødme spredde sig over hans eget ansikt. «Det er så. Men — jeg driver ikke denslags praksis. I en liten by — her i byen vilde det være ugjørlig, også.»

Karen Anna bøide sig frem — Rakels fortvilelse igår kveld brøt op i henne — hun så det hvite, fortrukne ansiktet, hørte gråten og røsten som tryglet: hjelp mig da, Karna! Hjelp mig!

«For denne ene gangens skyld, doktor! Hun er en bra pike — å, hun er troskyldig og lett å narre! Og hun vil gå for det i skammen, og det er den verste skammen, at han har gjemt sig for henne! Nei, hun går aldri igjennem det, hun kommer til å gjøre ende på sig, for hun har hatt så mye vondt før!»

Han hadde vanskelig for å se på henne lenger. Her var sterke følelser ... Det fine, smale ansiktet glødet av dem; bønnen i de mørkeblå øinene var større enn ordene. Og enda var det en annen hun bad for ...

Han tendte en sigarett. Senket røsten: «Slik tér det sig for alle første gang, de kommer ut for det dér, frøken Hustad. Vi vilde ha mange selvmord her i trakten, skulde alle de ugifte kvinner som blir svangre, gå bort og ta livet av sig. Når den første fortvilelsen gir sig, kommer de på bedre tanker. Det er jo ikke utelukket, hun enda kan få høre fra faren.»

«Det skjer aldri.»

«Hvorfor ikke?»

«For han er en dårlig person.»

«Så? Jaja. Men om nå dette barnet blir hennes lykke senere i livet da?»

«Det skjer aldri. Hadde hun vært en annen, så.» Karen Anna drog et langt, skjelv åndedrett — hjertet bultet vilt i henne.

Han satt og stirret på sigaretten han holdt mellem fingrene.

«Jeg — jeg har gjort denslags, et par ganger. Hvor det gjaldt morens liv eller helse. Når det var uforsvarlig å la henne sette barn inn i verden. En av dem, jeg måtte gjøre det med, kommer aldri over det. Hun ...»

Han tidde, drog det siste draget av sigaretten og knuste den mot bordplaten. «Det er av de ting, jeg nødigst går til selv også. Og — en ung, frisk kvinne! Nei.»

«Si ikke nei! Hun kan komme hit selv imorgen kveld, vil De! Når De får se henne!»

Igjen satt han taus. Han så ikke på henne. Men to ansikt skiftet for synet: hustruens og denne unge pikens. Om det hadde gjeldt henne? Han gjorde en heftig rørsle med hånden:

«Jeg beklager det, frøken Hustad. Jeg kan ikke hjelpe Deres venninde.»

Hun reiste sig og drog jakken ned over hoften.

«Jeg trodde, De var et snildt menneske.»

Hun var blitt fiendtlig i øinene ...

«Hvor langt er det kommet, sier De?»

«Nære på to måneder.»

Han gikk bort til et skap ved veggen; drog ut en skuff og blev stående dér og stelle med noe. Uten å snu sig sa han: «Jeg kan gi Dem med noen piller. Hun kan ta fire, tre ganger om dagen. Det er et forsøk — jeg vet ikke, om det vil nytte. Men det er det eneste, jeg kan gjøre for henne. Og selv det ...» Han kom og gav henne en liten eske. «Jeg gjør det sgu mest for Deres skyld, frøken Hustad!»

Han var mild og forandret i ansiktet. Et sekund stod hun urørlig. En vill tanke for gjennem henne: slå armene om halsen hans ...

Stivere enn ellers rakte hun frem hånden og sa: «Tusen takk, Vangensten.»

Det gikk noen dager. Rakel spiste alle pillene, hun tok syv og åtte av gangen. Hun sprang alle bakkene op til hjemmet. Det skjedde ingenting. Hver kveld møtte hun Karen Anna, så på henne med de samme forstyrrete øinene: De måtte finne på råd! Det hastet — de måtte finne på råd!

Da var det bare en eneste utvei. De måtte spørre Gyda. Og Karen Anna var villig til det — hun var villig til å gå på glør for Rakel; slik var det blitt ...

Visste Gyda om noen som var blitt kvitt følgene av lettsindigheten sin? Hun spurte, da de begge to var kommet vel tilskogs en skytung søndags formiddag.

Gyda bråstanste og gjorde store øine: «Du har vel aldri vært ute på det, Karna?»

«Jeg spør ikke for mig selv. Og det vet du.» — «Nei, du gjør vel ikke det? Nei, kom ikke dér san! Isjomfrua!» — «Ja, bare kall mig. En er den, en er.» — «Da sku' du heller bli en annen du, og det litt svint! Hvem er det du spør for, da?» — «Det kan være det samme.» — «Det er én av vors! Det er vel aldri Rakel?» — «Rakel!» — «Nei, sola går ikke op i vest, heller! Er det Birgitte da?» — «Det er én, du ikke kjenner.» — «En, jeg ikke kjenner? Da må a være neger.» «Snakk alvor da Gyda! Vet du om noen som er blitt hjulpen?» — «Hold på mig! Det er ingen som ikke blir hjulpen nå om dagen! I Oslo går det for sig uka rundt; du er vel ikke enfoldigere, enn du vet det, du med? De får det på avbetaling tesmers, det koster to hundre og femti kroner hos de fine, det er dyrt ikke å få unger for dem som er dannet, ska' jeg si dig! Og ellers er det vel det samme over hele jora, ingenting å skrive om eller diskutere, for det er hverdagslig. Men du vet en kan få det billigere, når en ska' snakke om det.»

«Hvor det, da?»

«Ladi,» svarte Gyda. «Hu tar en flaske konjakk for det.»

Ladi ... De hadde ikke andre enn sig selv. Karen Anna kjente det som minket hele verden inn til å bli idelig arbeidersker. Ingen andre å gå til — ingen andre å snakke med — ingen andre å få hjelp hos. Vi er oss og vi er ikke fler. Det var «hverdagslig» og ingenting å hefte sig ved ... Gyda sa det. Hun visste det. —

Men enda var det som ugjørlig å gå til Ladi i slikt et ærend.

«Gå selv,» sa hun til Rakel. — «Jeg kan ikke, jeg kan ikke,» jamret Rakel. «Hun sier nei! hun setter det ut at jeg er kommet i ulykken! Vær barmhjertig imot mig, Karna!»

Hun hadde gjort det ugjørlige før. Hun hadde gått til fru Olsen og tatt imot tyve kroner.

Midt i uken gikk hun.

— — —

I det siste huset på veien langs jernbanelinjen losjerte den gamle piken hos blikkenslager Kveim.

Hun bodde på loftet, på kvisten. En steil trapp førte op dit og Ladis dør var aldri stengt.

Hvorfor låste hun ikke døren, natt eller dag? Fordi hun tre måneder hadde levd innestengt tolv timer i døgnet på et rum, ikke større enn et bur. Fordi friheten var den eneste eiendel, hun hadde hatt utenom det, hun kunde bære i et lite knytte — dengangen hun kom til Kristiania for pengene, Olaus hadde gitt henne. Hun hadde brukt den. Hun var seksti år gammel nå; og den var det siste som ennå kunde reise en følelse, som lignet glede i henne.

Når kveldskumringen falt over det vesle, nakne rummet, og hun satt med pipen foran kokeovnen, og var for sliten til å løse av sig klærne og gå skrittene til sengen, minnet livet sig i rykk og syner, slik det hadde ført henne, fra hun femten år gammel gikk ut på landeveien fra gården, dér hun hadde vært bortsatt. Med de tunge øielåkkene halvlukket lutet hun på krakken, drog inn tobakksrøken og mintes.

Det var Olaus som festet henne, da hun kom fra bygden og søkte arbeid. Han hadde en liten handel ved fjorden dengangen; fire og firti år er det siden. Olaus var seks og tyve dengangen ... Hun lå i uthuset bakom skjulet. Det trakk ifra bordveggen. Men hun hadde varm seng. Han søkte sengen hennes den første, gode sommernatten halvåret efter. Han smatt inn gjennem den åpne ruten. Da det blev høst, knakket han på glasset og hun åpnet ...

Madamen slo henne halvt fordervet, da hun kom over dem den høstnatten ... Olaus gav henne penger til reisen.

Da fikk hun friheten. Tyve år hadde hun hatt den, da de tok og satte henne inn. Somrer og vintrer ... Pene hybler. I barhytte i skogen det året ... Hos Harald på Lørenskogen den våren ... Hadde det ikke vært for brennevinet, skulde de aldri fått henne!

Hvad var det, hun gjorde dem? Hun bad ikke for dørene. Hun gikk ikke i veien for de store; hun gikk sin egen vei.

Hadde det ikke vært for brennevinet ... Det var i bakrus, hun gjorde det. Men det var ikke hun som kvartet pengeboken hans. Det var Netta. Hun fikk ikke mer enn en tikroning av fortjenesten. For den lappens skyld kom hun på fengslet. Da var det hun mistet friheten.

Hun tenker mest på den tiden; mest på den. Enda går hun de trappene ... Ned trappen til utgangsdøren om morgningen, ifølge med opsynskvinnen; nøkleknippet henger utenpå forklæet til opsynet ... Over plassen, inn i luftegården — over luftegården inn i arbeidshuset, op trappen, inn på sysalen med maskinene. Ned jerntrappen til middagsmålet; opsynet vokter dem ... Timene ute i luftegården — på benk i solveggen eller på vandring over gruset og gresset. Fullt med kvinnfolk, gamle og unge, som ingensted kan gå uten på gruset og gresset .. Men utenfor gjerdet høie hus. Høie, frie hus i byen.

Hun nektet å gå til kirken den andre søndagen. Da kom hun på vann og brød om mandagen. Siden gikk hun kirkegangen. Men når hun kom over den steinsatte plassen mellem de gule vengene og bygningen, der kirken var i annen høid, når hun fikk se den veldige muren langs pranget frem til opgangen, da blev hun vill ... Bakom muren var friheten.

De fikk bære med sig kveldsmaten op i cellen om kvelden. Klokken syv blev de låst inn i cellen ... Oppe på veggen sitter gluggen; nere på gulvet står sengen og bordet og vaskestellet og nattstolen. Og utenpå døren er en diger jernslå.

De fikk bøker å lese i ... Det var noen som satt og dekket rammer til billedene sine med sølvpapir. Det blev lagt inn blad til henne også. Det hang billeder på veggen hennes fra før. «Gud er kjærlighet» stod det i søm på en rød klut på veggen ... Hun så ikke på det. Hun rørte ikke bladet. Hun laget ikke rammer. Hun satt på sengen og tenkte på jernslåen. Hun satt og forgikk av trå efter friheten. —

Første natten efter hun kom ut, hadde hun ligget i et losjihus på Jernbanetorvet. Hun hadde tjent femti øre dagen den siste måneden på å sy trøier. Hun hadde gjemt hvert øre. Hun hadde ikke smakt brennevin den første dagen. Hun hadde sigaretter; og seng på ulåst rum. Hun vilde ikke inn igjen — hun vilde aldri inn igjen! Presten hadde sagt, Gud vilde hjelpe henne; presten selv hadde villet hjelpe henne til huspost. Hun vilde ingen huspost ha; hun vilde ha friheten. Vilde Gud hjelpe henne til den, skulde hun takke presten.

Den andre dagen fikk hun se Olaus. Da hadde hun tenkt på presten og Gud.

Hun fikk se ham i Storgaten; hun kjente ham igjen på føttene og de små ørene. Ingen hadde så pene ører som han. Føttene hans var utsnudd som på en gammel ku. Han var blitt tykkfallen og grå i håret; men hun kjente ham. — Hun hadde fulgt efter ham. Akkurat foran porten til fengslet, foran Storgaten nummer 33 snakket hun til ham. Er det du som er i byen? hadde hun spurt. Han hadde glant stygt på henne. Det var jeg som tjente hos dig, da du handlet, hadde hun sagt. Da hadde han kjentes ved henne. Jaså, er det Ludovika, sa han. Jeg kaller mig Ladi nå, hadde hun svart. — Hun hadde gått i følge med ham gaten utover. Hun hadde sagt det som det var, at hun var brødløs og utforkommen, og at det var han som hadde nyttet høvet, da hun var jentunge og vergeløs, og at nå vilde hun ha arbeid hos ham, for nå var hun seks og tredve år og hadde hatt nok med elendighet for hans skyld. Han hadde villet smette ifra henne inn i en butikk. Da hadde hun holdt ham fast efter frakken og sagt: jeg slepper dig ikke.

Hun hadde fått reisepenger hit av Olaus. Hun hadde fått arbeid på systuen hans. I fire og tyve år hadde hun losjert her på kvisten. Hun levde bak ulåst dør. Hun hadde friheten.

Brennevinstørsten kom og gikk i tunge rier. For brennevin hadde hun våget sig langt utpå, gang og annen. Men det skulde være slutt med det; som det var slutt med det andre. Hun hadde holdt sig til arbeidet i fire og tyve år og ikke gått i veien for noen. Her i byen var hun ukjent. Om kvelden kunde hun drive i gaten, vilde hun. Hun kunde gå på møte, vilde hun; hun var fri til å rusle nedefter Storgaten søndagsformiddag og møte Olaus og madamen, når de kom fra kirken. Hun hadde tobakk til pipen og kunde sitte foran kokeovnen og varme føttene og minnes. Og hadde hun vært bortsatt og slitt vondt, og hadde hun vært utpå det og vært innenfor, så skilte det ingen. Livet hadde stelt det slik; og livet er liv lel, har én friheten. — — —

Karen Anna tok i dørhanken; døren gav efter.

Ladi skvatt op av halvblund. Her kom ikke folk; det kunde gå dag og uker mellem noen tok i døren her. Når det ikke var Gyda som kom med en halvflaske. Når det ikke var én, som vilde henne noe.

Jaså — det var Karna Hustad. Fiendtlig skottet hun frem under de tunge øielåkkene uten å reise sig.

«Godkveld, Ladi.» Hun lukket døren bak sig. — «Godkveld.» —

Det var en krakk til i rummet. Karen Anna satte sig på den. Og hun satt som inni en klam skodde, mens hun bar frem ærendet sitt. Hun brukte ikke utenomsnakk — nå var hun her. Vilde det gå istå for henne, prøvde hun tenke: jeg går ikke for mig selv. Men det var kommet en annen røst frem i henne: Du og Rakel; Rakel og du. Edvin og Rakel og du ...

«... om du kunde hjelpe henne, Ladi. Jeg har hørt, du har gjort slikt før.» — «Folk lyver.» — «Ja, de gjør da det, også. Men om du visste en råd, skal du ikke ha gjort det for ingenting.» — «Hun kan gå til doktor.» — «Doktorer hjelper ikke oss.» — «Nei. De gjør så ikke.» — «Så vi får hjelpe hverandre.» — «Er det du som skal ha hjelpen?» — «Det er Rakel Iversen. Du sier det ikke bort, Ladi. Det tror jeg om dig.» — «Hun har godt hjem. Mora kan ta ungen. Hun har unger før.» — «Det er kristelige folk. De kan ikke la det gå over sig.» — «Jeg har sluttet med slikt. De får greie sig sjøl.» — «Skal Rakel ha barnet, blir det i dølgsmål. De sender henne vekk. De setter bort barnet. Hun sier det, så går det.»

«De vil sette ungen på bygda?»

«De kan ikke ha en løsunge i huset. Ikke de.»

Ladi tømte pipen på ovnsplaten. Hun stoppet ny tobakk i den med en lang, brun finger. «Så de vil sette bort ungen? Forbanna folk.»

«Du vil gjøre det?» — «Jeg vil ikke på straff.» — «Du er ikke kommet på straff før.» — «Nei —» det glødde til i øinene under de tunge låkkene. «Men kommer det op, kommer jeg på straff.» — «Det kommer ikke op.» — «Det kan gå gæli.» Karen Anna så ned i fanget sitt. Det var risiko. Det var stor risiko; hun visste det. Hun hadde sagt det til Rakel. Rakel vilde ta all den risiko som til var. Rakel var nære på fra sig som det var ...

«Om de nevner navnet mitt, kommer jeg på straff.» — «Vi skal ikke nevne navnet ditt.» — «Det er så, at jeg har sluttet med slikt.» — «Da er det evig synd om Rakel.» — «Det er mer synd om ungen som skal på bygda.» — «Ja. Slike skulde heller være ufødt.»

Den gamle piken lutet sig frem — drog på pipen, slo med hånden efter røken.

«Du vil gjøre det, Ladi!»

«Fader, sønn og helligånd at de ikke nevner navnet mitt, om det går gæli?» Hun reiste hodet, åpnet øinene helt og stirret på Karen Anna.

«Fader — sønn — og helligånd, Ladi.»

«Det blir to flasker brennevin.»

Gyda hadde nevnt én ... Det var ikke utsalg i byen. De måtte gå på hotellet og få konjakken av en av serveringsdamene. Frøken Larsen vilde gjøre henne den tjenesten .... Men det var dyre saker.

«Du gjør det ikke for én?» — «Jeg har ikke sagt jeg gjør det. Men jeg vil ha to.» — «Vi kommer søndag morgen.» — «Det er mer enn nok at hun og jeg prater isammen. Vi trenger ikke selskap.» — «Hun vil ikke gå alene.»

Ladi spyttet. «Jeg vil ikke ha dig inn.»

«Jeg kan vente utenfor.» Karen Anna hadde reist sig. Borte ved døren spurte hun: «Gjør det vondt?»

«Det har jeg aldri hørt.»

«Hvad gjør du det med?»

«E strikkepinne.»

Karen Anna stod lenge ute i den steile trappestigen, med hodet mot veggen.

Rakel satt ved maskinen pÃ¥ verkstedet onsdag morgen. Karen Anna kom i siste liten; hun sÃ¥ Rakel sitte pÃ¥ plass. Det var mange som hadde skoftet disse to dagene, flere var vekk idag ogsÃ¥. Det gikk en lei forkjÃ¸lelse i byen. Men Rakel satt foran maskinen ...

Da arbeidet var igang, kom Olaus og kontrollÃ¸ren. De gikk fra stol til stol og sÃ¥ pÃ¥ plaggene.

Â«Du skal fÃ¥ nytt stoff til uken,Â» sa Olaus til Karen Anna.

Hun satt oppÃ¥ bordet og siktet inn stripene pÃ¥ lommeklaffen. De mÃ¥tte stemme brÃ¥bent.

Â«Det blir snarere da, Karna.Â»

Hun lÃ¸ftet ikke pÃ¥ Ã¸ielÃ¥kkene, fÃ¸r han gikk videre.

Borte hos Rakel snakket kontrollÃ¸ren. Det var sÃ¥ at kravene skulde ha en ny sving; det hadde blitt forklart for damene igÃ¥r â€” Iversen fikk forhÃ¸re sig hos de gamle syerskene, siden hun hadde vÃ¦rt fravÃ¦rende igÃ¥r ...

Karen Anna kunde se sveddrÃ¥pene pÃ¥ Rakels panne.

... De gÃ¥r veien hjem langs linjen. Hun sier, hun har ikke vondt. â€” De kommer inn pÃ¥ kjÃ¸kkenet hos Iversens. Fru Iversen stÃ¥r ved komfyren. Jeg er blitt sÃ¥ ussel, mor, sier Rakel, jeg mÃ¥ inn og legge mig. Fru Iversen snur kjÃ¸ttkakene pÃ¥ pannen og sier: Det er vel denne farangen; du har vel fÃ¥tt smitten, da. Jeg skal koke op melk til dig, sier hun ...

Piken ved siden av Karen Anna bÃ¸ide sig frem: Â«Det er innsamling til gave til Marit idag. Ã… mye gir du, Karna?Â»

Â«Vi gav femti Ã¸re hver av oss til sukkerskÃ¥l, da Elise giftet sig.Â»

Â«Hun Ã¸nsker sig kaffekanne.Â»

... Rakel lukker Ã¸inene og drikker den varme melken. Fru Iversen stÃ¥r over henne og ser pÃ¥. Har du vondt noe sted da? spÃ¸r hun. Jeg har slik hodeverk, svarer Rakel ...

Â«Og Birgitte har sett pÃ¥ e kanne hos gullsmed Pettersen, fin sÃ¸lvplett. Det skulde bli fem og sÃ¸tti Ã¸re pÃ¥ hver, om femti stykker gÃ¥r med.Â»

Â«Det tar aldri slutt med innsamlinger her pÃ¥ verkste'.Â»

Â«Vi kan vel ikke vÃ¦re bekjent av Ã¥ la Marit gÃ¥ uten gave?Â»

Â«Jeg gir fem og sÃ¸tti.Â»

... Hele sÃ¸ndagen lÃ¥ hun hvit og stille og ventet. Ikke noe kom. Hun var der hele tiden; spiste kjÃ¸ttkaker med familien. Hun satt hos Rakel til klokken blev ett om natten. Da kom det ...

Â«De sier Marit vil ha slÃ¸r. Det syns jeg er overflÃ¸dig. Ã… er det med dig?Â»

Karen Anna tok sig til pannen. Â«Jeg mÃ¥ bort og ha mig litt vann.Â» Hun slapp sig ned av bordet og gikk til springen.

Ryggen pÃ¥ Rakel stod i bue inn mot maskinen; hendene fÃ¸rte tÃ¸iet under nÃ¥len som vanlig.

... Hun hadde ikke skreket. Hun hadde ikke jamret sig. Hun hadde holdt hÃ¥nden for munnen og ikke gitt lyd. De hadde greid det, sÃ¥ det ikke kom blod pÃ¥ lakenet. Hun hadde fÃ¥tt avisene innunder, som de hadde lagt over, hun skulde. Hun hadde brent det i ovnen ...

Frokosthvilen,

Rakel reiste sig og satte sig pÃ¥ den tomme stolen ved siden av Karen Anna, Nei, hun vilde ikke spise, hun hadde ikke lyst for mat, Â«Spis du,Â» sa hun. Rakel var hvit som nysneen; Ã¸inene bare stod dÃ©r ...

... Da det var brent op hadde hun spurt, om det var en gutt. Hadde hun enda ikke spurt om det! Ingen i verden kunde vite det. Det var da brent op! ...

Karen Anna prÃ¸vde synke brÃ¸dbeten â€” pakket resten av brÃ¸det inn i papiret igjen. IngebjÃ¸rg Dale kom bort til dem, satte sig op pÃ¥ bordkanten og snakket lÃ¸s, mens hun tygget:

Hun hadde vÃ¦rt med Marit i det nye losjiet â€” der var det vel heimtrivelig! Kammers og kjÃ¸kken â€” nei, de skulde sett kjÃ¸kkenet til Marit! PÃ¥ veggen hadde hun hengt op kobberpannen sin, og sÃ¥ blank at! Og i kammerset hadde hun blÃ¥rutete gardiner, nei de var vel pene! Hadde de hÃ¸rt at Marit vilde ha slÃ¸r?

Og hun bÃ¸ide sig ned mot dem og hvisket sÃ¥ lavt som et Ã¥ndepust:

Â«Jeg skal bÃ¦re barnet hennes. Hun har spurt mig. Det blir i september mÃ¥ne', sier hun, Jeg skal bÃ¦re det, enda jeg er jente, for hun har ingen annen her i byen. Hun vil ha gutt!Â»

Â«Vi gÃ¥r ut pÃ¥ gangen,Â» Karen Anna reiste sig og tok Rakel under armen. Â«Vi skal ut litt!Â» ropte hun i Ã¸ret pÃ¥ den dÃ¸ve.

Det var trengsel foran de to W. C.-ene â€” en hel flokk stod derute og ventet. Vennindene stilte sig ved vinduet for enden av den lange garderoben. Gyda stod der fÃ¸r. BlÃ¥tt og sint fulgte blikket hennes en skikkelse â€” det var den nye mannen pÃ¥ Â«knapphulletÂ»; han gikk imot trappen med hendene i jakkelommen.

Â«Har de sett maken til julebukk, jenter? Og slikt benstell det sitter pÃ¥'n! Den tjukke bikkja til slakteren kan gÃ¥ mellem leggene hans som ingenting! NÃ¦sa i vÃ¦ret â€” akkurat som knapphullsmaskinen var hans! Nei, han tÃ¥ler jeg ikke! Han er sÃ¥ latte'lig, at â€” hele vÃ¦ra er sÃ¥ latte'lig, at!Â» Hun snudde sig mot Karen Anna med blanke Ã¸ine: Â«Har du en sigarett til mig? Jeg vil ha et drag, nÃ¥r jeg slepper inn.Â»

Karen Anna kjente, hun blev syk. Torsdag morgen var hun sÃ¥ svimmel at hun vilde stupe, bare hun bÃ¸ide hodet. â€” Da var det Ã¥ stÃ¥ imot. Stampe imot svakhet og sykdomsbud, sÃ¥ lenge de kunde stÃ¸tte pÃ¥ bena, det gjorde alle pÃ¥ verkstedet. Angsten for Ã¥ miste arbeidsdager jagde tankene som en feber. â€” Hun kom sig til apoteket i middagstiden og kjÃ¸pte styrkende tabletter; hadde de ikke hjulpet fÃ¸r, kunde de hjelpe dennegangen. Hun slukte et par, og sa til sig selv at nÃ¥ var hun bedre. â€” Straks hun kom hjem fra arbeidet, kastet hun sig pÃ¥ divanen i fulle klÃ¦r; da moren vilde stelle med henne, vegret hun sig: hun feilte ingenting, hun vilde vÃ¦re i fred! Men ut pÃ¥ kvelden, da hun stod op og satte sig til med strÃ¸mpestopping, svev med ett hele stuen rundt â€” hun fikk brekninger, og hjertet slo som en hammer i brystet.

I tre dÃ¸gn blev hun liggende uten Ã¥ kunne ta mat til sig.

Hadde det enda vÃ¦rt den tiden, det var lite med arbeid pÃ¥ fabrikken! Hadde det vÃ¦rt Rakel og ikke henne!

Men Rakel kom til leiet hennes, satt og sÃ¥ med de store Ã¸inene. Rakel gikk pÃ¥ arbeid som fÃ¸r.

I stuen var det folk uavladelig. Eveline satt her hver kveld og gynget i stolen. Enken, som bodde pÃ¥ andre siden gangen, kom subbende pÃ¥ filtsko, spurte og gav rÃ¥d og vilde legge grÃ¸tomslag pÃ¥ henne. Vennene sÃ¥ innom, og hvisket borte ved bordet. Moren trÃ¥kket tungt, kokte kaffe og bar inn. Ã…, den kaffelukten! Ikke hadde de rÃ¥d til all den kaffen, heller!

Det var elendig Ã¥ vÃ¦re fattig. Det var grusomt Ã¥ vÃ¦re syk ... Â«Kan du ikke fÃ¥ dem ut, mor, sÃ¥ her kan bli vÃ¦rendes?Â» â€” Â«Ska' jeg jage ut dem, som vil oss vel? Ja, du steller det vel slik for oss, at vi snart blir vennelÃ¸s, ogsÃ¥! Du sku' skjems!Â» â€” Â«Det er ikke lenger fra dem til oss, enn ifra oss til dem. Vi sliter ikke dÃ¸rstokken hos dem, vi! Kan du ikke tÃ¥le Ã¥ vÃ¦re alene iblandt, mor?Â» â€” Â«Du e syk og utidig,Â» svarte moren. â€”

FÃ¸rste natten Ã¸rsket hun. Det var den nye svingen pÃ¥ kraven â€” nÃ¥ satt hun og skulde ivei med den, men sÃ¥ gikk det galt med speilet â€” stykket mellem slaget og kraven, som skulde vÃ¦re sÃ¥ langt at det var en gru. Da stakk hun hele jakken i ovnen og brente den op. I skrekken for kontrollÃ¸ren kom hun til sig igjen. â€” Det var noe hun vilde spÃ¸rre Gud om, ogsÃ¥, denne natten, men hun var ikke god for Ã¥ komme pÃ¥ hvad det var. Hun strevde med det, sÃ¥ det vilde sprenge hodet.

Siden blev hun klarere. NÃ¥r det blev natt og stilt, lÃ¥ hun vÃ¥ken og tenkte.

... Hvis hun hadde latt Edvin fÃ¥ viljen sin dengangen, da hadde det blitt henne. Hvis hun hadde fÃ¸iet Edvin, hadde han ikke gÃ¥tt til Rakel. Da hadde Rakel blitt spart. Barnet, Rakel skulde ha, det mÃ¥tte omkomme. For Ã©n som Rakel kunde ikke bÃ¦re det frem. Men det var hun som skulde hatt barnet, og hun skulde tatt skammen og barnet, for hun var ikke som Rakel. Hun vÃ¸rte ikke menneskene omkring sig, nei, hun vÃ¸rte ingen av dem. Moren â€” og Eveline â€” og vennene, de var ingenting for henne, de var verre enn ingenting â€” de var plage. Men nÃ¥ hadde hun vÃ¦rt med pÃ¥ Ã¥ drepe livet av Rakels liv â€” av sitt og Edvins og Rakels liv.

Hun grÃ¥t puten vÃ¥t. â€”

Da hun stod op mandag morgen, var hun blitt slapp og liten i ansiktet. Moren var ute med JÃ¸rgine KÃ¥rstad og handlet. PÃ¥ bordet hadde noen satt bjerkekvister i et glass. De Ã¸rsmÃ¥, gulgrÃ¸nne bladene sprikte sÃ¥vidt frem opefter den brune barken. Hun lÃ¸ftet hele bunten ut av glasset og la det nye lÃ¸vet inn mot ansiktshuden. Det var lukt av sevje og vÃ¥r og alt som skal komme. La det komme til mig, til mig ogsÃ¥! Glem mig ikke, Ã¥ glem mig ikke! Stryk ut det onde â€” stryk det ut, du som kan!

â€” â€” â€”

I slutten av juni flyttet folk ut pÃ¥ landstedene sine.

Gunner Strande hadde bygget flÃ¸i pÃ¥ villaen â€” arbeiderskene hans gikk tur dit om kvelden og sÃ¥ pÃ¥ det nye tilbygget. Det var lagt ut bed langs veggene og gartneren lÃ¥ pÃ¥ kne og plantet i dem; ja, det var vel mange hundre planter, han satte i jora. â€” Skulde obersten leie gamlehuset pÃ¥ KorsgÃ¥rd iÃ¥r ogsÃ¥, tro? Joda â€” noen hadde sett Lisbet Ekholdt kjÃ¸re dit op med bilen full av saker; sÃ¥ stod det vel til liv igjen med oberstinnen, da. â€” De blÃ¥ rullegardinene kom ned for hele leiligheten hos grosserer Bakke â€” nÃ¥ var Bakkes ogsÃ¥ ute av byen. â€” PÃ¥ de to plassene oppe i villakvarteret spilte hvitklÃ¦dde damer og herrer tennis bak den hÃ¸ie nettingen til langt pÃ¥ kveld. Gina og Berta Flink hadde stÃ¥tt utenfor pÃ¥ veien og sett pÃ¥ sÃ¥ ofte, at de nesten forstod spillet: det var det partiet, som fikk en ball mer enn de andre over nettet, som vant. Â«Bli med op og se pÃ¥ da, Karna â€” Margot Strande har ikke skjÃ¸rt, hun har e lita bukse, som ikke gÃ¥r til kneet engang!Â»

Hvorfor var Karna den eneste, som ikke vilde vÃ¦re med â€” ikke til Gunners villa, ikke til tennisplassen? Â«Hu' blir sÃ¥ sjelden, at hu' blir mystisk,Â» sa Gyda.

Fabrikken gikk ut juni mÃ¥ned. Hele juli skulde den stÃ¥; damene fikk vite det, da de sluttet arbeidet den 29de juni. SÃ¥ vi fÃ¥r da ferie, skreddere!

NÃ¥ lÃ¥ hele sjÃ¸en Ã¥pen og blÃ¥nte over til andre siden landet. Hvitveisen hadde kranset den, bjerk og osp og orekratt hadde stÃ¥tt i hver sin klÃ¦dning og speilt det nye lÃ¸vet; sÃ¥ blev trÃ¦rne ens grÃ¸nne, blandet kvist og gren med hverandre, og laget tak over lune plasser langs stranden. â€” Fra smÃ¥hjemmene toget familiene ut sÃ¸ndagsmorgnene, med kaffekjel og nistekurv â€” hver hadde fra mange somrer tilbake sitt sted, dÃ©r barna kunde vasse pÃ¥ den hvite sandbunnen og mannfolkene prÃ¸ve fiskelykken med stang.

Men gamle folk sÃ¸kte hverandre innendÃ¸rs som fÃ¸r. Kari Hustad hadde selskap for om det var sommer. Og iÃ¥r hadde hun en ny gjest, som heller vilde hÃ¸re gudsord enn fly ute med den andre ungdommen. Rakel Iversen kom hver kveld â€” sÃ¸kte ikke Karen Anna lenger, sÃ¸kte til henne og vennene. Og moren sa til datteren: Â«Rakel e' pÃ¥verka, vi kan ikke takke Gud noksom for Rakel. NÃ¥ venter Han pÃ¥ dig, ba'n.Â»

En og annen kveld blev Karen Anna hjemme. Mangeslags tanker kom og gikk, nÃ¥r hun sÃ¥ Rakel sitte frembÃ¸id og lytte pÃ¥ sangen eller pÃ¥ bibelordene, de andre la ut og hadde forskjellig mening om.

Det var, som blev en byrde lÃ¸ftet av henne; og det var, som vilde en ny byrde tynge hjertet ned. Rakel er knekket, tenkte hun; men de vakte har hjelp for henne. NÃ¥r hun blir Ã©n av dem, fÃ¥r hun en sÃ¸skenflokk, som har nok med det ene. Da glemmer hun verden. Og hun blev fri for ansvar for Rakel ...

Men â€” det var henne, som skulde opreist Rakel til livet igjen! Sammen skulde de slitt sig ut av mÃ¸rket, sammen skulde de hatet Edvin og alt, som hans var! De skulde hatt et oprÃ¸r isammen. Satt hun her og var glad til, de tok Rakel, sÃ¥ var det, for hun ikke hadde oprÃ¸r nok selv. Ikke hadde fotfeste selv â€” drev og stomlet og fant ikke vei ...

Sommetider gikk hun alene op gjennem skogen og slet med disse tankene. Andre dager slo hun fÃ¸lge med kameratene, satt nede ved sjÃ¸en med dem, badet og lÃ¥ pÃ¥ bakken og lot sola steke. De pratet om sig og sitt, om folk i byen og om hendinger, de husket fra andre somrer. Traff de noen av herrene, de kjente, fikk snakken en annen svip og tone; det blev mer liv og moro â€” var de ikke forelsket selv, fulgte de med spenning parene, som droges mot hverandre og hadde glansen i Ã¸iet. â€” Kom flokken hjem veien om fabrikken, nÃ¥dde stillheten fra de grÃ¥ murene dem med en kald gufs, og etsteds langt inne minnet noe vondt sig. Men kanskje hadde de en mannsarm i sin â€” og luften omkring dem var sÃ¸t av angen fra nyslÃ¥tt hÃ¸i. SjÃ¸speilet lÃ¥ himmelblÃ¥tt og roserÃ¸dt i solefallet; det var sommer. â€”

En sÃ¸ndag mot slutten av juli blev Karen Anna og en fem-seks andre damer bedt pÃ¥ hyttetur med Gudbrand Ã˜stli og Bertelsen, som hadde fÃ¥tt besÃ¸k av kamerater fra Oslo. â€” Mennene var yngre enn Karen Anna, alle sÃ¥ nÃ¦r som Bertel. Men hun fikk vÃ¦re glad, sÃ¥lenge de bad henne med ... En av Oslo-karene var brÃ¥vakker, hÃ¸i og stilig, med hvite tenner og leber, som krÃ¸llet sig sÃ¥ komisk, nÃ¥r han lo. Han kunde vel vÃ¦re omkring tyve ... Straks hun fikk se ham, tenkte hun: han kommer til Ã¥ gÃ¥ sig bort med Gyda. Men fra fÃ¸rste stund holdt han sig til henne.

Han het Finn og var elektriker; tjente femti kroner uken. PÃ¥ veien opover gikk han ved siden av henne â€” litt ute i lyngen langs stien; da fortalte han henne det. â€” Det manglet en tikrone eller sÃ¥ pÃ¥, at hun tjente sÃ¥pass selv, sa hun. â€” Da lo han og tÃ¸iset og mente, nitti kroner uken kunne bli fint utkomme for to. â€” Nei! Skulde hun gifte sig, vilde hun bli forsÃ¸rget! â€” Men var hun av den sorten, da? Og skulde de gÃ¥ her og prate om penger? Hun sÃ¥ da ikke ut som hun regnet med kroner og Ã¸rer, med de Ã¸inene. Ja, da hun satte dem pÃ¥ ham, med det samme de mÃ¸ttes, da hadde han hatt mest lyst til Ã¥ holde lua for ansiktet! â€” Â«Det var svÃ¦rt,Â» sa hun og lo. â€” Â«Ja, slikt er forbanna svÃ¦rt, det er det verste vi kommer ut for, det!Â» â€” Â«Jeg kunde vel vÃ¦rt sÃ¸ster til mora Deres!Â» â€” Â«Men er vi ikke dus da, tante?Â» â€” Â«Jo, vi er vel det ogsÃ¥, da ... Se pÃ¥ granen, sÃ¥ fint den blomstrer!Â» â€” Â«Ja, se pÃ¥ den, ja,Â» svarte han og sÃ¥ bare pÃ¥ henne og sa:

Â«For nÃ¥r det blÃ¸mmer

og duften strÃ¸mmer

mot jomfrubur og mot kammersrute,

o store under

da hvisker granen, at det er stunder

Ã¥ elske ute â€”

Ja, det stÃ¥r heggen i verset da, men vi sier granen for denne gangen.Â»

Â«Er det Wildenvey, kanskje?Â» â€” Â«Hvem skulde det ellers vÃ¦re? Det er gutten, som kan fÃ¥ sagt det! Jeg har hele samlingen hans pÃ¥ hybelen.Â» â€” Â«Jeg har lest ham, jeg ogsÃ¥.Â» â€” Â«Du ja! Det er vel bare sÃ¥vidt han ikke har diktet dig!Â»

Han var rent yr, denne fyren ...

Oppe i den vesle skistua ordnet de sig som de andre gangene, de hadde vÃ¦rt dÃ©r. Herrene hugget kvist og bar inn vann; damene stimte og stelte istand middagsmaten. â€” Ute pÃ¥ bakken dekket de op pÃ¥ duken, ekspeditrisen hos With hadde hatt med sig. Satt rundt opdekkingen og spiste, mens ord og spÃ¸k flÃ¸i imellem dem. Inne bak den Ã¥pne hyttedÃ¸ren spilte grammofonen â€” sluttet den, var straks en pÃ¥ fÃ¸ttene og satte den igang igjen.

NÃ¥ var det bare Ã¥ gi sig over ... Da kaffen var bÃ¥ret ut, lÃ¥ Karen Anna med sigaretten mellem lebene og hodet imot Finns kne. NÃ¥r hun vilde drikke, tok han koppen og holdt den inn til munnen hennes. En ung serveringsdame fra hotellet sang revyviser for dem; hun hadde slik klar, barnslig rÃ¸st ... Gyda vilde til bekken og bade; men de andre nektet; da blev hun fornÃ¦rmet, la sig bedre tilrette i Gudbrands arm og tok sig en blund.

Ut pÃ¥ natten skulde de gÃ¥ og gÃ¥ â€” men sÃ¥ blev det en dans til og enda Ã©n inne pÃ¥ det vesle, ruklete stuegulvet. Men skulde de holde pÃ¥ til mandagsmorgen, da? Vel skulde de det! Var her noen som hadde den uvanen Ã¥ sove midt pÃ¥ lyse sommeren?

Het i kinnene, prikkende varm i kroppen, surr i hodet listet Karen Anna sig ut mellem to danser.

154

Tett innpÃ¥ stod skogen ... Stod sÃ¥ dÃ¸rgende still, med spirene i rad mot himlen, som alt rÃ¸dnet av dag. Lukten av barnÃ¥l var overhendig sterk; bekken borti lia surlet og sang: en liten og to lange klunk; omigjen og omigjen ...

Hun smatt inn under henget pÃ¥ et hÃ¸it tre og blev stÃ¥ende. Herinne hÃ¸rte hun hjertet sitt. Og dette var en stund, som ingen stund var. NÃ¥ hadde allting lÃ¸st sig op â€” ingenting fÃ¸r og ingenting herefter. Ã…nde sammen med jora, stÃ¥ stummende still, vÃ¦re med granen i bare Ã¥ vÃ¦re ...

Hun hÃ¸rte han kom.

NÃ¥ stod han nÃ¦r henne.

Da han la armene omkring henne, rÃ¸rte hun sig ikke.

Litt efter spurte han:

Â«FÃ¥r jeg kysse dig?Â»

Hun ristet pÃ¥ hodet. StÃ¥ slik; bare stÃ¥ slik sammen med ham.

Da drog han henne nÃ¦rmere inntil; helt inntil. Imot skuldren hennes slo hjertet hans, sterke, harde slag. NÃ¥ hÃ¸rte hun ikke lenger sitt eget ... Som ild kom heten fra ham gjennem den tynne kjolen.

Â«FÃ¥r jeg?Â»

Hun vendte hodet, la det bakover. Slik hadde aldri noen kysset henne â€” sÃ¥ Ã¸mt og sÃ¥ hett â€” sÃ¥ lenge og sÃ¥ kort.

I halvmÃ¸rket under baret sÃ¥ hun i Ã¸iet hans som i en svart brÃ¸nn.

Â«Kom sÃ¥ gÃ¥r vi inn i skogen,Â» hvisket han.

Da gjorde hun sig fri armene hans.

Â«Du vil ikke?Â»

Â«Du er bare en guttunge, Finn! Men du skal ha takk lel.Â»

Â«Er jeg en guttunge?Â» Han var ru i rÃ¸sten â€” et Ã¸ieblikk stirret han inn i ansiktet hennes. SÃ¥ dreide han sig pÃ¥ hÃ¦len og gikk. â€”

Nedover lia mot byen vandret de par om par. De hadde bare skiftet litt pÃ¥. Bertelsen gikk med Karen Anna. Sist kom Gyda og Finn. Elektrikeren, den vakreste karen i hele fÃ¸lget, hadde endelig funnet plassen sin.

Â«Er De ute i dette vÃ¦ret sÃ¥ sent, frÃ¸ken Hustad?Â» Hun la paraplyen mot vinden og snudde sig. Det var doktor Vangensten.

Â«Jeg trengte frisk luft. Hjemme er stua full.Â» UtÃ¥lmotet, som hadde drevet henne ut i regnet, dirret ennÃ¥ i rÃ¸sten.

Han blev gÃ¥ende ved siden av henne. Han hadde ikke paraply; vÃ¦ten drev av den nedbrettede hattebremmen, langs den opslÃ¥tte frakkekraven.

Â«Jeg har hatt en stri dag â€” mÃ¥tte ha luft, jeg ogsÃ¥. De har ikke imot, at jeg gÃ¥r litt med Dem?Â»

Â«Nei â€” jeg fÃ¥r vel takke til!Â»

I villahavene langs veien kunde en skimte astersene og georginene; det var blitt tyngde i blomsterflor og lÃ¸v; det var hÃ¸st.

Â«Hvordan gikk det med den venninden Deres, da, frÃ¸ken Hustad â€” hun, de sÃ¸kte mig for ivÃ¥res?Â» â€” Â«Hun blev hjulpen av andre.Â» â€” Â«SÃ¥? Her i byen?Â» â€” Â«Hun blev hjulpen.Â» â€” Â«De har rett. Det kommer mig jo ikke ved. Og hun blev like god igjen?Â»

Ute i den grÃ¥, regnstripete luften gled Rakels ansikt forbi. Med lÃ¸ftet hode hadde Rakel knelt pÃ¥ stuegulvet i kveld og bedt hÃ¸it i kretsen av vennene. Det var da, hun hadde gÃ¥tt ...

Â«Hun er blitt omvendt.Â» â€” Â«SÃ¥ er hun ikke kommet uskadt fra det allikevel da?Â» â€” Â«Det er som Ã©n tar det.Â» â€”

Han tidde litt; sa: Â«Jeg trodde ikke her var sÃ¥ meget av denslags, her i byen lenger?Â»

Fort sÃ¥ hun op pÃ¥ den magre mannsprofilen. En svip av forakt dirret gjennem henne. Â«Er her stort annet, da?Â» â€” Â«Sier De det?Â» â€” Â«De skulde vel vite det, De, som gÃ¥r til de syke. Men kanskje ser De mest til fint folk.Â» â€” Â«Ã…nei, da! Men en kan jo ikke regne med mennesker som lider; som skal dÃ¸. Det er en vanskelig affÃ¦re! Blandt friske folk er her da ikke mange hengehoder, frÃ¸ken Hustad?Â» â€” Â«Friske er de. Hengehoder kan en vel ikke kalle dem? For arbeide gjÃ¸r de, bÃ¥de iblandt unge og gamle. De er iherdige for sitt.Â» â€” Â«Ja. Vi andre er passive; det har alltid vÃ¦rt frigjorte folks feil ...Â» Han sa det som til sig selv; sÃ¥ hÃ¸inet han rÃ¸sten: Â«Drives her virkelig sÃ¥ meget religiÃ¸s propaganda, hva?Â» â€” Â«Jeg vet da ikke av stort annet! Folk, som ikke bryr sig om det, som ikke hÃ¸rer himmerike til! Ja, de kan da diskutere et eneste bibelsted i timesvis â€” det, som stÃ¥r i Ã¥penbaringen, betyr da mer for dem enn alt som skjer i verden og alt som stÃ¥r i avisene! Ingenting gjelder for dem uten det, som hÃ¸rer gudsriket til. Slik er familiene flest, dÃ©r jeg vanker.Â» â€”

Han stanste op; litt foran ham blev hun ogsÃ¥ stÃ¥ende. Han knep Ã¸inene sammen og sÃ¥ pÃ¥ henne.

Â«Dere unge er da optatt av andre ting, hva?Â» â€” Â«Vi byr til. Vi prÃ¸ver. Men de er ute efter oss. Det fins ikke mange smÃ¥hjem her i byen, hvor ikke Ã¨n av foreldrene eller begge vil ha oss inn i menighet, enten det er Â«VenneneÂ», eller baptister eller indremisjon eller armÃ©en eller hvad de kaller sig. Det er synd og nÃ¥de for allting, det â€” pÃ¥ den ene eller andre mÃ¥ten. En kunde gi sig over bare for Ã¥ fÃ¥ fred!Â» â€” Â«Jeg trodde folk flest hadde et sundere og friere syn, ogsÃ¥ i Deres ...Â»

Heftig brÃ¸t hun ham av:

Â«Jeg vet ikke, hvad folk flest har! Det er de vakte som arbeider for troen sin! Det er de vakte som agiterer! Og de ofrer, de â€” sÃ¥meget kan Ã©n si! SÃ¥lenge jeg har levd, har jeg sett det!Â»

Han stakk armen inn under hennes, et Ã¸ieblikk, trykket til omkring den med hÃ¥nden.

Â«De mÃ¥ ikke gÃ¥ og tulle Dem bort â€” i mismot og regnvÃ¦r, frÃ¸ken Hustad! De som er sÃ¥ ung og sÃ¥ ...Â» â€” Â«Jeg er ikke ung. Jeg har fylt tredve for lenge siden.Â»

Hun var tredve. Det hadde han ikke trodd. Han gikk over pÃ¥ andre siden veien.

Â«Det er skam Ã¥ si nytt for mig â€” det, De forteller. Ja â€” jeg har vel levd formeget mellem bÃ¸kene mine, i det siste.Â»

Hun nikket.

Â«Men â€” overflaten kruses jo alltid fra og til av slike bevegelser. Helst i nedgangstider. Efter verdenskrigen mÃ¥tte vi vel vÃ¦re forberedt pÃ¥ det. Det betyr likevel ikke sÃ¥ meget. Storparten av menneskene har fridd sig for overtro. Ta arbeiderbevegelsen â€” den er da temmelig fri for religiÃ¸st islett; og den har vokset sig mektig.Â»

Â«Den har ingen verre fiende enn de vakte! De, som vil, vi skal finne oss i alt, og bare vente pÃ¥ lÃ¸nnen, nÃ¥r vi ligger i graven! De holder oss nede dÃ©r vi er fÃ¸dt, de! For vi har ikke kunnskap til Ã¥ slÃ¥ oss igjennem!Â»

Han sÃ¥ ned pÃ¥ henne, smilte til det skjelve, hvite ansiktet.

Â«Det er ikke bare de enfoldige, som maser med det dÃ©r, frÃ¸ken HustadÂ» De hÃ¸iest begavete, de mest kunnskapsrike har spandert livet pÃ¥ udÃ¸delighetsproblemet. Tenk pÃ¥ menn som Spinoza, pÃ¥ Hegel og Schopenhauer, pÃ¥ Pascal og Voltaire â€” bare for Ã¥ nevne noen fÃ¥! Menn som satte hele sin Ã¥nd inn pÃ¥ Ã¥ fastslÃ¥ og Ã¥ benekte guds eksistens! Jeg har sgu ofte tenkt det â€” hadde de ikke klarlagt andre dunkle sider av livet â€” av homo sapiens â€” sÃ¥ ophever de hverandre sÃ¥pass grundig, at resultatet av dem vilde blitt bortimot null! Men â€” vi vil ikke forlike oss med livets korthet, det er knuten. Vi finner ikke rum for alt, som higer i oss, i dette lille spann av tid â€” ennÃ¥ har vi ikke funnet utvei til Ã¥ fylle det med de Ã¥ndelige krefter, som bor i oss. Vi vil ut over oss selv, vi krever utfoldelse og fortsettelse for alt, vi er redd skal dÃ¸ levende i oss med kroppen. Vi vil vare evig â€” og vi ser det, vi vil se!Â»

Han skjÃ¸v hatten op fra pannen.

Â«Det hendte mig noe engang. Jeg kommer til Ã¥ tenke pÃ¥ det, nÃ¥. Jeg hadde tatt langkikkerten min. Jeg vilde finne frem et ansikt mellem en flokk mennesker et godt stykke borte. Jeg siktet og siktet den inn, var ikke istand til Ã¥ se noe. SÃ¥ kom plutselig ansiktet hennes â€” tydelig sÃ¥ jeg det, like til smilehullet. Men sÃ¥ blev det vekk igjen. Da opdaget jeg at jeg hadde glemt Ã¥ ta kapslen av foran den ytre linsen pÃ¥ kikkerten! Men jeg hadde sett det, jeg vilde. Slik stÃ¥r vi og stirrer mot det usynlige, med en stengt kikkert. Og ser det, sinnet vÃ¥rt krever Ã¥ se. For jorden, mot jorden har kampen stÃ¥tt sÃ¥lenge mennesker har ferdedes pÃ¥ den. Og Â«gudÂ» er det usliteligste tema for leg som for lÃ¦rd, for han kan aldri bevises. Han lever i den menneskelige fantasi og lengsel, derfor er han kanskje sikret en evighet.Â»

Lenge kunde hun ikke fÃ¥ frem en lyd. Han gikk ved siden av henne og plistret sakte. Og hun syntes, hun hatet ham â€” for alle de fremmÃ©de ordene, han hadde brukt â€” for navnene, han hadde nevnt; som skulde hun kjenne dem, som skulde hun kunne forstÃ¥! Men mest for det, han hadde sagt om Gud. Tilslutt fikk hun presset frem:

Â«De tror ikke, Gud er til, da?Â»

Â«Vi to er til, frÃ¸ken Hustad. Kan det ikke vÃ¦re nok?Â»

Â«De tror det ikke?Â» holdt hun pÃ¥.

Â«Nei. Jeg tror det ikke.Â»

Hun klemte lebene sammen, knuget til om paraplyskaftet, stirret ut i halvmÃ¸rket. â€” Han skulde ikke vÃ¦re til? Han, som de bad til og sang for og rakte hendene imot og reiste kirker og hus for jorden over? Han, som de nevnte hele dagen og elsket og var redd for, og trÃ¸stet med og skremte med og ropte til i sin siste stund? Gud. Men det vilde vÃ¦re ... det vilde vÃ¦re ...

Â«Da var allting latte'lig, da! Da var hele menneskeheten latte'lig da,Â» brast det ut av henne.

Â«Ja, vi er latterlige. Vi er det ogsÃ¥ â€” og kanskje mest det. Den eneste, som ennÃ¥ aldri har vÃ¦rt diktator i verden, er fornuften, frÃ¸ken Hustad.Â»

Hun hÃ¸rte ikke pÃ¥ ham ... Hun hadde fornÃ¦rmet moren mange ganger for Guds skyld. For at hun kom med ham i tide og utide â€” for at hun gjorde ham til en sint mann, som blandet sig op i allting og hÃ¸rte pÃ¥ all smÃ¥sutringen til vennene og brukte riset sitt og gjorde slik forskjell pÃ¥ folk. Men â€” at han ikke var? At han ikke skulde vÃ¦re et steds langt bort, hÃ¸it oppe â€” sÃ¥ stor, at ingen kunde fatte det? SÃ¥ grusomt kunde vel ikke livet vÃ¦re, at alle, som hadde fÃ¥tt lÃ¦rdommen om ham og skrekken for ham og funderingene, helt fra de var smÃ¥, bare hadde kastet bort tiden og kraften pÃ¥ ingenting?

Â«Men â€” grÃ¥ter De, frÃ¸ken Hustad?Â» Han tok et langt steg og var tett ved siden av henne igjen.

Ã˜inene hans ynket henne; men han var mild og rolig og sikker pÃ¥ sitt ... Han ynket henne som Ã©n ynker et barn ... Â«De har lett for Ã¥ snakke!Â» Heftig strÃ¸k hun sig over Ã¸inene med den vÃ¥te vanten.

De skjelvende lebene i det vakre ansiktet ... Han la armen om livet hennes, bÃ¸ide sig inn under paraplyen, som svaiet over dem.

Â«Jeg mente ikke Ã¥ sÃ¥re Dem. Jeg vil ikke gjÃ¸re Dem vondt for alt i verden.Â»

De stod midt pÃ¥ den Ã¸de veien. Hun sÃ¥ op i det sterke mannsansiktet, sÃ¥ bort â€” blev med ett sÃ¥ trett, at hun vilde lukke Ã¸inene ...

Â«Jeg er sÃ¥ ute av mig om dagen. Bry Dem ikke om det,Â» hvisket hun.

Han slapp henne, rettet sig op; Ã¥keren hadde dypere skygge, der aksene lÃ¥ nedklemt i flaker under regnskyllet ...

Â«Hvis jeg kan gjÃ¸re noe for Dem, frÃ¸ken Hustad?Â»

Langsomt gikk hun videre; svarte ikke. Han prÃ¸vde lete sig inn mot det, som var skjedd i henne. Mintes de fÃ¥ gangene, han hadde truffet henne; husket best den dagen i vÃ¥res, hun hadde sittet foran ham og bedt for en annen. Da hun gikk og hadde fÃ¥tt en slags hjelp, hadde Ã¸inene hennes ennÃ¥ hatt samme uttrykk av ustillet tÃ¸rst ... Vi har ikke kunnskap til Ã¥ slÃ¥ oss igjennem, hadde hun nettop sagt ..

Â«HÃ¸r her, frÃ¸ken Hustad ... Ja, jeg har Â«lett for Ã¥ snakkeÂ». De har rett i det. Jeg â€” Jeg har hatt gode kÃ¥r, forsÃ¥vidt. Jeg har rÃ¥dd mitt eget liv â€” sÃ¥ noenlunde. Hvis â€” hvis det kunne vÃ¦re noen hjelp for Dem, vilde jeg gjerne â€” ja, lÃ¥ne Dem bÃ¸ker, naturligvis. Men, hvis De hadde lyst til det, kunde jeg lese med Dem ogsÃ¥, om kveldene for eksempel? Sprog eller hvad De vil â€” ting, De kunde ha nytte av. Saker som rÃ¸rer det, vi snakket om. Hvad De vil. Jeg har jo lange, ledige aftner.Â»

Blodet jagde gjennem hjertet â€” han bÃ¸d henne inn til sig og sitt! Han vilde hjelpe henne! Han vilde lÃ¦re henne ...

Han sÃ¥, at hun blev vek og varm i ansiktet; og han kjente sitt eget hjerte bulte. Han bÃ¸ide sig ned mot henne igjen. Da mÃ¸tte hun Ã¸inene hans. Et sekund senket de sig i hennes; fikk glansen ... Langsomt snudde hun sig vekk.

Â«De skal ha takk, doktor Vangensten. Men jeg er sÃ¥ sliten om kvelden. Fra imorgen av skal vi arbeide til Ã¥tte.Â»

Â«De vil ikke? Nei nei.Â»

Â«Jeg kan ikke.Â»

Hun hadde snudd. De gikk tilbake mot byen igjen.

Foran sin egen havegrind stanste han, og sa farvel og sa: Â«Husk, De har en venn i mig da, frÃ¸ken Hustad.Â»

Â«Takk.Â»

Men den vesle, vÃ¥te hÃ¥nden lÃ¥ som livlÃ¸s i hans. â€”

Hun kom til husdÃ¸ren. EnnÃ¥ var det lys bak stuevinduet. Hun drev forbi.

... Et Ã¸ieblikk hadde hun trodd ham. Et Ã¸ieblikk hadde hun tenkt, han vilde ofre for henne. Vilde hjelpe henne ut av uvitenheten, op dit Ã©n kan fÃ¥ klarhet. Hjelpe henne, sÃ¥ hun en dag kunne ta igjen med ham! Han, som hadde fÃ¥tt oplysningen pÃ¥ vuggen!

Da hadde hun sett Ã¸inene hans.

Han var ikke til Ã¥ tro pÃ¥. Ikke han heller. Han var av de andre.

Fru Olsen, som kom med penger av Â«et godt hjerteÂ». For Ã¥ lette sin egen samvittighet kom hun! â€” Olaus, som sa, han vilde Â«tenke pÃ¥ detÂ» nÃ¥r de bad om lÃ¸nnspÃ¥legg. Han tenkte ikke pÃ¥ det; alt blev som det hadde vÃ¦rt; han tenkte pÃ¥ sig selv. â€” Vangensten, som hadde Â«lange, ledige aftnerÂ» â€” var det hennes beste han vilde?

Han hadde ikke fulgt henne hjem engang! Hun var ikke av hans damer â€” han hadde stanset ved sin egen havegrind og latt henne gÃ¥!

Kari Hustad sa til datteren: Â«NÃ¥ har du sett Guds finger, ba'n. NÃ¥ har du fÃ¥tt se, Han husker pÃ¥ sine.Â»

En av de fÃ¸rste dagene i september hadde pengebrevet kommet fra Amerika â€” tyve daler med bud og hilsen fra den eldste sÃ¸nnen.

... Vi lever vel, HÃ¥ber du og Karen Anna det samme. Indlagt 20 â€” tyve â€” dollars til en liden opmuntring for min kjÃ¦re moder, om du ikke vil forsmÃ¥ ...

Sist i mÃ¥neden fikk de telegrammet fra UtvÃ¦r at Karis eneste bror â€” og den eneste gjenlevende pÃ¥ mannssiden av Vehaugslekten â€” hadde dÃ¸dd. Det var den ugifte datteren, Beret, som telegraferte. Hun bad Kari komme til jordferden, Ã¥tte dager idag.

Â«Ho vet ikke bedre, stakkar, enn at jeg e som en annen,Â» sa moren. Â«Det blir du som fÃ¥r reise, Karen Anna. VÃ¥rherre har sendt oss midler.Â»

Reise den lange veien til Ã¸ian nÃ¥ midt i sesongen â€” forlise arbeidsdager og fortjeneste â€” bruke op pengene, de sÃ¥ vel trengte her hjemme! Hun syntes, det var umulig.

Men i moren steg minner fra barndom og ungdom som pÃ¥ en stor vÃ¥g. Hun enste ikke, hvem som kom inn i stuen â€” for dem alle blev hun ved Ã¥ berette om Vehaug og livet dÃ©r â€” om bÃ¥tene, som drog pÃ¥ fiske â€” om broren, som nÃ¥ hadde vandret. TrÃ¥ere arbeidsmann bÃ¥de pÃ¥ land og sjÃ¸ hadde ikke levd pÃ¥ Ã¸ian; potet og hÃ¸i, alt som grodde mellem steinene, hadde han bÃ¥ret inn pÃ¥ ryggen siden han var smÃ¥gutt. Nye fiskeplasser hadde han funnet â€” garn kunde han knyte sÃ¥ hendig og rapt at han var navngjeten for det. â€” Og nÃ¥ levde ikke annet enn jenter efter ham: Oline, som var gift med Nils YtterbÃ¸, seks barn hadde hun sist jul, hun fikk kort ifra henne. Karoline, som hadde giftet sig med sÃ¸nnen pÃ¥ Nesset, to Ã¥r siden til november; og Beret, stakkar, som hadde mistet kjÃ¦resten pÃ¥ sjÃ¸en. Men Vehaugfolket kunde fÃ¸re slekten hjem igjen til Hellig-Olav â€” det lÃ¥ papirer efter han Ole, de lÃ¥ i leddiken i den grÃ¸nne kisten, dÃ©r de alltid hadde vÃ¦rt forvart, fra far til sÃ¸nn. DÃ©r kunde Karen Anna finne dem og lese om Ã¦tten, som sloknet med ham, som nÃ¥ skulde i jora.

Lavt, med skjelv av sinnsbevegelsen i rÃ¸sten, gikk morens ord over de bleke lebene. Ny rÃ¸st og nye ord, syntes datteren â€” ja, som hadde Ã©n langt inne bak den tunge pannen endelig fÃ¥tt mÃ¦le ... Og eftersom hun lyttet reiste dunkle minner sig i henne selv minner om vÃ¦rblÃ¥st bakke, om blank sjÃ¸ mellem solbakte skjÃ¦r â€” om rÃ¸de rognebÃ¦r, trÃ¦dd til perleband pÃ¥ trÃ¥d ... Kanskje var det dÃ©r hun hÃ¸rte hjemme? Kanskje satt slekten hennes og ventet pÃ¥ henne dÃ©r? PÃ¥ henne selv.

Da de blev alene, gikk hun bort til moren og strÃ¸k henne over hÃ¥ret: Â«Jeg fÃ¥r reise da, mor. Om du kan greie dig alene?Â» â€” Â«Han henter mig ikke, fÃ¸r jeg har fÃ¥tt hilsen fra Ã¸ian. Han vil velsigne den ferden din, ba'n.Â» â€”

Dagene fÃ¸r hun drog, syntes Karen Anna hun kom nÃ¦rmere moren enn noentid fÃ¸r. De snakket ikke om annet enn hjemmene der vest. Ingensteds var det sÃ¥ sopt og flidd, sÃ¥ lyst ute og inne. RoserÃ¸de og blÃ¥ og gule malte de husene sine, dÃ©r. Ingensteds blomstret lyngen og anget porsen som dÃ©r â€” finere ull fantes ikke enn pÃ¥ UtvÃ¦r-sauen; nydradd hyse i gryten, den smaken pÃ¥ tungen glemte ingen, som hadde kjent den. â€” Allting kom sÃ¥ innpÃ¥ â€” det strÃ¸k en ny luft mellem veggene i stuen. Glemte rÃ¸ster vilde frem ogsÃ¥: farens, morbrorens, ukjente skyldfolks og ukjente barns. â€”

Da Karen Anna satt pÃ¥ toget som kjÃ¸rte vestover, fÃ¸lte hun at hun var full av venting og glede â€” et fritt menneske, som skulde hjem. PÃ¥ barmen hadde hun en stor pengesum â€” foruten gaven fra broren de femti kronene, hun hadde tatt ut av banken. Hun vilde ikke komme pengelens til folket sitt â€” i graven kom hun likefullt, om andre skulde koste det!

Timevis satt hun og sÃ¥ ut av kupÃ©-vinduet â€” op efter lier og fjell, ut over dalene, de fÃ³r igjennem. Bjerkene stod gule, skrinne i lÃ¸vet; ospen var flammerÃ¸d, jordene lÃ¥ grÃ¸nne av hÃ¥gress eller bleke av halmstubber â€” hus, brunsvidd i tÃ¸mmeret av solen, tydde sig til hverandre pÃ¥ berghyller. I alle disse heimene gikk mennesker og slet med sitt ... Hadde sorger og gleder, de ogsÃ¥, grublet og tvilte og hÃ¥pet som en annen. Det letnet sÃ¥ rart Ã¥ tenke pÃ¥ det: livet vidde sig ut, det var folk i tusenvis pÃ¥ andre steder enn der, hun kom ifra!

Ansiktene pÃ¥ dem, hun skulde mÃ¸te, tonte frem ogsÃ¥. Somme husket hun, andre prÃ¸vde hun lete ut av tÃ¥kete minner. Med Beret og Karoline hadde hun lekt som barn; de hadde hatt hus borte i en bergklove, hatt fine krusbrott pÃ¥ bordet sitt, skjell og krabbeskall, hvite, glatte smÃ¥stein og blank tang. Beret hadde to lange, svarte fletter nedover ryggen. BÃ¥de hun og Karoline var brunÃ¸ide; Vehaugfolket var mÃ¸rke, alle. Farens slekt hadde vÃ¦rt rÃ¸dlett og lys; men av HustadÃ¦tten levde ikke andre igjen pÃ¥ Ã¸ian enn fasteren, Lisa. Om hun levde, da ... Hun hadde hatt sÃ¥ skarp en rÃ¸st â€” hun hadde vÃ¦rt redd fasteren, mintes hun.

Ja, her kom hun!

Reisen var lang. Tidlig om morgnen den andre dagen drog hun over fjorden med dampbÃ¥t. Da hun sÃ¥ igjen blÃ¥nene, som hvilte mellem de hÃ¸ie fjellveggene, bunnlÃ¸se og milde, sÃ¥ en kunde synke i dem og aldri tenke, dÃ©r fantes stein â€” sÃ¥ igjen sneen pÃ¥ tindene og den klare grÃ¸nnfarven pÃ¥ sjÃ¸en â€” da rÃ¸rte det sig sÃ¥ vemodig i henne, at hun vilde grÃ¥te. Her hadde hun reist den andre veien for fem og tyve Ã¥r siden, dengangen foreldrene drog Ã¸stover med henne og brÃ¸drene. Hun husket ikke stort annet enn skibsdekket â€” men enda var det, som hadde brisen fra saltsjÃ¸en ventet pÃ¥ henne alle disse Ã¥rene. â€”

I byen, de kom til, var hun nede pÃ¥ bryggene og forhÃ¸rte sig om bÃ¥tskyss utover â€” som moren hadde sagt, hun mÃ¥tte. Det blev til, hun skulde fÃ¥ fÃ¸lge en krabbebÃ¥t, som gikk til VÃ¥gen. Derfra blev det vel rÃ¥d med Ã¥ komme over til UtvÃ¦r, mente skipperen.

MotorskÃ¸iten hadde stort rum midtskibs til lasten; pÃ¥ akterdekket stod det vesle, hvite styrehuset; under det var maskinen. Forut ved den stutte masten satte hun kofferten sin. Og pÃ¥ kofferten satt hun selv den fÃ¸rste delen av turen. â€” Det var maksvÃ¦r, et lett skydekke pÃ¥ himlen, grÃ¥ fjord med svak dÃ¸nning. Hun frÃ¸s litt, enda hun hadde strikketrÃ¸ie under kÃ¥pen. Tom var hun ogsÃ¥ â€” det hadde ikke blitt annet enn kaffe til smÃ¸rebrÃ¸d-nisten dette siste dÃ¸gnet. Motoren dunket jevnt og trutt, bÃ¥ten duvet sÃ¥ langelig â€” hun smÃ¥frÃ¸s og trodde, hun skulde bli sjÃ¸syk; men da duppet hun av, gled helt ned pÃ¥ dekket og sovnet fast.

Med ett vÃ¥knet hun â€” motoren hadde stoppet. Var de fremme? HÃ¥ nei â€” skipperen smÃ¥lo â€” de var vel halvgjengen; men her i bukta skulde de ta inn is. NÃ¥ kunde hun Â«sjÃ¥ ti Ã¸ianÂ». Han pekte. Og hun sÃ¥ noe langt ute i synsranden: en rad med skoddeblÃ¥ skygger, sÃ¥vidt skilte de sig fra havet, lÃ¥ der og flÃ¸t i dis, lÃ¥ med stevnene op i luften som bÃ¥ter.

Â«Men er det land, da?Â» â€” Â«Det e Ã¸ian.Â» â€” Â«Men de svever!Â» Â«Det e hildringa. Lufta bygjer i slikt vÃªr.Â»

Hun stirret dit ut. Hildringa â€” det var et underlig ord. BÃ¥de skipperen og gutten som stelte motoren, hadde slik sang i rÃ¸sten; det var foreldrenes mÃ¥l. Men Karen Anna hÃ¸rte, det bare satt en atterklang igjen av det hos moren; som hun hadde mistet de fleste av ordene herifrÃ¥, ogsÃ¥. Slik gikk det landsjentene pÃ¥ fabrikken med, nÃ¥r de kom til byen ...

Ja, nÃ¥ sÃ¥ hun Ã¸ian da. Men det var moren som skulde stÃ¥tt her! Hun som kjente altsammen: nes og odder langs landet, fjorden og sjÃ¸fuglene â€” hun som var fÃ¸dt til det og revet vekk ifra det og aldri hadde glemt det i Â«det fremmedeÂ». Hun som visste, at slik svevde hjemtrakten hennes mellem hav og himmel â€” gjemt i dis, med roserÃ¸de og gule hus, med de pene stuene og det stolte folket, som var av kongeÃ¦tt ...

SkÃ¸iten lÃ¥ stille ved bryggen og tok inn is. TrillebÃ¸rene blev tÃ¸mt â€” langs efter en trerenne raslet smÃ¥isen ned i rummet midtskibs. Skipperen stod ved siden av Karen Anna. NÃ¥ var det ikke fisket, som livnÃ¦rte folk pÃ¥ Ã¸ian lenger, sa han, nÃ¥ var det fortjenesten pÃ¥ krabben, de flÃ¸t pÃ¥. Men sÃ¥ rar nÃ¦ringsveien var ikke krabbefangst heller, sÃ¥ det hadde gÃ¥tt tilatters med folket derute, siden fisken hadde blitt lunet og det var blitt Ã¸dt og dÃ¸dt pÃ¥ mange av de gamle fiskesta'ene.

Disse ordene blev ved Ã¥ verke i henne, mens de stevnet utover igjen. Hun fikk sitte i det vesle styrehuset hos mannen; derinne var det ikke Ã¸renslyd for motoren. Med lukkete Ã¸ine satt hun og tenkte: det er gÃ¥tt tilatters med folket pÃ¥ Ã¸ian. Men hun skuvet det vekk, hun vilde ikke tro det: pÃ¥ Ã¸ian var allting godt. PÃ¥ Ã¸ian skulde hun finne noe, hun hadde mistet.

I kveldingen kom de frem til VÃ¥gen; derfrÃ¥ fikk hun bÃ¥tskyss over til UtvÃ¦r.

170

â€” â€” â€”

I tre dÃ¸gn blev hun pÃ¥ Vehaug hos Beret. Fredag kveld kom hun dit, lÃ¸rdag var gravferden â€” mandag hadde hun tenkt Ã¥ reise hjem, men da blev det storstorm og bÃ¥t kunde ikke legge til. Havet valt med digre vannberg, ned efter rutene pÃ¥ huset silte vÃ¦ten; hun, som var fremmed, mente det regnet; men det var sjÃ¸drevet, som stod mange meter inn over Ã¸ia. Hun mÃ¥tte gi sig til ennÃ¥ et dÃ¸gn hos folket sitt.

Den kvelden, hun steg i land mellem oljetÃ¸nnene pÃ¥ bryggen og med kofferten i hÃ¥nden fant frem til Vehaug, var hun sÃ¥ forkommen av tretthet, at allting hendte som i halvdrÃ¸m â€” mÃ¸tet med Beret og Karoline ute pÃ¥ berget foran det lave huset ogsÃ¥. Men sÃ¥lenge hun stanste pÃ¥ UtvÃ¦r var det, som blev hun aldri helt vÃ¥ken. â€”

Jordferdsdagen landet en full-lastet skÃ¸ite ved bryggen; det var Oline og Nils YtterbÃ¸ med alle seks barna, og folk fra de andre Ã¸iene, som vilde vise Ole Hustad den siste Ã¦re. Langsomt kom de ruslende op den veltrÃ¥kkete stien til Vehaug og hÃ¥ndtokes med alle. JasÃ¥, det var Karen Anna â€” ja, hun fikk vÃ¦re velkommen til UtvÃ¦r. Kari var for gammel til langreis, ja det var vel sÃ¥, det ...

Da de hadde spist, bar mannfolkene kisten ut fra lÃ¥ven og inn i stuen. Tre tomme fiskekasser blev satt pÃ¥ kant midt pÃ¥ gulvet; Beret dekket kassene med et laken, og den hvitmalte kisten blev satt pÃ¥ plass. De to gifte dÃ¸trene bar frem hver sin krans av kulÃ¸rte papirroser, og la dem pÃ¥ lÃ¥kket. Og Karen Anna hentet myrtekorset, hun og moren hadde bundet; alle sÃ¥ pÃ¥ det og berÃ¸mte det. Â«Det e vindusmyrt, meine i,Â» sa Beret, bÃ¸ide sig og luktet pÃ¥ det og fikk tÃ¥rer i de mÃ¸rke Ã¸inene.

Kisten hadde stÃ¥tt pÃ¥ lÃ¥ven ...

Ved sekstiden om morgnen hadde Beret vÃ¦rt inne hos sÃ¸skenbarnet med kaffe pÃ¥ sengen. Hun var blitt sittende pÃ¥ sengfjelen hos henne, mens hun drakk den svarte kaffen. Det magre, slitne ansiktet var bitt av sol og vÃ¦r; i det svarte hÃ¥ret, som var strÃ¸ket stramt bakover mot fletteknuten i nakken, synte det sig alt en og annen sÃ¸lvtrÃ¥d. Men de var jevngamle, hun og Karen Anna ... Og Beret hadde fortalt om den dÃ¸de:

I de tre siste Ã¥rene hadde han vÃ¦rt sengfast. En tid hadde han ligget og bÃ¸tt garn; pÃ¥ slutten hadde han vÃ¦rt for lÃ¥k til det, ogsÃ¥. Men i hÃ¸st som var, hadde han vÃ¦rt ute en tur; det var et spir: sÃ¥ ussel han var, sÃ¥ hadde han villet til lÃ¸a. Beret hadde mest bÃ¥ret ham frem til lÃ¸ekloppen; han hadde hÃ¸rt hÃ¸iet var fint; han vilde se hÃ¸iet. Og da han kom til kloppen, hadde han lagt sig pÃ¥ fire og krÃ¸pet op og inn pÃ¥ lÃ¸egulvet. Der hadde han ligget bÃ¥de vel og lenge og glant. SÃ¥ hadde han sagt: Farvel herinne, no kjÃ¦m i ikje hit meir.

Â«Men han far kom dÃ¥ dit eingong tel. Ka han sÃ¥g dÃ¥, det veit ingen uten VÃ¥rherre, Karen Anna.Â»

Karen Anna hadde spurt, Ã¥ssen Beret hadde greid Ã¥ stelle faren og gÃ¥rden og kua alene alle disse Ã¥rene? Â«Du veit, i e utsleten,Â» hadde hun svart, â€” Men hvad de hadde levd av? â€” Â«Me he ein sver butikksgjeld.Â» â€”

NÃ¥ stod kisten midt pÃ¥ det enerstrÃ¸dde gulvet i den lave, lyse stuen. Nye folk kom ruslende, tilslutt var de over tredve med barn og voksne. SvigersÃ¸nnene leste ut av bibelen og sang hver sin stund. Solen skinte inn gjennem de smÃ¥ rutene. DÃ¸trene grÃ¥t, da de bar ut kisten, Beret grÃ¥t hÃ¸iest. Og Karoline sa til Karen Anna: Â«No he slekta levd her pÃ¥ Vehaug i fire ledd, i hundre og femti Ã¥r he slekta slitt her. No e slekta vekke.Â»

Nede pÃ¥ den smale plankebryggen satte de kisten fra sig, og mens hvite skyer drog over himlen, og solen brÃ¸t frem og kom bort igjen, sang alle samstemmig en salme. SÃ¥ tok de kisten ombord i motorskÃ¸iten. Karoline fulgte, med brystbarnet i armen; efter henne fler kvinner, som vilde med til KirkeÃ¸ia og se til gravene sine. Sist gikk resten av mennene ombord; de hadde spader med sig til Ã¥ grave graven. â€” Beret la sig frem over en av de tomme oljetÃ¸nnene og hulket; sÃ¥ reiste hun hodet og ropte til dem i bÃ¥ten, at kransene og korset fikk de huske Ã¥ ta med sig hjem igjen, sÃ¥ de kunde bli lagt pÃ¥ graven, nÃ¥r presten kom for Ã¥ jordfeste han far. â€” Hun og Karen Anna og Oline, som var svanger med det syvende barnet, skulde bli hjemme pÃ¥ Vehaug og stelle istand mat til jordferdsfolket, nÃ¥r de kom tilbake.

FÃ¸r ved femtiden kunde de ikke vente dem; men de hadde nok Ã¥ styre med. Det skulde vÃ¦re fiskeball og kjÃ¸ttkaker til mÃ¥let, Karen Anna stod ved siden av Oline ved benken foran kjÃ¸kkenvinduet og skrapte hyse; Oline finskrapte det seige fiskeskinnet sÃ¥ det var et syn ... Beret gikk til og fra. Da en stund hadde gÃ¥tt, snakket sÃ¸strene sig imellem om sitt; de hadde spurt gjesten ut om ett og annet, fÃ¸lt pÃ¥ tÃ¸iet i den nye, svarte blusen hennes og forhÃ¸rt sig om prisen; villet ha rede pÃ¥ vÃ¦rlaget dÃ©r hun kom ifra; siden blev det mest som var hun ikke, syntes Karen Anna; rar og nummen stod hun og strevde med arbeidet og hÃ¸rte taus pÃ¥ praten deres. Hun forstod at Beret skulde flytte til Oline, nÃ¥r allting var over. Vehaug skulde selges; de nevnte folk, de hadde som en tanke pÃ¥ vilde kjÃ¸pe gÃ¥rden. Og de regnet pÃ¥ summen, det kunde bli. FÃ¸rst skulde gjelden hos handelsmannen betales; sÃ¥ blev det Ã¥ dele det, som var igjen. Om det blev noe, da. Kommoden i kammerset fikk Karoline fÃ¥. Kisten skulde Oline ha, hun, som eldst var ...

I leddiken i kisten ligger slekten, tenkte Karen Anna. Et papir. Et gammelt papir ...

Oline undret, om det blev sÃ¥pass kontanter at hun kunne rÃ¥ sig en kÃ¥pe til vinteren?

LavmÃ¦lt og syngende snakket de om sitt. NÃ¥r hun sÃ¥ op, var ansiktene deres som fÃ¸r â€” stille og magre og alvorlige. â€” Oline bar ut fiskeavfallet. Hun satte trauet foran sig pÃ¥ maven som pÃ¥ et brett. â€”

Om kvelden var mange samlet i stuen. Der var fÃ¥ stoler; en benk blev bÃ¥ret inn fra kjÃ¸kkenet; dÃ©r satt de seks YtterbÃ¸ungene pÃ¥ rad bortved veggen. Den minste sov med hodet i fanget hos en av sÃ¸strene. En av grannekonene spilte pÃ¥ guitar og kvinnene sang til; mennene smÃ¥pratet sig imellem og rÃ¸kte pipe. Karoline hadde spebarnet i kneet; nÃ¥r det tok pÃ¥ Ã¥ sutre, Ã¥pnet hun kjolelivet og gav det bryst.

Det var ingen herinne som snudde pÃ¥ hodet for om Karoline tok frem brystet sitt. SÃ¥ langt var det imellem en mor og en annen ... Karen Anna fikk tak i den vesle hÃ¥nden, barnet kavet med, mens det lÃ¥ inntil og drakk. Lavt fortalte Karoline henne, at barna fikk su i Ã¥revis her pÃ¥ Ã¸ian, sÃ¥lenge det var noe Ã¥ fÃ¥ da, sÃ¥lenge til Ã©n fikk en ny Ã¥ bÃ¦re frem. Siden smakte ungene knapt melkedrÃ¥pen; det som blev av melk for dem som hadde ku, blev sendt og solgt til meieriet for kontanter. SÃ¥ siden blev det bare kaffe for ungene med. â€”

To av Olines barn lÃ¥ i sengen hos Karen Anna om natten. Det stod slik varme av de smÃ¥ kroppene; sommetider sparket de henne, andre ganger klynket de i sÃ¸vnen. Den ene var mÃ¸rk, den andre lyshÃ¥ret. De hadde slike voksne alvorlige fjes mens de sov, ogsÃ¥.

SÃ¸ndag morgen reiste hun med YtterbÃ¸'s og resten av ferdefolket til en av de andre Ã¸iene. Nils gikk selv rundt med henne og viste frem det nye bruket sitt. Hus og uthus hadde han bygd, alene, for to Ã¥r siden; ja, grunnmuren hadde han satt bort pÃ¥ akkort, da. Naust hadde det ikke blitt utvei til ennÃ¥, bÃ¥ten lÃ¥ ophvelvd i fjÃ¦ren; men det skulde da bli. Det var fem mÃ¥l jord til gÃ¥rden, mest ener og lyng og smÃ¥bjerk; men det skulde da bli jordvei. Og potetland hadde de; her var torvmyr ogsÃ¥; her var gildt.

Oppe pÃ¥ berget, som helte slakt og slett ned mot bukten foran huset, blev hun og mannen stÃ¥ende og se ut over storsjÃ¸en.

Â«Han kjÃ¦m frÃ¥ vest, no fÃ¦r me styggevÃªr,Â» sa han.

Hun stirret pÃ¥ den blanke sjÃ¸en, som bÃ¥ret inn mot fjellet i lange, tunge dÃ¸nninger og bruste og brast; langs efter bukten laget den en hvit skumstripe; og en ny og en ny ... Hun spurte Nils, hvorpass han kunne tjene om Ã¥ret, herute? Ã…, ifjor hadde det blitt trehundre kroner og vel sÃ¥ det. â€” Â«Tre hundre kroner?Â» â€” hun snudde sig og sÃ¥ pÃ¥ mannen, som stod sÃ¥ trygg pÃ¥ berget sitt, med de rolige Ã¸inene under nesten hvite bryn. Â«Da har du en veldig butikksgjeld da, Nils?Â» â€” Nei, svarte han. Slikt som fisk og potet og torv slapp han kjÃ¸pe. â€” Â«Men kjÃ¸tt da?Â» â€” Â«KjÃ¸tt?Â» han smilte. Â«Me Ã©t dÃ¥ ikje kjÃ¸tt, veit du.Â» Og litt efter sa han, at i gode Ã¥r hadde han tjent optil syv hundre kroner. Ja â€” hadde han sÃ¥sant hatt ti kroner uken i kontanter, skulde han klare sig storveis, da vilde han regne sig for rik. LÃ¥net, han hadde fÃ¥tt Ã¥ bygge for, det hadde kommunen skaffet ham â€” sytti kroner betalte han av pÃ¥ lÃ¥net. Tyve kroner hadde han i skatt. Â«Men i kan dÃ¥ fÃ¥ eit stort varp ein dag, veit du!Â» Og han sÃ¥ ut over smÃ¥skogen og enerbuskene og sa: Â«NÃ¦r me fÃ¦r jora istand, ska du fe sjÃ¥!Â»

Hjertet hennes slo hardt og vondt. Med en hel femtikroneseddel pÃ¥ barmen stod hun her.

Â«Kan du fÃ¸lge mig til butikken, Nils?Â» â€” En av ungene kunde fÃ¸lge henne â€” men det var da sÃ¸ndagen, mintes hun ikke det? â€” Â«Jeg kommer inn lel, nÃ¥r jeg vil handle.Â» â€” Ja, dersom han Peder var hjemme ... Hun kunde prÃ¸ve. â€”

En av smÃ¥jentene blev med henne og viste vei over Ã¸ia. Vesle-Marit gikk barfÃ¸tt, sprang sÃ¥ lett i den lappete stakken; men det var knapt ord Ã¥ fÃ¥ av henne. Da og da kom et vindstÃ¸t, bjerkene bÃ¸ide sig i det, gule blad seilte ut over myr og berg. Straks veien bar opover, sÃ¥ de sjÃ¸en â€” streng og grÃ¥ sÃ¥ langt Ã¸iet rakk. â€”

Karen Anna fikk handle, sÃ¸ndag eller ikke. PÃ¥ nonsbordet pÃ¥ YtterbÃ¸ var det ost og finbrÃ¸d, stabburspÃ¸lse og dÃ¥semat, hvitt sukker og sÃ¸tepler. Alle barna hadde fÃ¥tt sjokolade og drops,

Â«Det e verre enn julekvelden,Â» sa Oline. Â«No he me storfremmen, bÃ¥'n.Â» Men de mÃ¸rke Ã¸inene hennes slapp ikke alvoret. Karen Anna sÃ¥, hun var lik moren: det samme krusete hÃ¥ret, den samme lave, sterke pannen; men om munnen hadde Oline et annet drag; engang hadde hun smilt og ledd, det var til Ã¥ se ennÃ¥ ...

Mens de stod i det umalte kjÃ¸kkenet og vasket op efter mÃ¥let, sa hun til henne:

Â«Han er svÃ¦r til Ã¥ rÃ¸ke, han Nils, Oline.Â» â€” Â«Han kjÃ¸per ein tobakks-eske om uka, til sÃ¸tti Ã¸re, han kjÃ¸per dÃ¥ ikje meir!Â» â€” Â«Hvad kjÃ¸per du dig, da?Â» â€” Â«I? Hjelpe meg, i e dÃ¥ ikje mannfolk, lel!Â» Â«Du unner'n tobakken, da?Â» â€” Â«Ja dÃ¥, i unne han Nils tobakken lel! I e dÃ¥ ikje nokken heidning! I unne han alt, so' godt e!Â»

Hun stod med koppetuen i hÃ¥nden, da hun sa det; skjÃ¸rtet stompet op foran fÃ¸ttene i de tunge stÃ¸vlene, ansiktet var skjollet og skjemt; men enda gled det noe vakkert og ungt over den fattige, svangre skikkelsen; som brÃ¸t et lys uforvarende ut av gjemslet ...

Da mannen ut pÃ¥ eftermiddagen satte Karen Anna over til UtvÃ¦r, brukte han sjekten. Hun satt i atterstevnen og sÃ¥ pÃ¥ det stille ansiktet hans, mens han rodde i seige tak op og ned de lange dÃ¸nningene. Han eide Ã©n, som Â«unte ham altÂ» ... En, som gikk tung med det syvende barnet, som hadde glemt Ã¥ le; men som enda hadde rÃ¥d Ã¥ elske ... Hun prÃ¸vde tenke sig i Olines sted: GÃ¥ i arbeid fra morgen til kveld i de tre uferdige rummene; klÃ¦lÃ¸s selv, med halvnakne unger omkring sig. VÃ¦re med Ã¥ plukke stein ut av jora, vÃ¦re med Ã¥ skjÃ¦re torv. BÃ¦re inn vann; vaske og skylle ute. Slite for mann og barn, bli tidlig krÃ¸ket og tidlig gammel, ikke se annet for sig enn mer kav. Og enda ha en varme inni sig ...

Nei. Det var sÃ¥ umulig! En mÃ¥tte ha levd all sin tid lengst ute mot havet for Ã¥ bli slik! En mÃ¥tte ingenting vite og ingenting annet ha sett for Ã¥ finne sig i slikt! Det var ikke menneskelig. Eller ogsÃ¥ var det for menneskelig, da! Hun bÃ¸ide sig brÃ¥tt frem og sa:

Â«Du har vÃ¦rt heldig med kjerring, du Nils!Â» â€” Â«Meine du det? Ho e vel som kvinnfolk fleist. Og du gjeng ugift, du?Â» â€” Â«Ja, fÃ¸r skal jeg dÃ¸ ugift, enn jeg vil slite som Oline!Â» â€” Â«JasÃ¥? Du kan ikje fÃ¥ nokken du, dÃ¥?Â»

Det skar et kvast glimt mot henne fra de lyse Ã¸inene.

Â«Du tror ikke det?Â» â€” Â«Hell' du slekte kanhende pÃ¥ mor di. Ho Lisa sei, ho Kari vilde ikje ha han Reinert, dÃ¥ ho vÃ¦l hadde fÃ¥tt'n. Ho va fin Ã¥ sjÃ¥ pÃ¥, ho so' du. Berre Ã¥ leve ugift, enn gÃ¥ sta og gjÃ¦re ulÃ¸kke pÃ¥ ein heil kar â€” i heldt med deg i det.Â»

Hun kjente, hun blev brennhet i ansiktet, og hun bÃ¸ide det inn mot hÃ¥nden. â€”

Mandag kom stormen ifra vest. Hun satt bakom glasset og sÃ¥ pÃ¥ drÃ¥pene, som silte ned efter det; hun prÃ¸vde skille berg og sjÃ¸. VÃ¦ret vilde ikke gi sig; det blev heller verre. Beret heklet pÃ¥ rute til sengteppe med hvitt garn; nÃ¥r hun tidde, trengte smÃ¥ sukk sig frem mellem de sammenklemte lebene. Stol og bord, krÃ¥skap og ovn stod som kuet i stormulet; den rene, lysmalte, Ã¸de stuen lydde bare pÃ¥ stormen ...

Karen Anna spurte sÃ¸skenbarnet, om hun aldri lengtes vekk? â€” Â«Men kjere folk, i e dÃ¥ heime!Â» Beret smilte plutselig. â€” Â«Kanskje du kunde fÃ¥ det bedre pÃ¥ en annen plass, Beret?Â» â€” Â«Berre? I hÃ¸yre dÃ¥ ikje anna, enn at smÃ¥folk gjeng arbe'slaus, kor det e! Det e vel VÃ¥rherres vilje. Det nÃ¸tte ikje Ã¥ sette seg op imot Han, mÃ¥rr!Â»

Karen Anna tidde. Herute kom Ã©n ingen vei; herute nyttet det ikke Ã¥ snakke ...

Akkurat da de skulde sette sig tilbords og spise fiskeball, tok det i klinken pÃ¥ kjÃ¸kkendÃ¸ren.

Men var det folk ute i dette vÃ¦ret?

En liten, bÃ¸id kvinne, vÃ¥t som en krÃ¥ke, kom tuslende over dÃ¸rstokken.

Â«Men i meine, det e du, so' e ute og gjeng i styggevÃªret, Lisa Hustad! Enn kor blaut du e!Â»

Den gamle satte kjeppen fra sig innved dÃ¸karmen,hÃ¥ndskygget og sÃ¥ med smÃ¥, blakke Ã¸ine fra den ene til den andre.

Â«I he spurt, dotter has Reinert he komme' tel jordferda has Ole,Â» sa hun, hÃ¸it og med merkelig sterk rÃ¸st.

Det var fasteren. Da Karen Anna holdt den kalde, vÃ¥te hÃ¥nden i sin, speidet hun inn i det gamle ansiktet efter likhet med faren. Men det var som grodd igjen av rynker og furer; den tannlÃ¸se munnen lÃ¥ innsjunken; Ã¸inene hadde en dÃ¸d tinn-farve. Hun mÃ¥tte vÃ¦re over Ã¥tti, fasteren ...

Siden, da Lisa hadde fÃ¥tt av sig hodetÃ¸rklÃ¦et og satt tilbords med dem i tÃ¸rre klÃ¦r, Beret hadde flidd henne, kjentes brordatteren ved det strie hÃ¥ret, som enda hadde rÃ¸dlig lÃ©t mellem sÃ¸lvstrimene.

I stormen hadde det gamle stÃ¸vet gÃ¥tt innpÃ¥ milen fra stuen sin vest pÃ¥ Ã¸ia.

Da hun hadde spist og bedt fra bordet, tok hun frem en stutt, svartbrun krittpipe, fant en papirtutt med tobakk i lommen pÃ¥ understakken, og lot Beret tende for sig. Hun sudde og drog for Ã¥ fÃ¥ liv i den fuktige tobakken; kinnene blev vekk pÃ¥ henne som pÃ¥ en dÃ¸dning.

Â«Du lyt sÃ¦tte deg hit, ba'n, so i kan hÃ¸yre, ka du sei,Â» bad hun. Og nÃ¥ tok hun pÃ¥ Ã¥ spÃ¸rre. Hun vilde ha greie pÃ¥ brÃ¸drene til Karen Anna. Vilde vite, hvad Kari drev med. Da hun fikk hÃ¸re, brorkonen var syk og ufÃ¸r, dirret det til i alle rynkene, de rÃ¸dkantete Ã¸inene klippet fort â€” hun nikket to-tre ganger, snudde hodet og spyttet.

Â«Ho Kari he mÃ¥tte gje seg no, dÃ¥? Jaja. I gjekk no korsom va fram idag au, i, Beret mÃ¥rr.Â» Og hun spurte, om brorkonen var kommen pÃ¥ kommunen nÃ¥, da? â€” Â«Jeg har arbeid,Â» â€” ropte Karen Anna. â€” Stod ikke pÃ¥ for den, som hadde barn til Ã¥ forsÃ¸rge sig! En annen fikk ta imot, hvor det kom ifra. Og hvormeget kunde Karen Anna tjene til mor si om Ã¥ret? â€” Det kunde bli en ni hundre eller tusen kroner; ja sÃ¥ omtrent da.

Beret slapp heklingen og slo ihop hendene.

Â«Ho-i!Â» Den gamle stirret. Â«Ho-i!Â» Men sÃ¥ vilde hun vite, hvad fisken kostet der Karen Anna kom ifra? Om de hadde melk? Og hvad hun drev med? Â«So du e skreddar, du? Ja, i ser dÃ¥, du e fin i kle-veien.Â»

Frem og tilbake gikk praten; den sÃ¸te tobakkslukten fylte stuen.

Beret bÃ¸d den gamle bli natten over pÃ¥ Vehaug. Nei, nÃ¥ hadde hun utrettet Ã¦rendet sitt, nÃ¥ hadde hun fÃ¥tt sett datter hans Reinert, nÃ¥ vilde hun ha att klÃ¦rne sine, nÃ¥ vilde hun hjem.

Â«Men i jÃ¸sse namn, Lisa! Du fÃ¦r han imot no!Â» â€” Â«Han he spakna, mÃ¥rr. I kjenne det i skrotten, i kjenne, han he spakna. I rusle og gjeng, i kjÃ¦m dÃ¥ heim denna gÃ¥ngen, au.Â»

Men hun skulde ha sig et glass, fÃ¸r hun gikk. Beret hadde igjen en slant av vinen, hun la ifjor; det var nype- og gulerotvin, Lisa fikk da smake pÃ¥ brygget hennes.

Den gamle tÃ¸mte glasset i ett drag. StrÃ¸k sig med hÃ¥ndbaken over munnen og nikket: Â«Han va sterk og go', vinen din. Sterk og go'!Â»

Og det ulmet et slags liv frem i de blakke Ã¸inene; hun festet dem pÃ¥ Karen Anna: Â«Far din kunde ha levd pÃ¥ Ã¸ian all sin dag. Hadde han assurert. Men han fekk ikje assurere skuta. Ho sa, VÃ¥rherre hadde skuta i si verje. Ja, so tok han heile bÃ¥ten, dÃ¥. Og dÃ©r satt han Reinert og va skutelaus. Og dermed strauk han ifrÃ¥ Ã¸ian. DÃ¥ bar ho seg, dÃ¥, men dÃ¥ va det for seint Ã¥ vere Kari, dÃ¥. For dÃ¥ hadde han Reinert vorte likegla. Og sia blei han lende-lam, he i spurt. Men no e ho hjelpelaus sjÃ¸l, ja; for straffa kjÃ¦m â€” ho kjÃ¦m til den, so' heite Kari, au.Â»

Â«Mor har slitt for ham og for oss, sÃ¥lenge hun var god for!Â» ropte Karen Anna.

Â«Ja dÃ¥, stakkar, ja dÃ¥! Ho va vel ikje ringere. Ho vilde ikje pÃ¥ kassa. Og han Reinert la ho i grava; i veit det, i veit, mÃ¥rr!Â» â€”

SÃ¸skenbarna stod utenfor bislaget og sÃ¥ det gamle kvinnfolket stavre sig frem mot vinden ut efter berget.

Â«Ho kjÃ¦m no vel aldri te nokka pÃ¥ denna turen?Â» undret Beret. â€” Â«Jeg er likegla!Â» â€” Â«Ho hata mor di, men du ska' ikje vÃ¸re, Karen Anna. Gamle jenter vert biske. Ho Lisa he aldri vore borti mann, â€” ho he ikje eingong hatt ein, som blei[1]. Det va Reinert for altsammen, det. Ho va et leiels mot mor di, so lengje dei budde her.Â» â€” Â«Det har mor aldri sagt.Â» â€” Â«Nei. Ho Kari va ein kristen.Â»

Hjem â€” komme sig hjem! Brystet lÃ¸ftet sig pÃ¥ Karen Anna i en vÃ©, hun knapt kunde bÃ¦re.

Â«Tror du bÃ¥ten kommer inntil imorgen, Beret?Â» â€” Â«Han he gÃ¥tt meir nordlig â€” i trur, han legg seg tel natta. DÃ¥ kjÃ¦m skÃ¸ita has Andreas etter tomtÃ¸nna â€” dÃ¥ fÃ¦r du skyss. E du lei UtvÃ¦r, no?Â»

Â«Jeg er ikke herfra,Â» svarte hun. â€”

Ti kroner la hun i kommoden pÃ¥ Vehaug, fÃ¸r hun reiste. Tyve hadde Oline fÃ¥tt. Konvolutten pÃ¥ barmen var borte. Men det var det samme, bare hun selv kom vekk ifra Ã¸ian.

[1] blei = druknet.

Speilglassruter. Drakter og kjoler â€” skotÃ¸i og strÃ¸mper. Folk i gaten, fullt med velklÃ¦dde folk. HÃ¸ie hus med gardiner og blomster i vinduene ..

Hun var i byen igjen. Langsomt gikk hun opover mot hjemmet, skiftet kofferten over i den andre hÃ¥nden, blev ikke trett av Ã¥ se. PÃ¥ toppen av Ramstadbakken lyste det i murene pÃ¥ fabrikken. Syv dager hadde hun vÃ¦rt borte; syv dÃ¸gn. Det var vel heller en levetid! â€”

Moren satt alene i stuen, da hun kom. Solen stod skrÃ¥ inn gjennem rutene; pÃ¥ bordet lÃ¥ bibelen opslÃ¥tt, med brillene Ã¥pne over bladet. Hun stanste pÃ¥ dÃ¸rstokken. Â«Mor'n, mor.Â»

Kari Hustad reiste hodet; den lange overleben skalv til. Â«SÃ¥ du har kommet? Jeg har hatt som en vent pÃ¥ dig sia igÃ¥r.Â» â€”

Hun stilte fra sig kofferten, gikk bort og gav moren hÃ¥nden og satte sig pÃ¥ stolen midt imot henne. Â«Det blev storm. Jeg kunde ikke fÃ¥ bÃ¥t over om mandagen. Du har greid dig, da, imens jeg var borte?Â»

Kari svarte ikke. En dyp glÃ¸d fylte de mÃ¸rke Ã¸inene, mens hun sÃ¥ pÃ¥ datteren. Stille sa hun: Â«Og nÃ¥ har du vÃ¦rt pÃ¥ Ã¸ian, ba'n.Â»

Karen Anna snudde ansiktet bort.

Â«Og nÃ¥ har du fulgt han Ole til graven?Â»

Nei, det hadde hun ikke. Hun gjorde mer nytte for sig med Ã¥ bli pÃ¥ Vehaug og hjelpe Beret. Og hun fikk mÃ¦le for sig og fortalte om jordferds-dagen â€” om kisten som stod midt pÃ¥ gulvet i stuen; om myrtekorset, som alle hadde syntes var pent; om salmesangen pÃ¥ bryggen. Og om mÃ¥ltidet, de hadde laget istand til ferdefolket â€” om guitarspillet om kvelden â€” om de store barna og om Karolines, som fikk bryst.

FrembÃ¸id, med Ã¸inene i datterens, lyttet Kari pÃ¥ hvert ord, skiftet ikke stilling, rÃ¸rte sig ikke.

SÃ¥ reiste Karen Anna sig, tok av sig yttertÃ¸iet og hang det bort.

Â«Og de lever vel, alle?Â»

Hun blev stÃ¥ende med halstÃ¸rklÃ¦et i hÃ¥nden.

Â«Jentene lever vel?Â»

Da gikk hun til plassen ved bordet igjen, la den ene hÃ¥nden pÃ¥ morens kne: Â«De er sÃ¥ fattige, mor! De er sÃ¥ fattige, at de har da snaut klÃ¦r! Det er gÃ¥tt tilatters med altsammen!Â»

Â«Fattige? Ka skulde vi ellers vÃ¦re? Da krigen raste, blev han Ole fri hypoteken pÃ¥ gÃ¥rden, skrev ho Beret.Â» â€” Â«Det er lenge siden det, mor! NÃ¥ fins det knapt fortjeneste pÃ¥ Ã¸ian! Blir det hundre kroner pÃ¥ hver efter bror din, blir det det meste! Beret skal flytte til Oline.Â» â€” Â«SÃ¥ fÃ¥r ho hjelp.Â» â€” Â«SÃ¥ blir det en munn til pÃ¥ YtterbÃ¸! De er Ã¥tte ifra fÃ¸r, og snart er de ni!Â» â€” Â«Det blir arbeidshjelp med tia.Â» â€” Â«Men barna da, mor! Som skal gÃ¥ og ikke fÃ¥ vite av annet enn elendighet!Â»

Kari Hustad rettet ryggen, kom unda datterens ansikt.

Â«Elendighet? Du har fÃ¥tt synet forderva du, stakkar. De fÃ¥r bli pÃ¥ Ã¸ian.Â» â€” Â«Ja, hjelpe dem! Og ikke vet de bedre, heller, enn at de holder ut!Â» â€” Â«Skulde de ikke holde ut?Â» â€” Â«Nei!Â» Hun tok efter pusten. Â«Nei! De â€” de skulde skrike! De skulde skrike, sÃ¥ hele verden hÃ¸rte det, mor! For de sliter sig ihjel! Og enda blir det knapt til maten!Â»

Moren kom sig op av stolen. Hun la hÃ¥nden pÃ¥ datterens skulder. Â«PÃ¥ Ã¸ian e det godt Ã¥ vÃ¦re. Der e gudsriket nÃ¦r. Der e det langt mellem heimene, dÃ©r har synden en tyngre vei Ã¥ gÃ¥. DÃ©r e Herren i stormen og Jesus attmed dÃ¸rstokken. Der fins ikke kino og danselokale, der reker ikke jentene efter gata ifÃ¸lge med mannfolka â€” der e dei spart! Hadde jeg sÃ¥sant aldri reist derifra!Â»

Karen Anna sÃ¥ ikke op. Tyngden av morens legem hvilte pÃ¥ akslen hennes. Og enda satt hun og kjente at en trolldom var brutt: aldri mer skulde lovord om folket der vest skiple henne! Det var slutt med storaktigheten, det var slutt med Â«hildringaÂ». â€” Det nytter ikke Ã¥ sette sig op imot VÃ¥rherres vilje â€” Beret hadde sagt det, og hun mintes det, sÃ¥ hun frÃ¸s. Hadde hun blitt pÃ¥ Ã¸ian, hadde hun blitt som Beret ...

Â«Skulde jeg takke Gud for noe, sÃ¥ er det for at far tok oss vekk ifra UtvÃ¦r, mor! NÃ¥ vet du det!Â»

â€”

Det hadde kommet en ny frakkesyerske fra Oslo pÃ¥ verkstedet samme dag, Karen Anna reiste. Det var et stort, kraftig menneske i femtiÃ¥rs-alderen â€” Julius hadde sendt henne til fabrikken. Hun skulde vÃ¦re framifrÃ¥ flink i alle metoder, hadde Olaus forkynt, da han gikk runden, fÃ¸r den nye kom.

FÃ¸rste morgnen pÃ¥ systuen festet ikke Karen Anna sig hverken ved henne eller ved annet, her kunde vÃ¦re av forandring. Det var rart Ã¥ sitte ved maskinen igjen; bakom motorduren herinne hÃ¸rte hun en annen motor: den slo i bÃ¥ten, som fÃ¸rte henne til Ã¸ian. Tankene, som drev henne da, hadde sloknet i henne. Hun satt her som en nykomling selv; hun var Ã©n, som skulde begynne forifra ... Sommetider lÃ¸ftet hun hodet og lot blikket gli over Rakels bÃ¸ide rygg, over Birgittes skarpe ansikt og Gydas lyse lugg. Hun skulde bli en annen for dem, ogsÃ¥ ...

Da hendte det, hun selve denne fÃ¸rste dagen fikk bli det. â€”

I frokosthvilen gikk hun ut i garderoben med brÃ¸dpakken sin; det var mange som gjorde det idag â€” det var ugreit med radiatoren pÃ¥ verkstedet, ute mellem knagg-rekkene var det varmere enn inne. Birgitte og Anna Kleve kom straks bort til henne. De vil spÃ¸rre om turen min, tenkte hun og budde sig til Ã¥ svare.

De spurte ikke om noe; de var storÃ¸ide, begge to, og sa i munnen pÃ¥ hverandre: Â«Har du hÃ¸rt det, Karna?Â»

Hun hadde ingenting hÃ¸rt. Hun hadde ikke vÃ¦rt utenfor en dÃ¸r igÃ¥r. Moren var blitt klein og hadde mÃ¥ttet legge sig. Og hun hadde stengt dÃ¸ren bÃ¥de for den ene og den andre, mens hun skurte gulver og fjelget i rummene.

Anna tok om armen hennes: Â«Ladi har sluttet. Og sia igÃ¥r har ikke et menneske sett henne!Â»

Â«Ladi har gÃ¥tt pÃ¥ sjÃ¸en, det er jeg viss om,Â» sa Birgitte.

Og nÃ¥ fortalte de, skiftet pÃ¥, snakket lavt og hett op i ansiktet pÃ¥ Karna:

Ikke fÃ¸r hadde den nye frakkesyersken kommet pÃ¥ verkste', fÃ¸r hun tok pÃ¥ Ã¥ Ã¸iefare Ladi bÃ¥de op og ned. Med det samme de stoppet maskinene, hadde hun gÃ¥tt fra den ene til den andre og ut i garderoben til dem som her var, og hvisket og spurt, om damene visste, hvem de arbeidet isammens med? Og da hadde de fÃ¥tt hÃ¸re saker! Ladi hadde trÃ¥let gata i Oslo i mangfoldige Ã¥r â€” Ladi var en av de verste! Og det som gruligere var: hun hadde sittet inne, hun hadde vÃ¦rt i fengsel bÃ¥de en og to ganger for tyveri â€” hun stod i politiprotokollen! Den nye syersken â€” Adolfine het hun â€” hadde losjert ved siden av henne i Oslo; hun hadde sett, da de kom og tok Ladi i arresten. Og gjennem veggen hadde hun hÃ¸rt, hvad slags liv mennesket fÃ¸rte pÃ¥ rummet sitt. Og det var ikke bare Ã©n sort sjofel trafikk, hun drev! Ikke en dag vilde hun arbeide i samme lokale som Ladi Kristoffersen, hadde hun sagt. â€” Adolfine hadde gÃ¥tt til sjefene og meldt ifra. Men det var ikke visst, Ã¥ssen det hadde gÃ¥tt med Ladi, hadde ikke skredderne selv â€” ja, nÃ¦rmere tredve stykker var det da, trodde Birgitte â€” skrevet under pÃ¥ et papir, at de ikke vilde tÃ¥le Ladi iblandt sig.

Karen Anna helte sig mot veggen; stiv i ansiktet spurte hun: Â«Skrev de under, de?Â»

Birgitte ristet pÃ¥ hodet. Men Anna Kleve hadde skrevet under. Hun senket Ã¸inene â€” Karna fikk huske pÃ¥, at noe skulde en vel ha igjen for Ã¥ holde sig skikkelig. SÃ¥pass skulde en vel ha igjen, at en tukthusfange og en gatepike ikke skulde kunne ta op plassen pÃ¥ fabrikken for hederlige damer! Ja â€” slik hadde hun tenkt, da ...

Â«Det blev som en hel feber her,Â» sa Birgitte. Â«De var ikke Ã¥ snakke til. Ja ikke for at jeg forsÃ¸kte det, heller; men Gyda blev vill. Men henne hÃ¸rte de ikke pÃ¥, vet du.Â»

Â«Sia har jeg angret mig,Â» Anna hang med hodet, Â«Dersom Ladi har gjort en ulÃ¸kke pÃ¥ sig, sÃ¥ uffa mig.Â»

Â«Hvad gjorde Olaus?Â»

Â«Det vet ingen. Men de tror, han sa til Ladi, hun fikk slutte for det fÃ¸rste. Han var vel ment pÃ¥ Ã¥ ta henne inn igjen, kanskje, nÃ¥r det blev roligere pÃ¥ verkste'. Men da hadde bÃ¥de den ene og den andre sagt ifra til Ladi, hvad hun var for Ã©n. Og om mandagen kom hun ikke. Og sia igÃ¥r er det ingen som har sett henne.Â» Birgitte vÃ¦tet de tÃ¸rre lebene med tungespissen.

Â«Hvor er Gyda?Â»

Â«Gyda sitter pÃ¥ salen og spiser.Â»

Hun gikk bent ifra dem, inn pÃ¥ verkstedet. â€”

Gyda hadde spist fra sig; hun lÃ¥ ut over bordet med hodet pÃ¥ armene; det sÃ¥ ut som tok hun sig en blund. Karen Anna fÃ³r over de andre, som var herinne. Oppe i hjÃ¸rnet ved det siste vinduet pÃ¥ sydveggen stod et fremmed, tykkfallent kvinnemenneske og stelte med tÃ¸istykkene. Det var den nye frakkesyersken, rimeligvis ...

Hun rÃ¸rte ved Gyda; hun snudde dorsk pÃ¥ hodet. Â«Jeg er da vÃ¡r, du er kommen igjen. Men jeg er sÃ¥ matlei om dagen, at. Her er bare svineri, nÃ¥.Â»

Â«Vil du vÃ¦re med mig bort og snakke ved hu' derre Adolfine?Â»

Gyda spratt op â€” pupillene i de blÃ¥ Ã¸inene vidde sig ut. Â«Du vil gi henne det?Â» hvisket hun. Â«Det var det jeg sa! Hadde Karna vÃ¦rt her, hadde det ikke skjedd, sa jeg! Bare kom! NÃ¥ skal hun fÃ¥ det!Â»

Den nye syersken sÃ¥ op, da de to damene trengte sig tett op til henne. I hjÃ¸rnet mellem lang- og kortvegg hadde de henne foran sig.

Â«Jeg er Karen Anna Hustad. Jeg har vÃ¦rt vekke en ukes tid. NÃ¥ hÃ¸rer jeg, Ã¥ De har fÃ¥tt istand, mens jeg var vekke.Â»

Den fremmede lÃ¸ftet det flate ansiktet op og skjÃ¸t frem haken: Â«Ã… er dette for en tilstelning?Â» â€” Â«Det er Dere som lager tilstelning !Â» ropte Gyda.

Bak dem reiste de nÃ¦rmeste sig.

Â«De har fÃ¥tt jagd Ladi fra fabrikken her?Â» Karen Anna spente Ã¸inene i henne. Â«De er for god til Ã¥ arbeide isammen med en gammel jente, som ikke har gÃ¥tt iveien for noen siden hun kom hit?Â» â€” Â«Jeg arbeider ikke ved bord med et ludder.Â» â€” Â«Nei, De gjÃ¸r vel ikke det?Â» Hun mÃ¥lte den tunge skikkelsen. Â«De kommer ikke av arbeidsfolk, De? Far Deres er vel grosserer! Ã…, hold munnen Deres! Jeg ser da De har treler i hendene, De som en annen! De kjente Ladi, sier De? Vi kjente henne, vi med! Hun var en sliter og gikk ingen for nÃ¦r! Hun hang i og satt og sydde, mens de sopte lokalet her tesmers! Hun sjenerte ingen! Hun hjalp sine! Det er vel mer enn De skjÃ¸nner, De? De som kommer her og er for fornem til Ã¥ sy i samme lufta som en fattig, utsliten gammel skredder!Â» Hun tok sig til hjertet. Det var som Ã¥ suse utfor â€” styrte nedefter i lÃ¸se luften â€” vekk ifra alt â€” ned i dypet, der Ladi fantes.

Â«Slepp mig frem! Jeg klager til sjefen,Â» ropte Adolfine.

Gyda stemte hÃ¥nden mot brystet hennes, Â«Nei sÃ¥ pinedÃ¸' om du slepper frem da! Du vilde ikke hÃ¸re pÃ¥ mig! Men nÃ¥ er vi to! Di' usle purke, som har drevet a Ladi pÃ¥ sjÃ¸en!Â»

Â«De skal fÃ¥ slippe frem â€”Â» Karen Anna tok om Gydas arm, Â«Men fÃ¸rst skal De fÃ¥ vite, at her i huset er vi sÃ¸sken! Vi vet Ã¥ det vil si Ã¥ bli satt ut pÃ¥ gata, nÃ¥r vi er konfirmert, og skal sÃ¸rge for oss selv! Vi er ikke enfoldigere, enn vi vet at det tar knekken pÃ¥ somme, og at verden stÃ¥r likegodt! Og er det som du sier, at Ladi har gÃ¥tt sig bort i elendigheten, sÃ¥ var det vel ingen som snudde pÃ¥ hodet for det? Eller kanskje du var der og tok hand om henne? Du, som bodde vegg i vegg med henne eftersom de sier! Men tvi den som kommer her og slÃ¥r til en av sine egne, om du sÃ¥ er kongelig sier jeg tvi!Â»

Det var tett med syersker i salen nÃ¥; de ute fra gangen hadde strÃ¸mmet inn; hele gulvet stod fullt med piker, som skremt lyttet pÃ¥ Karen Anna Hustads dype rÃ¸st.

Â«Du kan vÃ¦re verre enn et ludder selv!Â» skrek Gyda.

I det samme traff Adolfines hÃ¥nd kinnet hennes. â€” Â«Kaller du? Det skal du fÃ¥ for!Â» â€” Â«SlÃ¥r du? Det skal du fÃ¥ mer for!Â»

Karen Anna slo armene om venninden og drog henne vekk. Â«GÃ¥ til sjefen, De!Â» ropte hun til mennesket, som nÃ¥ sprang ut pÃ¥ gulvet. Â«GÃ¥ til Olaus, De! Men til dere jenter vil jeg si â€”Â» og hun snudde sig og mÃ¸tte alle Ã¸inene. Â«Sauer har dere vÃ¦rt! Men det kan vÃ¦re det samme, om at dere herefter lar bli Ã¥ snakke til henne, som har Ã¸delagt Ladi! For hun var en av oss, om hun sÃ¥ har vÃ¦rt pÃ¥ tukthuset! Og det skal vi huske pÃ¥, da! Og til henne dÃ©r snakker vi ikke! Men fins Ladi pÃ¥ jora mer, skal hun inn pÃ¥ verkste' her igjen â€” det er vi isammen om! Rekk op hendene!Â»

En liten skog av hender fÃ´r i vÃ¦ret.

Midt pÃ¥ gulvet stod den fremmede alene; pikemengden hadde dradd sig unda henne.

Â«NÃ¥ fÃ¥r du se, Ã¥ssen du vil like dig pÃ¥ fabrikken herefter, da!Â» ropte Birgitte.

Noen grÃ¥t ... Det var Rakel Iversen. Rakel lÃ¥ fremstupe over en stolrygg og grÃ¥t hÃ¸it. â€”

Da kontrollÃ¸ren kom frem i dÃ¸ren fra presseriet, hadde ikke arbeidet begynt ennÃ¥. Â«PÃ¥ plass!Â»

Â«Ja, nÃ¥ ska' vi gÃ¥ pÃ¥ plass,Â» svarte Gyda Hansen. Â«Vi sku' bare klemme sund e lus fÃ¸rst, kontrollÃ¸r,Â» â€”

Karen Anna skalv over hele kroppen; mellem henne og sÃ¸mmen la det sig skodde. Det var av glede hun skalv og ingenting sÃ¥. Hun hadde snudd dem! Bare med ord hadde hun snudd dem! De hadde gÃ¥tt tilbake pÃ¥ det, de hadde gjort Â«i feberÂ». De hadde fÃ¥tt en ny feber; og hun hadde gitt dem den. â€”

Et dÃ¸gn senere fant to hesteletere Ladi oppe i skogen nord for LangÃ¥sen. Hun var sÃ¥ forkommen av kulde og sult, at hun mÃ¥tte legges inn pÃ¥ sykehus. Men slik var stemningen blitt pÃ¥ verkstedet, at sjefene fant det rÃ¥deligst Ã¥ ta henne inn igjen, da hun frisknet til. Den nye, framifrÃ¥ flinke syersken blev sendt tilbake til Oslo ukedagen efter optrinet pÃ¥ salen.

Â«NÃ¥ er Hustad blitt farlig,Â» sa Gunner til broren.

Olaus tygget pÃ¥ tungen. Ja, Karna var farlig; det var ikke nytt for ham. Men de hadde funnet Ludovika i skogen, og det var ennÃ¥ liv i det gamle skinnet. Han hadde ikke fÃ¥tt noens dÃ¸d pÃ¥ samvittigheten. Det kunde han takke to hesteletere for. I sitt hjerte takket han Karna.

Oktober kom med sludd og regn, med tÃ¸ og frost. SjÃ¸en kravet sig langs stranden, Ã¸stenvinden herjet i skogen, gater og veier blev hvite av vÃ¥t sne og svarte igjen av leiret sÃ¸le. Det var godt Ã¥ vÃ¦re i hus â€” like gjerne kunde Ã©n sitte pÃ¥ systol som et annet sted! PÃ¥nytt blev arbeiderskene pÃ¥ fabrikken et lite samfund â€” det var slutt med sommerens flakking og med turer pÃ¥ skogstier de milde hÃ¸stkveldene; her var smÃ¥ lag av venninder, landsungdom, som holdt sammen, bypiker, som gjorde likesÃ¥; men pÃ¥ verkstedet fÃ¸lte de sig som ett og kanskje sterkere enn fÃ¸r.

Ladi Kristoffersen satt pÃ¥ plassen sin ved et av langbordene; og den fÃ¸rste tiden var det om Ã¥ gjÃ¸re for mange av syerskene Ã¥ vise henne at hun var velkommen iblandt dem, â€” det var enda et par, som gjorde sig Ã¦rend til kvisten hennes og hadde med sig en pose kaffe og annet smÃ¥tteri til en gammel kollega. Bare to lot sig ikke merke med at her var skjedd noe, som skulde sones for; den ene var Karen Anna Hustad, den andre var Ladi selv.

Ladi tedde sig som ellers. Hun hadde aldri hatt selskap med noen; nÃ¥r folk snakket til henne, eller til og med banket pÃ¥ dÃ¸ren og steg inn med gaver, mÃ¸tte de det lange, urÃ¸rlige hesteansiktet med Ã¸inene, som sÃ¥ fremmed pÃ¥ dem. Hun stjal arbeidstid som fÃ¸r, gnudde og sydde i lokalet nÃ¥r det var tomt for andre. Det var bare, nÃ¥r Olaus kom inn og gikk runden mellem bordene, at hun lÃ¸ftet det tunge blikket og lot det fÃ¸lge ham, sÃ¥lenge han vandret fra plass til plass pÃ¥ de utvendte fÃ¸ttene.

Den morgenen, den gamle jenten vendte tilbake, sÃ¥ Karen Anna ufravendt pÃ¥ henne, til hun satte sig ned og tok pÃ¥ med arbeidet. Da drog hun et langt Ã¥ndedrag â€” nÃ¥ var det pÃ¥ stell igjen herinne! Men med det samme merket hun ogsÃ¥ at hun ikke hadde noe usnakket med Ladi. Hun mintes den kolde vinterkvelden, hun hadde mÃ¸tt henne og syntes synd i henne â€”. Ladi hadde ristet henne av sig. Ladi vilde vÃ¦re i fred; det var grunn nok til Ã¥ la henne vÃ¦re det, nÃ¥ ogsÃ¥. Hun skyldte henne takk for at hun var blitt Ã¥rsak til seiren, hun hadde vunnet herinne; men hun visste, at den takken var Ladi likesÃ¦l med. For Ladi var en rest av et menneske ... Hun var det nederste; hun var bunnfallet; hun var ropet fra en verden, som lot slike som henne forkrÃ¸ple sig frem. Annet var ikke Ladi; sÃ¥ meget var Ladi ...

â€” â€” â€”

En kveld sist i oktober satt hun sammen med Birgitte Andersen pÃ¥ en av benkene i Arbeidersamfundet og ventet pÃ¥ at en agitator fra Oslo skulde komme pÃ¥ talerstolen.

Mange ganger hadde hun vÃ¦rt pÃ¥ slike mÃ¸ter og hÃ¸rt folk fra fagforeningene agitere. Hun hadde sittet og tenkt: ja, det er da riktig ogsÃ¥, men â€”. Hun hadde holdt igjen; hadde hun kjent et oprÃ¸r som vilde frem, hadde hun kuet det. Det var noe annet, som ventet henne â€” noe med Ã¥ sitte i en stue med vegger dekket med bÃ¸ker â€” noe med en solstrand langt borte â€” noe med en mann, Karen Anna Hustad fra Ã¸ian kunde vÃ¦re bekjent av.

NÃ¥ satt hun her og mintes de dÃ¸de drÃ¸mmene sine og krÃ¸p sammen i kulden fra de store veggene. Kom ikke Randem pÃ¥ talerstolen snart? Hun tok borti den magre hÃ¥nden til Birgitte og hvisket: Â«Tror du, han er god?Â»

Â«Han er saklig og real. Jeg har hÃ¸rt 'n i Oslo.Â»

Ja, han var real. â€” En liten, tynn mann, kunde vel vÃ¦re i fÃ¸rtiÃ¥rsalderen. Uanseelig og uten fakter. Stod pÃ¥ katetret med hendene omkring lesepulten og snakket med jevn, rolig rÃ¸st. Snakket om partiets opgaver.

Karen Anna lyttet, som hadde hun aldri hÃ¸rt dem nevnt fÃ¸r.

Da han hadde gitt en utsikt over det som var gjort, og det som ennÃ¥ stod igjen i kampen for bedre kÃ¥r, steg farven litt i det skjegglÃ¸se ansiktet. Og fÃ¸r han sluttet â€” han hadde talt innpÃ¥ halvannen time da â€” lÃ¸ftet han hendene en eneste gang ut imot den fullpakkete salen. Det var da han sa:

Â«Det kan vÃ¦re dem som svikter oss under arbeidet â€” folk, som gÃ¥r trÃ¸tt â€” folk, som fÃ¥r godt utkomme og glir ut. Men det er ikke dem, vi kaller vÃ¥re verste fiender. Nei, de usleste vi har imot oss er alle dere som gÃ¥r likegla' og lunkne og kaller dere ved arbeiders navn, men enda holder dere unda bevegelsen og ikke slutter op i rekkene som kjemper for dere, og har skaffet dere de goder, dere nyter godt utav, men aldri har rÃ¸rt en finger for Ã¥ erhverve! Det er slike folk som er dÃ¸dvekten i bevegelsen vÃ¥r; det er dem som sinker den og gir motstanderne vÃ¥re vÃ¥ben imot oss! For likegyldighet er en snikende sott, som lammer oss i frihetskampen â€” i den stÃ¸rste kamp, som har vÃ¦rt kjempet her pÃ¥ jora.Â»

Karen Anna var den siste som sluttet Ã¥ klappe, da foredraget var forbi. Brennhet i hÃ¥ndflatene, brennhet i ansiktet reiste hun sig og stirret pÃ¥ dÃ¸ren bak talerstolen, da den lukket sig efter den grÃ¥klÃ¦dde manns-skikkelsen.

Â«NÃ¥ gÃ¥r vi,Â» sa Birgitte.

Men hun stod.

Â«Ska' du bli her, Karna?Â»

Da snudde hun sig og sÃ¥ pÃ¥ venninden â€” sÃ¥ henne og sa: Â«GÃ¥ du.Â» â€” Â«Jeg skal vel ikke gÃ¥ alene?Â» â€” Â«Jeg vil inn og snakke med ham. Jeg â€” jeg har noe, jeg vil spÃ¸rre om.Â» â€” Â«Da fÃ¥r du svinte dig, for han skal pÃ¥ Kaffistova med styret â€”Â»

Og Birgitte gransket Karna â€” blev litt blekere og sa sakte: Â«Jeg har stÃ¥tt i fagforeningen i tre Ã¥r, om du vil vite det.Â»

Karen Anna nikket: Â«Ja, jeg har hatt som en tanke pÃ¥, at du stod der.Â» â€” Â«Vil du melde dig inn, du?Â» â€” Â«Ja, nÃ¥ melder jeg mig inn.Â»

Hun sÃ¥ gleden i Birgittes smÃ¥ Ã¸ine â€” rÃ¸rte ved hÃ¥nden hennes og gikk fra henne opover salen. â€”

Fire-fem menn stod og snakket sammen i rummet bak det store lokalet, da Karen Anna kom dit inn. Alle tidde og sÃ¥ pÃ¥ henne. Hun hilste med hodet til de kjente â€” snudde sig mot foredragsholderen og spurte lavt, om hun kunde fÃ¥ snakke med ham et Ã¸ieblikk? Â«Jeg er Karen Anna Hustad; jeg er skredder pÃ¥ brÃ¸drene Strandes konfeksjonsfabrikk.Â» Mens hun sa det, blev hun tom oppi hjernen. Hvad var det, hun vilde si til den fremmede mannen? Som langt borte ifra hÃ¸rte hun, han svarte, at han hadde knapt med tid, men â€”. Han skulde ut og spise med kameratene, men â€”. Hvis det ikke blev for vidlÃ¸ftig?

Â«Vi kan vente pÃ¥ dig pÃ¥ Kaffistova, Randem,Â» sa baker Nilsen. â€” En for en gikk mennene langsomt ut.

Randem sÃ¥ fort op pÃ¥ den hÃ¸ie piken; sÃ¥ bort. Hun stod litt lut; brystet gikk pÃ¥ henne. Â«Var det noe, De vilde spÃ¸rre om, kanskje?Â»

Den lave, trette rÃ¸sten hjalp henne til Ã¥ se op. Det er det at jeg ... Det er det, at vi ...Â»

Â«Vi kan sette oss.Â» Han gikk til veggen, lÃ¸ftet frem en stol til henne; satte sig selv et stykke borte.

Hun foldet hendene og bÃ¸ide sig over dem. Â«Jeg er en av dem, De snakket om ista. Jeg har vÃ¦rt av de likegyldige. Men det er blitt anderledes. Jeg vil gjerne vÃ¦re med.Â» â€” Â«De er ikke organisert?Â» â€” Â«Nei.Â» â€” Â«Da er det bare Ã¥ melde Dem inn.Â» â€” Â«Ja.Â» â€” Â«Det er vel fler fagorganiserte pÃ¥ fabrikken?Â» â€” â€” Â«Jeg tror da, det er noen.Â» â€” Â«De vet det ikke?Â» â€” Â«De snakker aldri om det.Â» â€” Â«SÃ¥?Â» â€” Â«Vi kommer ingen vei lel pÃ¥ konfeksjonen.Â» â€” Â«SÃ¥?Â» Han strÃ¸k sig over pannen. Â«Ja, det er ofte dÃ¥rlig stell pÃ¥ slike smÃ¥bedrifter. Men det stÃ¥r jo til dere selv Ã¥ endre det. Det er Ã¥ gÃ¥ pÃ¥ og holde ut, det.Â» â€” Â«Vi har sÃ¥ liten lÃ¸nn. Vi er redd kontingenten â€” ogsÃ¥ om vi skulde bli mer arbeidslÃ¸s, i en sympatistreik eller slikt. Vi har ikke mot pÃ¥ det.Â» â€” Â«Hvad lÃ¸nn har dere?Â»

Hun fortalte det. Samlet sig og tenkte med nyver mellem brynene. De sydde pr. stykk; men det kom jo an pÃ¥ laget og kraften hos syerskene, hvad det kunde bli ... For A-jakker var det fem, femogtyve pr. stykk. B-arbeid blev mindre. For knickers to, femti. For smÃ¥plagg tre til fire kroner. Selv kunde hun tjene litt over fem kroner dagen, nÃ¥r hun hang i. Â«Men det er da dem som bruker mer enn dagen pÃ¥ en vest.Â»

Â«Og det lever dere av?Â» â€” Â«Vi frister da!Â» hun lÃ¸ftet ansiktet, munnvikene drog sig litt opover. â€” Â«Og ellers? Dere har feriepenger?Â» â€” Da mÃ¥tte hun smile helt ut: Â«Ja, ferie har vi nok av, bÃ¥de sommer og vinter! Vi slutter rett som det er for en uke eller to, eller ogsÃ¥ for en mÃ¥ned. Og sÃ¥ er det jul da â€” og pÃ¥ske og pinse. Feriepenger har vi aldri sett en Ã¸re av.Â»

Â«Og det finner dere dere i?Â» Han la hendene pÃ¥ knÃ¦rne og bÃ¸ide sig frem mot henne â€” de grÃ¥ Ã¸inene hadde fÃ¥tt liv. Â«Men er dere reine fjols, da? Men i herrens navn! NÃ¥r dere mÃ¥ sulte lel, hvorfor organiserer dere dere ikke?Â» â€” Â«Sulte gjÃ¸r vi ikke, om vi ikke akkurat er mett. Det er som jeg har sagt â€” vi er redd Ã¥ miste plassen vÃ¥r.Â» â€” Â«Da har dere neigu ikke bedre fortjent! Dere stemmer kanskje ikke med partiet, heller?Â» â€” Â«Det var svÃ¦rt fÃ¥ ifra oss som gikk og stemte siste gangen.Â»

Han sÃ¥ en stund pÃ¥ henne.

Â«Da har De en fin jobb foran Dem, frÃ¸ken â€” jeg husker ikke navnet Deres?Â»

Â«Karen Anna Hustad,Â» sa hun med blikket i hans.

Â«FrÃ¸ken Hustad. Da kan De utrette noe â€” er det sÃ¥, De har viljen. Kall sammen kameratene Deres, fÃ¥ dem inn i organisasjonen, gÃ¥ til sjefen og sett Deres betingelser!Â»

Â«Jeg har vÃ¦rt hos sjefen. Det blev til ingenting.Â»

Han hadde reist sig. NÃ¥ rev han hÃ¸ire hÃ¥nd ut av lommen og fektet litt med den. Â«Det blev til ingenting â€” selvfÃ¸lgelig! Hvorfor skulde han ta hensyn til en ... til e pen pike, som kommer tuslende alene og ber for sig? Han vet sgu bedre! Han vet De ikke har annet enn tomme lufta i ryggen! Men nÃ¥r alle kommer, da skal vi se litt pÃ¥'n!Â»

Â«Alle? Det blir umulig ...Â» Hun stirret frem for sig, som sÃ¥ hun ut over de bÃ¸ide ryggene pÃ¥ verkstedet.

Â«Hvormange er dere?Â» â€” Â«Vi kan vel vÃ¦re en seksti-sytti stykker.Â» â€” Â«FÃ¥ med Dem halvparten â€” fÃ¥ med Dem tyve, tredve damer. Dere blir snart fler, stÃ¥r dere.Â»

Hun hadde fÃ¥tt hÃ¸i farve; tÃ¥rene var sÃ¥ nÃ¦r at Ã¸inene blev blanke av dem. Â«Ja, stÃ¥ skal vi vel, har vi fÃ¸rst reist oss,Â» sa hun skjelv, men hÃ¸it.

Â«Dere er ikke alene, husk pÃ¥ det! Dengangen far min meldte sig inn i organisasjonen, for fÃ¸rti Ã¥r siden, da gikk han med medlemskortet i lomma som en tyv med tyvegodset sitt. Og da de fikk rede pÃ¥ det pÃ¥ bruket, lel, fikk han avskjed pÃ¥ dagen. Ã…ssen er det idag? Jeg tenker vi sier de er gla til, de fÃ¥r forhandle med oss! Jeg tenker vi sier vi er sterkere! Og vi skal bli de sterkeste, for vi er de fleste â€” det skal det ikke sjeni til Ã¥ regne ut! Du trenger ikke vÃ¦re redd! Du har mer enn halve landet i fÃ¸lget ditt!Â»

Hun hadde reist sig. Han tok hÃ¥nden hennes og klemte til om den. Â«Ã…ssen har det bÃ¥ret til, at en som De har gÃ¥tt likegyldig sÃ¥ lenge?Â»

Hun holdt sig fast i hÃ¥nden hans â€” slapp ham ikke med Ã¸inene. Â«Jeg â€” jeg har villet vÃ¦re en av de andre. Jeg har ikke villet kjens ved mine.Â»

Â«Stakkars lita,Â» sa han. â€”

Da hun tomlet ned den steile trappen fra bakgangen til porten, hÃ¸rte hun de faste stegene hans bak sig. Og da hun hadde tatt farvel med ham under lykten utenfor den store bygningen, og gikk gatene hjemover, hÃ¸rte hun dem ennÃ¥: hun var ikke alene.

Han hadde sagt, han kom til Ã¥ stanse her i byen om tre uker eller sÃ¥, nÃ¥r han var ferdig med turen sin nordover. Da skulde hun ha nytt Ã¥ fortelle ham!

De hadde avtalt, de skulde mÃ¸tes pÃ¥ Birgitte Andersens hybel. Hos Karen Anna var det rÃ¥dlÃ¸st â€” moren var blitt kleinere, hun lÃ¥ det meste av dagen nÃ¥ og hadde folk sittende ved sengen sin fra morgen til kveld. Sammen hadde vennindene lagt over hvem av syerskene de skulde be komme pÃ¥ mÃ¸tet: de solideste av skredderne, kamerater, de kunde stole pÃ¥, og som det var lÃ¸nt Ã¥ snakke for. Karen Anna skulde forklare om saken; dagene fÃ¸r tenkte hun pÃ¥ det hver stund, mens hjertet rente til i brystet.

Tyve piker hadde de tilsagt. Alle hadde vÃ¦rt villig; de skulde mÃ¸tes hos Birgitte lÃ¸rdag kveld for Ã¥ prate om forholdene pÃ¥ konfeksjonen og felles interesser â€” slik hadde de to formet tilsigelsen. Bare den enogtyvende hadde de om fredagen ennÃ¥ ikke varslet â€” til Rakel Iversen vilde Karna gÃ¥ i hjemmet hennes. Rakel hadde trukket sig vekk fra alle kameratene i det siste â€” Rakel gikk sine egne veier; pÃ¥ verkstedet hadde hun med sig det nye testamentet, satt og leste i det i frokost-hvilen og var vanskelig Ã¥ fÃ¥ ord av. Men Karen Anna trodde da, de skulde fÃ¥ henne med.

Da hun gikk bakkene opover mot Iversens hus fredag kveld, blev det for hvert skritt som mer om Ã¥ gjÃ¸re at Rakel var villig. Alt, hun hadde hatt sammen med henne, vÃ¥knet, hun kjente en heftig lengt efter Ã¥ bli fortrolig med Rakel igjen, som de hadde vÃ¦rt det i godt og vondt Ã¥rene opgjennem. Ja, det blev sÃ¥ sterkt, at da hun vadet i nysneen frem til Iversens hustrapp, syntes hun at nektet Rakel, da vilde noe av henne selv bli igjen utenfor i mÃ¸rket ...

I gangen hÃ¸rte hun snakk inne fra stuen: fru Iversens trette mÃ¥l og en sint gutterÃ¸st. SÃ¥ var vel kjÃ¸kkenet tomt ... Foran Rakels dÃ¸r tok hun sig til hjertet: om det var sÃ¥ vel at Rakel var hjemme og alene! â€”

Hun satt under lyset fra taklampen og skrev ved bordet foran vinduet. I det samme Karen Anna kom inn, la hun hendene flatt ut over papiret og sÃ¥ skremt op. Â«Jeg hÃ¸rte ikke, du kom!Â» â€” Â«Jeg gikk stilt. For jeg vilde gjerne treffe dig alene.Â» â€”

Rakel hadde sopt papir og skrivesaker ned i bordskuffen. Â«Men â€” de har da ikke vunnet Ã¥ kjÃ¸re plogen ennÃ¥!Â» â€” Â«Nei â€” det var tungt Ã¥ gÃ¥, vet du. Men jeg mÃ¥tte treffe dig i kveld.Â»

De tidde og sÃ¥ pÃ¥ hverandre. Med ett fikk Karen Anna tÃ¥rer i Ã¸inene. Â«Du er da kommen sÃ¥ bort ifra mig, Rakel, at! Det er da snaut, vi ser hverandre mer!Â»

Den andre snudde ansiktet vekk. Hun var blitt sÃ¥ tynn i hÃ¥ret ... Det skilte sig allesteder, sÃ¥ den hvite hodebunnen lyste frem.

Â«Men â€” vi er da venner, Rakel?Â» â€” Â«Ja. Vi er da det ...Â» â€” Â«Du â€” du er da ikke fremmed for mig, Rakel?Â» â€” Â«Vi skal elske hverandre.Â» â€” Â«Ja â€” vi har da holdt isammen alltid, du og jeg?Â» â€” Â«Vi skal forlate alt og fÃ¸lge Ham.Â»

Karen Anna satte sig pÃ¥ divanen. Hun kunde ikke komme frem med det, hun hadde Ã¥ si ... Det vesle, bleke ansiktet til Rakel var som dÃ¸dt; bare de store Ã¸inene flakket.

Â«Satt du og skrev?Â» â€” Â«Ja ... Jeg skrev litt. Jeg skriver til ham om kveldene. At han mÃ¥ omvende sig.Â» Et nu festet hun blikket pÃ¥ Karen Anna. Â«At han mÃ¥ omvende sig fÃ¸r det blir forsent.Â» â€” Â«Har du fÃ¥tt adressen hans?Â» â€” Â«Adressen hans?Â» En undring gled over de veke dragene, som skjÃ¸nte hun ikke ordet. Â«Jeg har skrevet, at det er jeg, som har tilgivelse behov. Jeg bad Gud, Han mÃ¥tte hjelpe mig i synden; jeg har besmittet navnet Hans med en ugudelig bÃ¸nn. Jeg vet ikke om det er tilgivelse for det. Tror du det er tilgivelse for det, Karna?Â» â€” Â«Det er vel tilgivelse for alt.Â» â€” Â«Tror du det? Ja, det stÃ¥r da, at om syndene vÃ¥re er rÃ¸de som blod, skal de bli hvite som sne.Â»

Karen Anna reiste sig â€” satte sig pÃ¥ en stol, vekk fra divanen. DÃ©r hadde Rakel ligget â€” dÃ©r hadde det skjedd â€” dÃ©r hadde blodet hennes flytt ...

Â«Har du hÃ¸rt fra Edvin, Rakel?Â» â€” Â«HÃ¸rt fra ham?Â» Hun rykket til i hele kroppen. Â«Jeg vil da ikke hÃ¸re ifra ham! Om han kom, da vilde jeg ... Vik ifra mig, vik ifra mig! Og om han prÃ¸vde kysse mig, da skulde jeg ...Â» Hun bÃ¸ide sig frem, la pannen ned mot armen og ynket sig.

Karen Anna strÃ¸k henne over hodet; fort drog hun sig unda kjÃ¦rtegnet. Â«Du skal ikke rÃ¸re mig! Ingen skal rÃ¸re mig!Â»

SÃ¥ langt var det kommet med henne ... Det blev sÃ¥ tungt inni Karen Anna, som sank en stein gjennem brystet. Likevel tok hun enda en gang bort pÃ¥ henne, tok Rakels hÃ¥nd og holdt den i sin. Det sitret i den, men hun fikk beholde den. Â«Du gÃ¥r rent for alene, Rakel! Du snakker da ikke med noen lenger! NÃ¥ â€” nÃ¥ er jeg kommet for Ã¥ spÃ¸rre, om du vil vÃ¦re med til Birgitte imorgen kveld? Anna kommer, og IngebjÃ¸rg og Gyda og Berta og Gina og Olga og Mally og Jakoba og enda fler. Og du vil da komme, du ogsÃ¥? Vi skal holde mÃ¸te.Â»

Rakel rettet sig op; hun sÃ¥ vÃ¥kent pÃ¥ Karen Anna. Â«Er det vekkelsesmÃ¸te?Â» â€” Â«Nei â€” ja â€” en kan kalle det sÃ¥, ogsÃ¥ ... Birgitte og jeg vil fÃ¥ skredderne til Ã¥ melde sig inn i fagforeningen. SÃ¥ det kan bli trygt for oss,Â» â€” Â«Ã…,Â» Rakels munn drog sig op ved arret. Â«Fagforeningen har dyrets merke. Det sier mor din ogsÃ¥.Â» â€” Â«Har du hÃ¸rt slikt tull, Rakel!Â» â€” Â«Det sier du, for du ikke er oplatt. Du har ikke nÃ¥den. Du gÃ¥r i mÃ¸rke.Â»

NÃ¥ bÃ¸ide Karen Anna sig frem og snakket inn i det slappe, stille ansiktet pÃ¥ andre siden bordet. Hun minte Rakel om lÃ¸nningene pÃ¥ fabrikken â€” om usikkerheten de levde under â€” om de lange, arbeidslÃ¸se ukene, om gjelden, de kom i. Om gamlehjemmet som ventet pÃ¥ dem, nÃ¥r de en dag var trÃ¥dslitne og ikke orket lenger. Â«Og det er alt vi har Ã¥ se frem til, det er mÃ¥let, vi sliter for hver evige dag â€” annet har vi ikke Ã¥ holde liv i oss for, slik vi har det nÃ¥! Bare for at vi er fjols og ikke har fremferd! Bare for at vi ikke har mot! Og ikke fortjener vi bedre, heller, nÃ¥r vi ikke gÃ¥r inn i rekkene og stÃ¥r sammen med kameratene vÃ¥re hele landet over!Â» Ã˜inene lyste pÃ¥ henne â€” her var Ã©n til, herinne. En, Rakel ikke sÃ¥, men som hun kjente og holdt sig fast i! Â«Og du kan ikke undslÃ¥ dig, Rakel! Du vil ikke la mig gÃ¥ alene dit imorgen kveld! Du og jeg, som har holdt isammen siden vi var smÃ¥!Â»

Rakels Ã¸ine flakket op mot lampen, forbi Karen Anna, ut i rummet. Hun reiste sig og gikk til kommoden, drog ut den Ã¸verste skuffen, tok ned i den og lÃ¸ftet noe op med begge hender.

Hun stod med hendene fulle av papir ...

Â«Her ser du alt, jeg har skrevet til ham. Og jeg skal ikke slutte, fÃ¸r han har omvendt sig. Han skal bli frelst, han ogsÃ¥. For Gud elsker ham. Og nÃ¥r jeg skriver det til ham og ikke avlater ...Â»

Hun fikk travelt med Ã¥ legge brevene pÃ¥ plass igjen. Da hun hadde skjÃ¸vet inn skuffen, sÃ¥ hun sig urolig omkring. Â«Klokka er vel mange nÃ¥?Â»

Karen Anna stod op. Rakel vilde vÃ¦re fri henne ... Rakel vilde, hun skulde gÃ¥ ... Hun rakte hÃ¥nden ut: Â«Bli med mig imorgen da, Rakel!Â»

Â«Jeg har ikke tid. Det ser du vel.Â»

Armen hennes sank. Det var rÃ¥dlÃ¸st! Rakel hadde flyttet bort i en verden, dÃ©r ingen kunde nÃ¥ henne mer. â€”

En tÃ¥relÃ¸s grÃ¥t brente i brystet, da hun gikk hjemover i den dype sneen. Hun hadde tapt i kampen med Rakel; livet hadde dradd Rakel under. Den gamle skyldfÃ¸lelsen vilde frem â€” men hun skulde ikke vildre sig bort i den! Hun skulde ikke se bakover lenger! Hun var lÃ¸st nÃ¥ â€” om det sÃ¥ var fra Rakel!

â€” â€” â€”

Det blev sÃ¥ fullt pÃ¥ det lange, smale vÃ¦relset, dÃ©r Birgitte Andersen bodde midt nede i byen, at de siste som kom mÃ¥tte sette sig pÃ¥ gulvet med veggen til ryggstÃ¸d.

Karen Anna hadde fÃ¥tt plass midt pÃ¥ den Ã¥klÃ¦dekte madrassen ved kortveggen, bak et lite, blankt messingbord. PÃ¥ begge sidene av henne satt sÃ¥ mange som Birgittes natteleie kunde rumme.

Jakoba talte over med utstrakt pekefinger: Â«NÃ¥ mangler vi bare Ã©n.Â» â€” Â«Rakel kommer ikke.Â» Karen Anna sÃ¥ ikke op fra papiret, hun hadde liggende foran sig. â€” Â«Nei, det er vel greit â€” hu' er da blitt skjÃ¸r, folk!Â» Gyda slengte med hodet. Â«Hu' gÃ¥r og prater hÃ¸it med sig sjÃ¸l midt pÃ¥ lyse dagen!Â» â€” Â«Ã… er det du sier!Â» â€” Â«Kanskje hun kommer med siden, hun som de andre â€”Â» Birgitte satte sig pÃ¥ en skammel bortved ovnen. Â«Vi er da tyve stykker, vi er da ikke fÃ¥. NÃ¥ fÃ¥r du starte, Karna!Â»

Det blev stilt; alle sÃ¥ pÃ¥ Karen Anna Hustad. Hun senket Ã¸inene, tok et dypt Ã¥ndedrag, bÃ¸ide sig ned over papiret pÃ¥ det lave bordet; og begynte Ã¥ lese hÃ¸it det, hun hadde skrevet ned igÃ¥rkveld.

I fÃ¸rstningen snublet hun i ordene og mÃ¥tte ta somme op igjen. Da blev hun ergerlig, og siden gikk det bedre. Noe av det som stod pÃ¥ papiret, hadde hun sagt til Rakel; mer hadde hun satt til; og meget hadde hun tatt ut av Randems foredrag. PÃ¥ slutten svedet hun: de var sÃ¥ tyste. Om det vilde gÃ¥ her som det hadde gÃ¥tt oppe hos Rakel? Derfor for blodet til kinnene hennes, da hun efter de siste ordene: Â«La oss slutte oss sammen og melde oss inn i organisasjonen og gÃ¥ til Olaus og Gunner, sÃ¥ de fÃ¥r vite, vi ikke vil arbeide for sultelÃ¸nn lengerÂ» â€” hÃ¸rte Gina Flinks skarpe mÃ¥l:

Â«Ja, det gjÃ¸r vi!Â»

Et par klappet i hendene; de fleste var sÃ¥ tatt, at de ikke rÃ¸rte sig.

SÃ¥ snakket Birgitte litt: det var aldeles for galt, de ikke allesammen for lenge siden hadde meldt sig inn i fagforeningen. Da kunde mye vÃ¦rt vunnet, og mye elendighet spart! Men bedre sent enn aldri, vet de! Og nÃ¥r hun tenkte pÃ¥ den siste julen, pÃ¥ hele den mÃ¥neden uten arbeid ...

Ja, nÃ¥r de tenkte pÃ¥ ... samtidig talte fler i munnen pÃ¥ hverandre, med ansiktene vendt mot Karna. Enn den vÃ¥ren, de arbeidet til over ti om kvelden i tre uker, og Gunner kom dragendes med unge Meyer ifra Bergen og gikk rundt pÃ¥ verkstedet og pratet og sa at ja dette var overtidsarbeid, da, men sÃ¥ tjente skredderne hans godt ogsÃ¥, da! Akkurat som om de hadde fÃ¥tt en toÃ¸ring mer pr. stykk for det! â€” Og festen han hadde holdt for dem det Ã¥ret, han fylte femti! Da bÃ¥de han og fruen gjorde sig smÃ¥ og bar omkring smÃ¸rebrÃ¸dfatene selv, og Gunner holdt tale og sa han takket dem isÃ¦r for han visste, tilfredsheten var gjensidig!

Â«Ã…ssen kan han vite annet, nÃ¥r vi stÃ¸tt holder kjeft?Â» spurte Birgitte,

Â«Nei, nÃ¥ faller vel Ã¸ra av ham!Â»

Â«Ikke var det nok med smÃ¸rebrÃ¸d heller,Â» sa Anna Kleve. Â«De var da sÃ¥ smÃ¥ at. Jeg var slettes ikke mett pÃ¥ festen, jeg for min del, nÃ¥r vi skal snakke om det!Â»

Og den vinteren og den! Og husket de den hÃ¸sten for to Ã¥r siden, da tre skreddere blev sagt op, for at tre jenter av familien skulde ha plassene? â€” Â«Men de reiste hjem! Det var alt, Olaus fikk igjen for familiekjÃ¦rligheten sin! De vilde heller stelle kuer!Â» â€” Â«Ã… for det, sÃ¥ har vi vÃ¦rt kuer go'e nok, vi!Â» â€”

Birgitte kom frem med papir og blyant. Alle skulde skrive navnene sine pÃ¥ blokken her â€” alle, som vilde melde sig inn. Under ett skulde de melde sig inn i organisasjonen og sÃ¥ fort rÃ¥d var.

Â«Og sÃ¥ fÃ¥r vi velge tre som skal gÃ¥ til sjefene og sette betingelser,Â» sa Karen Anna.

Mange blev blekere. Sette betingelser ... Gyda lo hÃ¸it: Â«Ta i og dra! Hundre kroner uka!Â» â€” Da lo de andre ogsÃ¥ â€” pÃ¥ noen minutter var verden blitt omsnudd! Ja, nÃ¥ skulde det bli vrient Ã¥ vÃ¦re Olaus! Og Gunner og den fine fruen hans! Og hvad vilde hele byen si?

Birgitte gikk fra plass til plass med blokken; alle skrev navnet sitt uten Ã¥ drÃ¸ie. Det viste sig, det var ikke andre enn hun selv og Jakoba, som var organisert fra fÃ¸r. â€” Latter og sjau over det hele.

Â«NÃ¥ fÃ¥r vi snakke alvor og bli enig om, hvad det er rimelig Ã¥ forlange i pÃ¥legg,Â» sa Karen Anna.

Men det hadde de vanskelig Ã¥ forlikes om. Noen vilde ta svÃ¦rt i â€” andre mente, det vilde vÃ¦re klokere Ã¥ gÃ¥ forsiktig frem. Men foruten lÃ¸nnspÃ¥legg vilde de ha slutt pÃ¥ det uvesenet med Ã¥ varsle stans ved fabrikken dagen fÃ¸r â€” det var alle sams om. Og det kunde vel hende, de ikke vilde godta stansen heller! Ja, det kunde jamen hende, det!

Â«Og ferie med feriepenger vil vi ha,Â» sa Karen Anna.

De slo hendene sammen â€” nÃ¥ stod ikke verden til pÃ¥ske!

Da var det Ã©n som spurte: Â«Men om han nÃ¥ ikke vil da?Â»

Ansiktene blev med ett betenkte.

Â«Vil?Â» Birgitte blÃ¥ste. Â«Da streiker vi.Â»

Det blev helt stilt.

Â«Vi fÃ¥r av foreningskassen,Â» sa Karen Anna. â€” Â«Det blir vel ikke stort?Â» â€” Â«Hvad fÃ¥r vi, nÃ¥r sjefene lar oss Â«streikeÂ» i ukevis da?Â» â€” Nei, det var da sant, ogsÃ¥ ... Â«Men om han nekter, da?Â» â€” Â«Da blir fabrikken blokert.Â»

Det visste de hvad var. Snekkerfabrikken hadde vÃ¦rt blokert for tre Ã¥r siden.

Â«Det tok knekken pÃ¥ snekkeren,Â» sa Ã©n.

Â«Det skal mer til Ã¥ ta knekken pÃ¥ brÃ¸drene,Â» svarte Birgitte. Â«Men du vet de vil kjenne det, og akte sig neste gang!Â»

Â«Ja â€” du vet det ...Â»

Tanken pÃ¥ at Olaus og Gunner skulde kjenne noe, satte dem i humÃ¸r igjen, stemningen i det overfylte rummet blev hÃ¸i, de spÃ¥dde og fablet og vitset. Et gjerde var brutt ned, de var ute pÃ¥ gressganger, de ikke sÃ¥ slutten pÃ¥ â€” Ã¸inene skinte, de lo av ingen ting. Bare IngebjÃ¸rg Dale satt utenfor; men hun hadde tatt papiret, Karna hadde hatt liggende pÃ¥ bordet. Med halvÃ¥pen munn leste hun det, Karna hadde sagt.

Da de skulde velge tillitskvinnene, som skulde gÃ¥ til sjefene, kom Birgittes og Karnas navn straks pÃ¥ alles leber. Men de mÃ¥tte ha Ã©n til â€” ja, minst Ã©n til. Og venninder foreslo hverandre â€” noen hvisket sammen, andre var djervere, nevnte navn hÃ¸it og anbefalte dem: Â«Mally er mindre redd han Olaus.Â» â€” Â«Gina lukker ingen munnen pÃ¥.Â»

Den tredje skulde helst vÃ¦re en landsjente, sa Birgitte. De fleste skredderne var fra landet, de mÃ¥tte ha en representant, ellers var det uvisst om de fikk dem med siden, ogsÃ¥.

Â«Gyda er fÃ¸dt i Vardal,Â» sa Berta Flink.

Karen Annas blikk under de mÃ¸rke Ã¸iehÃ¥rene gled snart over Gyda; sÃ¥ sa hun fort: Â«Det er Jakoba ogsÃ¥; og hun er eldre.Â»

Gyda blev rÃ¸d, bÃ¸ide hodet og jepte litt. Karen Anna sÃ¥ det og blev rÃ¸d selv. Men det hun hadde sagt, hadde hun sagt ... Det mÃ¥tte ikke vÃ¦re noe Ã¥ utsette pÃ¥ de tre, som skulde gÃ¥ til sjefene. Det mÃ¥tte vÃ¦re arbeidersker, det stod respekt av.

Da sa Gyda selv: Â«Gunner blir olm, bare han ser tryne mitt â€” det er ikke verdt Ã¥ tirre stakkaren. Vi velger Jakoba. Du kan da prate VardÃ¸ling ogsÃ¥, vil du, du Jakoba!Â»

Karen Anna sÃ¥ stort pÃ¥ henne. Gyda var fin ...

Jakoba undslo sig. Men litt efter var hun valgt og smilte med alle de nye tennene og tok imot. Sammen skulde hun og de to andre legge over, hvad de skulde forlange. EfterpÃ¥ skulde alle mÃ¸tes her igjen for Ã¥ godta resultatet. Og neste lÃ¸rdag efter arbeidstid skulde de gÃ¥ til Â«de smÃ¥ brÃ¸dreÂ». SÃ¥ hadde de sÃ¸ndagen Ã¥ komme sig pÃ¥, ogsÃ¥!

Alle tok hverandre i hÃ¥nden, fÃ¸r de skiltes. Det var en munter avskjed, hjertelige nikk og faste hÃ¥ndtrykk â€” tyve lykkelig sammensvorne, som i smÃ¥flokker og arm i arm drog opover Storgaten i mÃ¥neskinn. â€”

Det varte lenge, fÃ¸r Karen Anna sovnet den kvelden.

Hun hadde stelt moren til natten â€” det var femte dÃ¸gnet, moren ikke hadde reist sig av sengen nÃ¥. Det blev vel til de mÃ¥tte budsende doktor. Om det bare var sÃ¥ vel at de kunde utsette med det til over denne uken! Ã… fortelle moren, fÃ¸r hun blev likere, om det hun nÃ¥ hadde fore, det var ikke Ã¥ tenke pÃ¥. Og det var en stor lette ...

Hjertet slo. Som en sÃ¸t, sterk hemmelighet lÃ¥ minnet om mÃ¸tet pÃ¥ Birgittes hybel innved det. Det var hun som hadde fÃ¥tt det til. Det var hun som hadde talt for kameratene. Snart skulde hun stÃ¥ pÃ¥ kontoret hos sjefene sammen med de to andre, og da skulde Olaus fÃ¥ vite at nÃ¥ hadde de ikke lenger Â«tomme luftaÂ» i ryggen.

Hun tenkte pÃ¥ Randem. Da husket hun ikke klart hvordan han sÃ¥ ut. Det blev til en skikkelse med lys omkring â€” noe vakkert og stort, hun skulde mÃ¸tes med en dag og ikke lenger vÃ¦re fremmed for.

Birgitte Andersen hadde snakket ut. Hun foldet sammen papiret, hun hadde lest op av, og stakk det i vesken. Bak henne, nÃ¦rmere veggen, satt Karna og Jakoba. Foran henne ved skrivebordet begge sjefene.

Olaus tygget pÃ¥ tungen. De smÃ¥ Ã¸inene var blitt helt mÃ¸rke â€” han flyttet dem langsomt fra det ene kvinneansiktet til det neste.

Gunner reiste sig fra stolen. Â«Det er ikke mer dere forlanger da?Â» Han lo kort. â€” Â«Nei, det er kravene vÃ¥re.Â» â€” Â«Damene kommer pÃ¥ egne vegne?Â» â€”

Birgitte snudde hodet og sÃ¥ pÃ¥ de to andre. Karen Anna sa:

Â«Vi har organisert oss.Â»

Stolen under Olaus skrek i gjengene; han hadde bÃ¸id sig frem over skrivebordet.

Â«Dere har meldt dere inn i fagforeningen?Â» Gunner blev blekere under fregnene. Â«Ja â€” det stÃ¥r naturligvis enhver fritt.Â» â€” Â«Vi tenkte det,Â» svarte Birgitte. â€” Â«Det er dere tre som kommer med forlangende da?Â» â€” Â«Nei, vi er fler.Â» â€” Â«Vi er mange.Â» â€” Â«Hvor mange?Â» â€” Â«Det er ikke godt Ã¥ si. Det kan komme nye hver dag.Â» â€” Â«Dere vil ikke ut med tallet?Â»

De tidde.

Â«Neinei. Det blir pÃ¥ en annen metode herefter da.Â»

Â«Ja,Â» svarte de samtidig.

Â«Kan jeg fÃ¥ lÃ¥ne papiret ditt, Andersen?Â» Olaus sÃ¥ op. Â«Vi fÃ¥r notere disse tallene. Vi fÃ¥r notere dem ned.Â»

Birgitte Ã¥pnet vesken og rakte frem lappen. Â«VÃ¦rsÃ¥god. Du kan beholde den for mig.Â»

Â«Takk, tuppa mi.Â» Olaus smilte, foldet ut papiret; de korte, bustete brynene smÃ¥skalv, mens Ã¸inene gikk over notater og tall. Â«PÃ¥legg pÃ¥ alle plagg, ser jeg. For Oxford-buksene ogsÃ¥. Dem syr vi utenfor fabrikken, ja.Â»

Â«Det har hendt, vi har sydd dem pÃ¥ verkstedet ogsÃ¥,Â» sa Jakoba.

Â«Ja, dere har vÃ¦rt nidkjÃ¦re! Dere har vÃ¦rt om dere! Dere er mye til damer!Â»

Pikene sÃ¥ pÃ¥ hverandre. Gunner var sÃ¥ sint, at rÃ¸sten hans sprakk ...

Karen Anna rÃ¸rte pÃ¥ sig; sÃ¥ reiste alle tre sig pÃ¥ Ã©n gang.

Â«Vi vil gjerne ha svar sÃ¥ snart som mulig,Â» sa Birgitte. Â«Det gÃ¥r ikke, som det gÃ¥r nÃ¥ lenger.Â»

Â«Nei, det gjÃ¸r vel ikke det, Andersen?Â» Olaus drog ut en skuff, og la papirlappen ned i den. LÃ¥ste skuffen med en nÃ¸kkel pÃ¥ knippet. Stakk knippet i baklommen. Â«Men â€” vi arbeider ikke om sÃ¸ndagen her pÃ¥ kontoret. Vi gjÃ¸r ikke det, nei.Â»

Â«De skal fÃ¥ svar idag fjorten dager,Â» sa Gunner. Â«Dette er en alvorlig sak.Â»

Han var roligere, nÃ¥. De sÃ¥ pÃ¥ ham og nikket. Stod litt, for om mer skulde bli sagt. Men Olaus satt taus med hendene foran sig pÃ¥ bordet â€” tommelen mellem peke- og langfinger. Gunner tidde, han ogsÃ¥.

SÃ¥ bÃ¸ide de hodene til farvel.

Â«Godkveld, tuppene mine,Â» sa Olaus.

Gunner bukket. Og straks efter var de alle tre ute i den hvitkalkete gangen. â€”

Hvordan det hadde gÃ¥tt? Det var ikke lett Ã¥ si ... PÃ¥ veien nedover Ramstad-bakken la de ut om inntrykkene sine. Gunner var blitt gal pÃ¥ dem, det blev de snart enig om. Men han hadde fÃ¥tt en stÃ¸kk ogsÃ¥, mente Jakoba â€” han hadde blitt grÃ¥ i det fregnete opsynet! â€” Det kunde vÃ¦re brÃ¥sinne, ogsÃ¥! â€” Men det var Olaus, det kom an pÃ¥! â€” Og han hadde smilt til Birgitte, da han fikk papiret! â€” Men han var leiest, nÃ¥r han smilte! â€” Ja da var han farlig! â€” Men han hadde ikke smilt mer enn den ene gangen! â€” Nei, det hadde han ikke. Olaus hadde vÃ¦rt svÃ¦rt sÃ¥ alvorlig. Han hadde ikke rÃ¸rt et lem, da Birgitte leste op lÃ¸nnsforlangendet. â€” Jo! En gang hadde han nikket pÃ¥ hodet! â€” NÃ¥r var det han nikket pÃ¥ hodet? â€” Jakoba trodde det var, da Birgitte ramset op betalingen for smÃ¥plaggene. Kanskje det hadde snertet ham!

De drev lenge sammen i gaten og snakket, snart med tvil og snart med hÃ¥p. Det blev drÃ¸ie dager, de som nÃ¥ kom! Fjorten dager! Men â€” det var da ikke noe Ã¥ kalle sammen nytt mÃ¸te for, dette? Det var da ikke noe resultat? Nei, det var det ikke. De blev forlikt om Ã¥ fortelle de andre sytten pÃ¥ verkstedet, at ingenting hadde hendt ennÃ¥; men at de skulde mÃ¸te pÃ¥ kontoret den 30te klokken syv.

Det var ingen hemmelighet lenger pÃ¥ fabrikken, at tyve av syerskene hadde organisert sig. BÃ¥de den ene og den andre av kameratene hadde vÃ¦rt borte hos dem og spurt, om det var sant, da? Og de hadde gjort sitt for Ã¥ fÃ¥ flere med. EnnÃ¥ var de ikke blitt fler â€” men det var mange, som sÃ¥ betenkt ut â€” Gyda hadde sagt hun trodde, Gunhilde spekulerte pÃ¥ Ã¥ melde sig inn. Det kom an pÃ¥ hvordan det gikk om fjorten dager!

Â«Ja â€” Ã¥ssen vi skal fÃ¥ den tia til Ã¥ gÃ¥!Â» undret Birgitte.

Da stanste Karen Anna op og drog hÃ¥nden fort ut av armen hennes.

Â«Men jeg er da ikke vel bevart! Jeg mÃ¥ da hjem! Mor hadde tatt pÃ¥ Ã¥ brekke sig, da jeg gikk imorges! Jeg mÃ¥ da springe, jeg!Â»

Â«Hvad sier mor din da?Â»

Â«Jeg har ingenting sagt ennÃ¥, vet du. Hun fÃ¥r da bli bedre fÃ¸rst.Â»

Jakoba og Birgitte sÃ¥ pÃ¥ hverandre. De visste, det vilde ikke bli greit Ã¥ vÃ¦re Karna, nÃ¥r Kari Hustad fikk vite, hun var organisert.

Â«Gyda sa, hun trodde hun fikk sparken hjemme, om hun noengang kom ut i streik,Â» sa Jakoba. â€” Â«Det vilde vel vÃ¦re gunstig for henne, det.Â» Birgitte lo. Â«De eter henne da levendes op, foreldrene hennes!Â» â€” Â«Hun henger med mora, det er rart, men. Den fantekjÃ¦rringa!Â»

Â«Ja, det er rart ...Â» sa Karen Anna langt.

Og da hun sprang op gaten til hjemmet, undret hun, hvad hun hadde blitt til, om hun hadde fÃ¥tt styrt sitt eget liv slik som Birgitte og Jakoba. â€”

â€” â€” â€”

Rundt morens seng stod JÃ¸rgine KÃ¥rstad, Eveline og enda to kvinner av menigheten. I det samme hun kom inn, lÃ¸ftet en av dem hÃ¥nden og sa: Â«GÃ¥ stilt!Â»

Hun blev stÃ¥ende. Eveline stiltret bort til henne pÃ¥ tÃ¥ og hvisket: Â«Hun har forandra sig. Vi har sendt bud pÃ¥ Vangensten.Â»

Karen Anna gikk frem til sengen. Moren lÃ¥ med lukkete Ã¸ine og pustet tungt og kort. Hvad var det med ansiktet hennes? Som hadde en hÃ¥nd strÃ¸ket over det og tatt med sig hollet. Alt var innsunket â€” kinn og hake og Ã¸ine. Bare nesen stod stor og som alene i det.

Forferdet flyttet hun blikket og mÃ¸tte JÃ¸rgines. Og JÃ¸rgine nikket til henne, stakk i Ã¥ grÃ¥te, hvisket: Â«Bed med oss, Karen Anna, bed med oss!Â» â€”

Ute i kjÃ¸kkenet sank hun ned pÃ¥ en stol og gjemte ansiktet i hendene. Hun hadde ropt Â«morÂ» â€” og moren hadde ikke hÃ¸rt det. â€”

Da doktor Vangensten kom og hadde undersÃ¸kt den syke, sÃ¥ han sig om i stuen. Fler kvinner hadde kommet til â€” noen satt borte ved bordet, skomakerenken hadde tatt gyngestolen og flyttet den nÃ¦r sengefoten Eveline stod bak hodegjerdet, fru KÃ¥rstad glattet laknet under de urÃ¸rlige hendene.

Â«Hvor er frÃ¸ken Hustad?Â» spurte han. â€” Â«Hun skulde koke en kaffidrÃ¥pe til oss â€” hun er pÃ¥ kjÃ¸kkenet.Â»

Han gikk ut til henne. Hun hadde nettop lÃ¸ftet lÃ¥kket av kjelen, dampen stod op imot det varme ansiktet. Â«Ã… â€” er De kommet?Â» â€” Â«Jeg har sett pÃ¥ Deres mor. Det er ikke rare greiene, frÃ¸ken Hustad.Â» â€” Â«Men â€” men hun dÃ¸r da ikke?Â» â€”

Han sÃ¥ ut av det lave vinduet.

Â«Jeg skal gi henne en kamfersprÃ¸ite. Og jeg skal komme igjen om et par timer. Men jeg er redd, jeg lite kan gjÃ¸re.Â» â€” Â«Hun hÃ¸rer ikke, vi snakker til henne?Â» â€” Â«Nei. Hun er uten bevissthet.Â»

Uten bevissthet ... Karen Anna sÃ¥ vantro pÃ¥ ham. Â«Mor, som er sÃ¥ sterk! Hvad er det, da?Â» â€” Â«Hun har jo lenge gÃ¥tt med den nyresykdommen. Ja, hun har vÃ¦rt et usedvanlig sterkt og motstandsdyktig menneske. Det er inntrÃ¥dt en forgiftning, antar jeg. Det ender ofte slik med den sykdommen.Â» â€” Â«Er det slutten, da?Â» â€” Â«Det ser sÃ¥ ut.Â»

Hun sÃ¥ ned for sig og tidde.

Â«Deres mor er jo gammel. Kommer det sÃ¥ uventet pÃ¥ Dem?Â» â€” Â«Jeg har aldri tenkt, mor skulde dÃ¸ â€” pÃ¥ lenge. Hun, som er sÃ¥ sterk.Â»

Det kom noe barnslig og fortapt over den hÃ¸ie pikeskikkelsen â€” det gjorde henne sÃ¥ kvinnelig, sÃ¥ nÃ¦r ... Som engang fÃ¸r bultet hjertet til i ham. Litt kjÃ¸vd sa han: Â«Jeg skal gjÃ¸re det, jeg kan. Jeg skal gjÃ¸re alt, jeg kan. Skal alle disse menneskene bli derinne?Â»

Â«Ja.Â» Hun stivnet til, vendte sig mot komfyren. Â«NÃ¥ skal de ha kaffe.Â» â€”

Hun gikk mellem dem og sÃ¸rget for at de fikk det, de skulde. Innimellem var hun borte ved sengen og sÃ¥ pÃ¥ moren. Hun lÃ¥ som fÃ¸r â€” hun hadde ikke flyttet de store hendene en tomme ... Men hun pustet ikke sÃ¥ tungt lenger, syntes Karen Anna. Sommetider bad en av kvinnene hÃ¸it; da bÃ¸ide de andre hodet og rugget sakte med overkroppen. Hun i sengen hÃ¸rte ingenting ...

Da doktoren ved titiden kom tilbake, satt hun ved morens fÃ¸tter. Han lÃ¸ftet den sykes hÃ¥nd og lukket fingrene om hÃ¥ndleddet. La det fort ned â€” skjÃ¸v op morens Ã¸ielÃ¥kk og bÃ¸ide sig over Ã¸iet. Rettet sig op.

Â«Hun har fÃ¥tt en lyd i halsen,Â» sa Karen Anna. Han nikket â€” blikket hans hvilte i hennes; og hun skjÃ¸nte hvad det sa, det milde blikket. Det kom en liten klagelyd over lebene hennes.

Â«Vi sier det da til henne, at Herrens time er kommet for a Kari; men hun vil ikke hÃ¸re pÃ¥ oss, stakkar,Â» â€” Â«Og den syvende engel utÃ¸ste sin skÃ¥l i luften og en hÃ¸i rÃ¸st utgikk fra templet i himmelen, fra tronen og sagde: Det er skeet. Men hun vil ikke hÃ¸re pÃ¥ det, stakkar.Â» â€” Â«La oss synge, venner! Vi tar den om brudgommen, vi tar to vers.Â»

Doktor Vangensten lÃ¸ftet hÃ¥nden og stanste Evelines hÃ¸ie rÃ¸st, som alt satte i.

Â«Her skal vÃ¦re stille! Det sÃ¸mmer sig best, nÃ¥r et menneske skal dÃ¸.Â» Og han snudde sig mot Karen Anna: Â«Skal jeg be dem gÃ¥? Jeg kan bli hos Dem, til det er over.Â»

Hun tok sig over pannen og Ã¸inene, reiste nakken og sÃ¥ pÃ¥ ham og pÃ¥ de andre, som stod tett bak ham.

Â«Nei â€”Â» sa hun langsomt. Â«Det er med mors vilje, de er her. De stÃ¥r henne nÃ¦re. Hun vil ikke, de skal gÃ¥. Det er dem som er hennes.Â» Og som for Ã¥ bekrefte ordene, reiste hun sig, strÃ¸k over morens hÃ¥nd og gikk vekk fra sengen.

Det lyste seiersglad til i kvinneÃ¸inene, flokken flyttet sig frem forbi doktor Vangensten, sluttet krets om den dÃ¸ende og stemte i med hÃ¸ie, henfÃ¸rte rÃ¸ster:

Da merker du, at kongen er dig nÃ¦r,

sÃ¥ du kan give lukt av Ã¥ndens frukter!

Men han med korset ogsÃ¥ hos dig er

og som en kjÃ¦rlig fader dig optukter.

Da holder du ham for din beste venn,

din deiligste, ja rette Koferdrue!

Han elsker dig, du elsker ham igjen,

I bliver ett i kjÃ¦rlighetens lue ...

Den gamle enken trengte sig frem til hodegjerdet og bad med lÃ¸ftede hender: Â«Ta imot sÃ¸ster Kari, nÃ¥dige Gud, Ã¥pne porten for henne, tilgiv henne alle hennes synder for lammets skyld!Â»

Mange grÃ¥t â€” Eveline sank pÃ¥ kne og tok op igjen: Â«O, nÃ¥dige Gud, o, nÃ¥dige Gud!Â»

Doktoren hadde satt sig pÃ¥ en stol ved utgangsdÃ¸ren. Karen Anna sÃ¥ det bleke ansiktet hans rykke og dra sig sammen i pine. Og det kom noe hardt op i henne, et Ã¸ieblikk tenkte hun ikke pÃ¥ moren. La ham sitte og se det! La ham hÃ¸re det! NÃ¥ kan han fÃ¥ vite, hvordan vi har det! NÃ¥ kan han gÃ¥ hjem til den pene stuen sin, og prÃ¸ve hvad han har visst om menneskene!

Da reiste han sig med ett, gjorde en hÃ¥ndbevegelse: hun skulde gÃ¥ frem til sengen.

Moren hadde Ã¥pnet Ã¸inene vidt. Det var unge, store Ã¸ine ... ja, stÃ¸rre enn hun noengang hadde sett dem.

Â«Mor!Â» ropte hun.

Straks efter lÃ¸ftet legemet under teppet sig i en bue fra lender til bryst, stod et sekund og dirret â€” sank flatt ned.

EnnÃ¥ stod Ã¸inene Ã¥pne; men de hadde ikke blikk lenger.

â€” â€” â€”

Eveline hadde budt Karen Anna Ã¥ ligge oppe hos sig, til den dÃ¸de var blitt fÃ¸rt pÃ¥ kapellet. Men hun blev i hjemmet, lÃ¥ pÃ¥ flatseng ute i kjÃ¸kkenet, gikk ikke pÃ¥ arbeid de fÃ¸rste dagene; tok imot alle som kom, fÃ¸rte dem til sengen, lÃ¸ftet klÃ¦det vekk fra morens ansikt og lot dem se det, de Ã¸nsket: Kari Hustad i den evige sÃ¸vn.

Hun ordnet med blomstene, som blev sendt fra vennene og hennes egne kamerater og fra folk, moren hadde vasket for. Det var mest krysantemum, den bitteremne lukten av dem fylte stuen. NÃ¥r lysene i stakene ved hodegjerdet hadde brent ned, skiftet hun inn nye.

FÃ¸ttene gikk sig trette; hendene gjorde arbeidet, de skulde: sydde sÃ¸rgeklÃ¦r, laget mat; lebene svarte pÃ¥ spÃ¸rsmÃ¥l og sa takk. Ut pÃ¥ natten kom en blytung sÃ¸vn og tok henne vekk fra alt.

Det var ikke fÃ¸r hun vendte hjem til den Ã¸de stuen, efter at hun hadde fulgt kisten til kapellet, at det nÃ¥dde helt inn i henne: hun var alene.

Hun blev stÃ¥ende midt pÃ¥ gulvet. Her var ikke lyd Ã¥ hÃ¸re. Hun spente Ã¸ret: den svake tikkingen fra uret over morens seng hadde tystnet. Farens sÃ¸lvklokke hang pÃ¥ spikeren og tidde.

Da var det som rant stillheten efter lyden, hun sÃ¥ ofte hadde lyttet frem, gjennem henne som en flod og tok med sig atterklangen av alle rÃ¸stene: Evelines diskant â€” snekkerens, da han sa: Hvit kiste, ja ... Doktor Vangenstens: Hvis jeg kan vÃ¦re Dem til noen hjelp ... De sank ned i stumheten, og hun kjente det, som mÃ¥tte hun selv synke. Det var Ã©n som hadde levd herinne â€” Ã©n, som hadde fylt rummet med kraft av sig selv. En, som var sterk og hel og aldri vek ...

Morens navn presset sig frem mot strupen â€” som forvillet sÃ¥ hun sig om, tomlet bort til den gamle sengen, kastet sig gruve over den, med de tomme armene bredt ut. â€”

Atter satt de tre arbeiderskene inne pÃ¥ fabrikkens sjefskontor.

Karna var tynn og svartklÃ¦dd ... Hun lignet en sorgens engel. Olaus gav sig tid til Ã¥ tenke det, fÃ¸r han tok fatt pÃ¥ det egentlige. Han kremtet, sÃ¥ bort pÃ¥ broren som stod ved vinduet; og vendte sig mot pikene.

Â«De vil gjerne ha svar? De har ventet? Men vi mÃ¥tte ha vÃ¥r tid, ja; vi mÃ¥tte spekulere; vi er ikke urimelige, men vi mÃ¥tte overveie. Vi mÃ¥tte gjÃ¸re overslag.Â»

Birgittes ansikt lysnet; hun satte sig bedre til rette pÃ¥ stolen, prÃ¸vde fÃ¥ tak i Karnas blikk. Men Karen Anna sÃ¥ ikke pÃ¥ noen. â€”

Â«Og det er sÃ¥ at vi er villig til Ã¥ tenke over disse sakene â€” disse kravene da, Gunner og jeg. PÃ¥ nyÃ¥ret. NÃ¥r vi begynner en ny avregning og har gjort op status. Vi er villig til Ã¥ legge pÃ¥ visse plagg, vi er muligens villig til Ã¥ forhÃ¸ie enkelte lÃ¸nns-satser, hvis forretningen kan bÃ¦re det. Det blir summer â€” krrr.Â»

Â«Men vi lar oss ikke tvinge!Â» Gunner tok et skritt frem. Â«Hvad vi gjÃ¸r, det gjÃ¸r vi av imÃ¸tekommenhet mot gamle arbeidersker. Vi har en privat bedrift â€” vi driver privat. Min bror dÃ©r og jeg har arbeidet konfeksjonen op fra systue til fabrikk. Vi har skapt rÃ¸relse her pÃ¥ stedet, vi begynte for tredve Ã¥r siden, vi har hengt i til alles beste i tredve Ã¥r. Og vi tenker ikke Ã¥ ruinere hverken oss selv eller andre.Â»

Â«Vi tenker pÃ¥ alles beste, tuppene mine.Â»

Â«Og hvis det er sÃ¥ â€”Â» Gunner tvinnet urkjedet sitt om fingren â€” Â«at skredderne akter Ã¥ sette ben for oss, sÃ¥ har vi utveier. Vi kan flytte bedriften lenger op i landet. Vi kan flytte den vestover til kysten. Vi har overveiet det. Tomten og bygningen er salgbar. Vestover, ved kysten, er det gode arbeidsvilkÃ¥r, som vi vet.Â» Han sÃ¥ pÃ¥ broren.

Â«Men det ordner sig,Â» sa Olaus. Â«Det ordner sig her pÃ¥ plassen.Â»

Â«Ã… blir det for ordning da?Â» Birgitte stirret pÃ¥ ham. Â«Det er det vi vil vite.Â»

Â«Skal fÃ¥ vite det, Andersen. Vi er pÃ¥ veien, tuppa mi.Â»

Â«Ja. Vi er lovt svar.Â»

Â«Det endelige svar skal dere fÃ¥, nÃ¥r status er gjort op.Â» Gunner sÃ¥ ut av vinduet.

Â«De skal fÃ¥ svar idag.Â» Det kom tyngde over hele Olaus, stolen skrek under ham, han stÃ¸ttet hendene mot armlenet: Â«Det blir sÃ¥, at den som vil arbeide med tillit til sjefene, mÃ¸ter pÃ¥ verkste' pÃ¥ mandag. Den som ikke har tilliten, slutter pÃ¥ mandag. Det er fjorten dagers opsigelse; vi betaler ut fjorten dagers lÃ¸nn efter overenskomst. Det blir en utgift for oss; men vi betaler. Vi tenker pÃ¥ alles beste og bedriftens vel.Â»

Â«Da blir det mange som slutter!Â»

Â«Vi vil ta det som kristne, Karna.Â»

Â«Vi tar det som sjefer. Vi er forberedt. Vi har alltid hatt rikelig med tilgang pÃ¥ arbeidskraft, Hustad. Det er ingen forandring Ã¥ spore; tvertimot.Â» Gunner tok et papir ut av brystlommen. Â«Vi har undersÃ¸kt forholdene. Det sitter kvinner overalt i bygden, som Ã¸nsker arbeid hos oss. OgsÃ¥ her i byen har vi supplikanter. OgsÃ¥ i andre byer. Vi har tyve Ã¸vete syersker, som er rede til Ã¥ ta fatt. Men vi mÃ¥ saktens ta inn mange fler? Tyve forslÃ¥r ikke?Â» Det glimtet til i de lyse Ã¸inene â€” han flyttet dem fra den ene til den andre av pikene.

De sÃ¥ pÃ¥ hverandre. Han hadde fÃ¥tt greie pÃ¥ tallet ...

Â«Vi gÃ¥r i streik!Â»

Karen Anna snudde sig mot Birgitte som sa det. Det var grÃ¥t i rÃ¸sten til Birgitte ... HÃ¸it og heftig sa hun selv: Â«Ja, vi streiker. Og vi skulde aldri gitt dere fjorten dager til Ã¥ stelle til fanteri pÃ¥! Og Ã¥ssen skal vi ha tillit til dig, Olaus? Vi vet Ã¥ssen det gÃ¥r, nÃ¥r du Â«tenker overÂ»! Det gÃ¥r Ã¥revis, det, og allting blir som fÃ¸r! Nei, vi er blitt klokere nÃ¥.Â»

Â«Ja â€”Â» hvisket Jakoba. Og Birgitte tok op: Â«Vi er blitt klokere.Â»

Â«Det skal vise sig, hvem som er de klokeste, Hustad! Det blir dem som mÃ¸ter op pÃ¥ mandag! Det kan du hilse og si ifra Gunner Strande.Â»

Â«Vi tar ikke imot noen hilsen! Vi vil ha kravene vÃ¥re antatt. De er ikke urimelige, â€” de er heller mindre enn rimelig er.Â» Karen Anna reiste sig. Â«Vi holder mÃ¸te imorgen hos Birgitte Andersen â€” om de skulde betenke dere, sÃ¥ er det telefon i huset, hun bor hos kjÃ¸bmann Osa. Vi er der imorgen kveld, om de har noe Ã¥ si oss. Eller sÃ¥ tar vi streiken.Â»

Hun kjente kameratenes Ã¸ine pÃ¥ sig â€” som gjennem en lett skodde sÃ¥ hun brÃ¸drenes ansikter. Hun var sÃ¥ lett i kroppen, som stod hun ikke pÃ¥ gulv â€” en kraft vilde lÃ¸fte henne op ...

Â«Vi arbeider ikke om sÃ¸ndagen.Â» Gunner hermet svakt brorens mÃ¥l.

Â«Men de tenker kanskje, om det sÃ¥ er pÃ¥ en sÃ¸ndag?Â»

Karna var fager Ã¥ se pÃ¥ der hun stod ... VÃ¥rherre hadde skapt henne. Ramsvart i hÃ¥ret, svart hele veien. Men med roser pÃ¥ kinn og blÃ¥ i Ã¸inene som â€” blÃ¥, som ... Olaus snudde hodet vekk.

Â«De har konferert med ledelsen i Oslo?Â» spurte Gunner plutselig.

Karen Anna Ã¥pnet lebene for Ã¥ si nei; da mÃ¸tte hun skrekken i Jakobas blikk. De skulde underrettet ledelsen i Oslo!

Â«Vi vet hvad vi gjÃ¸r,Â» sa Jakoba.

Gunner smekket med tungen.

Â«Og de vil ikke gÃ¥ med pÃ¥ betingelsene vÃ¥re da?Â» Birgitte skakket pÃ¥ hodet og var bÃ¸nnlig.

Â«Nei, det hÃ¸rer du vel!Â»

Â«Vi har diverse planer, Karna. Vi mÃ¥ omrÃ¥ oss, tuppene mine. Kommer tid, kommer rÃ¥d. Gunner og jeg vil alles beste, nÃ¥ som fÃ¸r â€” nÃ¥, som fÃ¸r.Â»

Â«Det har vi hÃ¸rt fÃ¸r, ogsÃ¥. Og nÃ¥ gÃ¥r vi,Â» sa Karen Anna. De to andre reiste sig langsomt.

Â«Krrr. Om det er sÃ¥ at du kan avse fem minutter, Karna? Jeg har en sak Ã¥ legge frem for dig.Â»

Â«Jeg har ikke noen sak med dig, som ikke de andre kan hÃ¸re pÃ¥, Olaus.Â»

Birgitte dyttet til henne.

Â«Det er en velferdssak,Â» sa Olaus.

Â«Skal jeg bli igjen? De fÃ¥r bestemme.Â» Hun sÃ¥ pÃ¥ kameratene. De nikket. Og hun blev stÃ¥ende, mens de gikk.

Â«Du har kanskje ikke bruk for mig heller?Â» Gunner lo litt.

Â«Det er en privatsamtale,Â» svarte Olaus verdig.

Det blev tyst en stund, da dÃ¸ren hadde lukket sig bak Gunner. Olaus satt med fingertuppene mot hverandre og stirret pÃ¥ dem. SÃ¥ bad han henne sette sig.

Â«Jeg stÃ¥r bra som jeg stÃ¥r.Â»

Â«Du er blitt alene, Karna?Â»

Det rykket til omkring de fulle lebene; men hun tidde.

Â«Du hadde en bra mor. Du kommer av bra folk.Â»

Han hadde sagt det herinne en gang fÃ¸r ...

Dengangen hadde hun blitt varm og vek, da han sa det. Hun reiste nakken.

Â«Jeg kommer av fattigfolk.Â»

Â«Si ikke det! Si ikke det. Det kan bÃ¦re nedover med oss alle. Men vi er den, vi er. Du er den du er, Karna.Â»

Et lite, vridd smil drog munnvikene hennes nedover.

Â«Og jeg har tenkt pÃ¥ dig. Jeg har tenkt: det er synd om Karna, stor synd. Hun er ikke skapt til Ã¥ sitte ved maskin, hun skulde ha Ã©n til Ã¥ ta hÃ¥nd om sig. Hun skulde ha gode kÃ¥r.Â»

Â«Ja du har da vist, du har tenkt pÃ¥ oss idag!Â»

Â«PÃ¥ dig, Karna, pÃ¥ dig! Hadde du kommet til mig og sagt â€” og pr. eksempel sagt, at du vilde slutte og begynne for dig selv, begynne Ã¥ sy for dig selv pr. eksempel, og at du â€” at du trengte en hÃ¥ndsrekning â€” jeg hadde ikke sagt nei. VÃ¥rherre vet det. Jeg har Ã¸ie for dig, jeg har hatt Ã¸ie for dig ifra fÃ¸rste dagen, du kom pÃ¥ verkste' i den blÃ¥ kjolen.Â»

Hun var blitt blek. Her hun stod â€” for noen minutter siden â€” hadde en tanke fart gjennem henne: gikk det galt, gikk det verre enn galt, da mÃ¥tte hun ta pÃ¥ og sy sammen med Eveline ...

Â«Jeg trenger ikke din hjelp!Â» brÃ¸t hun ut â€” Â«Nei â€” fri mig!Â»

Â«Vent litt, Karna ... Om â€” om jeg nÃ¥ spÃ¸r dig og sier, jeg vil ta dig i huset?Â»

Â«I huset ...?Â» Hun sperret op Ã¸inene.

Â«Madamen blir gammel. Hun blir skrÃ¸pelig, hun har vann i blodet, fÃ¸ttene sveller, hun trenger en medhjelp. Hun faller av. Vi trenger en opmuntring i huset, til underholdning og stÃ¸tte for madamen. Jeg har tenkt Ã¥ by dig posten, Karna. Jeg skal lÃ¸nne dig godt â€” om du har hjerte for en gammel mann.Â»

Hun hadde mistet mÃ¦let. Det vilde ikke komme lyd i strupen, da hun prÃ¸vde svare.

Â«NÃ¥r hun blir sengeliggende, mÃ¥ hun ha Ã©n som styrer,Â» sa Olaus.

Da lÃ¸ftet hun hÃ¥nden â€” hadde hun stÃ¥tt nÃ¦rmere stolen hans, hadde hun slÃ¥tt. Og hun skrek: Â«Ja det vilde du vel? Ta Ladi i huset til dig! Henne har du hatt fÃ¸r! Din â€” din fele stygging!Â» Og hun styrtet mot dÃ¸ren, rev den op, lot den bli stÃ¥ende Ã¥pen efter sig og stormsprang mot utgangen.

Han blev sittende urÃ¸rlig og lytte pÃ¥ helene, som slo mot stengulvet. Det rÃ¸dlette ansiktet fortrakk sig, inne i det stutte skjegget skar munnen over i jep, brynene sitret og ut av de smÃ¥ Ã¸inene spratt klare tÃ¥rer.

Han fikk ikke Karna. Han fikk henne aldri!

â€” â€” â€”

SÃ¸ndagskveld var de sÃ¥ mange igjen, som Birgittes hybel kunde rumme. Men dennegangen stod de fleste, stod to og tre sammen, sÃ¥ bort pÃ¥ Birgittes og Jakobas alvorlige miner og spurte lavt: Â«Kan de ikke si det, da?Â» â€” Â«Vi tÃ¥ler vel hÃ¸re det, om det har gÃ¥tt aldri sÃ¥ rangt?Â»

Â«NÃ¥r Karna kommer, skal vi begynne,Â» svarte Birgitte.

Hun var for sent ute, og hadde sprunget â€” andpusten lukket hun dÃ¸ren efter sig. Â«Jeg blev heftet av Ã©n som kom og vilde se pÃ¥ rummene. Det er en som skal gifte sig og tenker leie stua og kjÃ¸kkenet vÃ¥rt.Â»

Â«Ja vi har ventet bÃ¥de vel og lenge.Â» Gyda knuste sigarettstumpen mot ovnsplaten. Â«Dem andre har fÃ¥tt tunga av ledd â€” det er visst du som skal bÃ¦re frem gledesbudskapet, Karna.Â»

Hun hadde gÃ¥tt til den forrige plassen sin bak messingbordet. Hun hadde ikke noe papir med sig dennegangen, sÃ¥ de ...

Â«Vi har ingenting sagt. Vi har ventet pÃ¥ dig.Â»

Da lettet hun pÃ¥ sig, som vilde hun rÃ¸mme fra plassen igjen. Â«De kan da like gjerne si det, du og Jakoba!Â»

Â«Nei, si det du. Det er du, som har fÃ¥tt det istand fra fÃ¸rste dagen.Â»

IngebjÃ¸rg Dale trengte sig forbi de nÃ¦rmeste og satte sig ved siden av Karna pÃ¥ madrassen. Hun la hÃ¥nden bak Ã¸ret.

Â«Vi skal si altsammen, da, Birgitte?Â»

Â«Er det kanskje meningen Ã¥ dÃ¸lge noe for oss?Â» spurte Gina Flink kvast.

Â«Nei. Vi sier allting som det er, Karna.Â»

Hun snudde hodet mot IngebjÃ¸rg. Inn mot den dÃ¸ve tok hun pÃ¥ Ã¥ fortelle om mÃ¸tet hos sjefene. IngebjÃ¸rgs lyse hode, de blÃ¥, opmerksomme Ã¸inene var foran henne. Litt efter litt kjentes det som var hun alene med IngebjÃ¸rg i det tyste rummet.

... ja, fra fÃ¸r kjente de betingelsene, Birgitte og Jakoba og hun var blitt forlikt om. De hadde hÃ¸rt dem og godtatt dem. Papiret hadde Birgitte hatt med sig pÃ¥ kontoret. Hun hadde lest hÃ¸it av det for sjefene. Og siden hadde ikke Birgitte sagt annet, enn at dette var kravene deres. SÃ¥ hadde Olaus sagt, at han og Gunner var villig til Ã¥ overveie dem.

IngebjÃ¸rg smilte. Ute i rummet var det et par som hadde holdt pusten lenge, nÃ¥ kom den i hÃ¸rlig stÃ¸t fra brystet.

Â«Men ikke fÃ¸r pÃ¥ nyÃ¥ret,Â» fortsatte Karen Anna. Â«De vil gjÃ¸re op status fÃ¸rst, sa de. Men de var kanskje villig til Ã¥ legge pÃ¥ for somme â€” ja, kanskje da. Ã… det var for plagg, de vilde legge pÃ¥, sa de ikke.Â»

Â«Det mÃ¥ vel bli for smÃ¥plaggene, er det rettferdighet til!Â» â€” Â«Ã…, for den saks skyld sÃ¥ er jakkesÃ¸mmen ...Â» â€” Â«Ja, de beste smÃ¥plaggskreddere tjener da godt!Â» â€” Â«Hysj!Â» Jakoba lÃ¸ftet pekefingren. Â«Kan de ikke ti' still, sÃ¥ hun fÃ¥r snakke!Â»

Â«Men â€” sÃ¥ sa Gunner, at hvad de sÃ¥ bestemte, sÃ¥ gjÃ¸r de det av godhet. Og sÃ¥ skrÃ¸t han av alt, de har gjort for oss og for byen da, i tredve Ã¥r, tror jeg det var. Og sÃ¥ â€” sÃ¥ sa han, at de spekulerer pÃ¥ Ã¥ flytte hele bedriften herifrÃ¥. Til kysten.Â»

Â«Ã…-h â€”Â» kom det fra alle kanter â€” Ã©n lyd av angst. Gyda ropte: Â«Han vet rÃ¥d! Gunhilde har vÃ¦rt der â€” hun sier, der er dem aldri organisert pÃ¥ verkstedene. Der tar dem det, dem fÃ¥r akkurat som vi â€” der er dem gla til, bare dem fÃ¥r arbeid! Gunner er kunnskapsrik!Â»

Â«De flytter ikke!Â» Karen Anna mÃ¸tte alle Ã¸inene. â€” Â«Han vil skremme oss! Olaus sa, de blir her pÃ¥ plassen.Â»

Â«Det ordner sig her pÃ¥ plassen, sa han,Â» rettet Jakoba.

Â«Hvad slags ordning da?Â»

Â«Ja, det var det, jeg spurte om jeg ogsÃ¥,Â» sa Birgitte. Â«Og jeg fikk da svar!Â»

Â«Ã… svar fikk du?Â»

Â«Ja, du vet det, Karna.Â»

Hun sÃ¥ inn i IngebjÃ¸rgs Ã¸ine, som tindret anstrengt og spent. Men rÃ¸sten hennes sviktet litt, da hun tok op Olaus Strandes ord til dem: Den som vilde arbeide med tillit til sjefene, skulde mÃ¸te pÃ¥ verkste' imorgen tidlig. Den som ikke mÃ¸tte, var opsagt fra imorgen. Hun skulde fÃ¥ fjorten dagers lÃ¸nn, men hun skulde slutte pÃ¥ dagen.

Det blev sÃ¥ stilt i det lange, smale rummet, at de kunde hÃ¸re Anna Kleve mase med tyggegummien.

SÃ¥ sa en ung, lyshÃ¥ret pike fra BrÃ¦kken:

Â«Jeg har tenkt det hele tia. Den som henger i en trÃ¥d, kan ikke sette ivei med slikt.Â»

Alle sÃ¥ pÃ¥ henne â€” somme blev blekere, andre rÃ¸dmet heftig. Og som pÃ¥ et signal brast det ut fra mange samtidig: Â«Vi skulde aldri gjort det!Â» â€” Â«Det var det jeg sa: dem gir sig ikke!Â» â€” Â«Vi skulde ventet til vi blev fler!Â» â€” Â«Ja, mor sa det da til mig, ogsÃ¥!Â»

Â«Vi streiker!Â» ropte Karen Anna. Â«Vi mÃ¸ter ikke op imorgen! Ingen mÃ¸ter op! Vi sa det til dem, at vi streiker!Â» Hun sÃ¸kte Birgitte â€” Birgitte satt med bÃ¸iet hode. Hun snudde sig mot Jakoba; Jakoba sÃ¥ bort. Â«Dere sÃ¥ det selv, Birgitte og Jakoba, Ã¥ bleik Gunner blev!Â»

Â«Det var ikke da vi sa, vi vilde streike. Det var fÃ¸r,Â» rettet Jakoba.

Â«Det er det samme! De blev redd, da de hÃ¸rte vi hadde organisert oss â€” de blev redd, bÃ¥de han og Olaus! Det er vel bevis for at de er redde, at de har vÃ¦rt ute og hÃ¸rt sig om efter ny arbeidshjelp!Â»

Â«Har de forhÃ¸rt sig om ny arbeidshjelp?Â» â€” Â«Ã… er det du sier!Â» â€” Â«Nei, det er det verste ...Â»

Â«De sier sÃ¥ â€” om det er sant da.Â»

Â«Det er nok sant san.Â» Gyda hadde tatt frem en sigarett, nÃ¥ tendte hun den og drog rÃ¸ken heftig inn. Â«De kan fÃ¥ sÃ¥mange jenter, de vil, ute pÃ¥ bygda. De er himmelgla til, kan de fÃ¥ bli skreddere her i byen og fÃ¥ det bra.Â»

De siste ordene virket voldsomt â€” de fleste nikket, skrekk og spenning slapp ansiktene â€” venninder sÃ¸kte hverandre med Ã¸inene. Hadde de det ikke bra? Hadde de ikke frihet om kveldene? Hadde de ikke rum og hybler og kaffe pÃ¥ kjelen? Kom de ikke til hverandre med hÃ¥ndarbeidet sitt og satt sammen sÃ¥mangen kosestund? Og hadde de ikke arbeid?

Â«Vi skal da fÃ¥ kjenne det, blir vi jagd fra fabrikken!Â» â€” Â«Vi er vel ikke tullet, heller!Â»

Enda tidde Birgitte ... Karen Anna reiste sig, sÃ¥ det skranglet i det vesle messingbordet. Â«Nei, vi er vel ikke tullet! Men mÃ¸ter vi imorgen, da er vi verre enn tullet, da! Da taper vi, da! Da er det slutt for alle tider, da! Da kan de stelle sig som de vil med oss! Da fÃ¥r vi slite som fÃ¸r til vi kommer pÃ¥ kommunen! Om vi er sÃ¥ tullet!Â»

Â«Det er svÃ¦rt sÃ¥ du lekser op for oss!Â» skar Gina Flinks rÃ¸st i. Â«Vi er vel ikke treÃ¥ringer!Â»

Endelig Ã¥pnet Birgitte munnen.

Â«Det er en alvorlig sak, dette â€” ja, han sa det selv. Og â€” for om det ikke gÃ¥r nÃ¥, sÃ¥ kan det gÃ¥ siden, nÃ¥r vi blir fler, Karna. Det er vel ikke sagt vi gir op, for om vi utsetter? Om vi har vÃ¦rt for hastige av oss. Vi er da ikke fler enn tyve stykker.Â»

Â«Det er nok! Det er nok, holder vi isammen! Da blir han blokert!Â»

Â«Det er da ingen fagforening for skreddere her i byen, Karna.Â»

Â«Vi er Ã©n, nÃ¥!Â»

Â«Vi er for fÃ¥!Â»

Â«Den er stor i Oslo. De vil hjelpe oss!Â»

Â«Var vi sikker pÃ¥ det, sÃ¥ ...Â»

Â«Vi melder ifra til ledelsen! Vi innberetter til ledelsen! Vi fÃ¥r av foreningskassen! Olaus skal fÃ¥ kjenne, det ikke blir sÃ¥ lett lenger! Han skal fÃ¥ kjenne det!Â» Karen Anna la hÃ¥nden imot brystet â€” hvorfor hjalp ikke Jakoba og Birgitte henne?

De ordene hadde de hÃ¸rt fÃ¸r. Dengangen hadde de vÃ¦rt sÃ¸te som honning. NÃ¥ hadde de fÃ¥tt bud fra sjefene; nÃ¥ visste de, hvorpass Olaus og Gunner Â«kjenteÂ».

Â«Ja. De kan blokere fabrikken, vet du.Â» Jakoba sÃ¥ ut for sig med smale Ã¸ine.

Â«Da blir vi alle gÃ¥endes ledig, da!Â» â€” Â«Han og Gunner kan leve av midlene sine til dem blir hundre Ã¥r!Â» â€” Â«Ja, de er da styrtrike!Â»

Â«Vi har lovt Ã¥ holde isammen.Â» Karen Anna svelget grÃ¥ten. Â«Vi skal vel ikke vÃ¦re forrÃ¦dere mot kameratene vÃ¥re, landet over?Â»

Â«Vi har ikke sett noe til dem, hittils!Â»

Â«Dere kunde umakt dere og gÃ¥tt og hÃ¸rt pÃ¥ Randem,Â» â€” hun strÃ¸k sig fort over Ã¸inene. Â«SÃ¥ hadde dere fÃ¥tt hÃ¸rt hvem vi er, gÃ¥r vi tilbake pÃ¥ allting nÃ¥!Â»

Â«Vi stÃ¥r ikke her og lar oss rundskjelle!Â» ropte Berta Flink.

Â«Jeg skjeller ikke.Â» TÃ¥rene rant ned over kinnene hennes. Â«Jeg sier, vi skal holde isammen og ikke gÃ¥ pÃ¥ verkste' imorgen.Â»

Â«Vi har ikke sagt, vi vil gÃ¥! Vi har vel lov Ã¥ diskutere!Â»

Hun bÃ¸ide hodet â€” hun hadde vÃ¦rt for brÃ¥ ... Hun satte sig ned og tÃ¸rket Ã¸inene.

Â«Vi har natta til Ã¥ tenke pÃ¥.Â» Anna Kleve rettet pÃ¥ hÃ¥rspennen. Â«Vi fÃ¥r rÃ¥dfÃ¸re oss med samvittigheten vÃ¥r, hver og Ã©n. Jeg for min del har slettes ikke lyst Ã¥ gÃ¥. Og tillit til Olaus har vel ingen.Â»

Â«Nei!Â» stemte de i.

Â«Vi fÃ¥r bruke vettet,Â» sa Birgitte.

Â«Men vi skal ikke gÃ¥ sta og vÃ¦re vettlÃ¸se, heller!Â» â€” Â«Nei, det ska' vi ikke!Â» â€” Â«GrÃ¥te kan vi tidsnok!Â» â€” Â«Jeg vil snakke med mor.Â» â€”

Â«Vi skal ikke hÃ¸re pÃ¥ andre,Â» kom det lavt fra Karen Anna.

Â«Du har da hÃ¸rt pÃ¥ Randem!Â»

Â«Jeg vil ikke tÃ¥le et ord imot Randem.Â» Birgitte knakket i vinduskarmen. Â«Han er real og saklig. Hadde han sÃ¥sant vÃ¦rt her nÃ¥, kunde han sagt oss Ã¥ vi skulde gjÃ¸re!Â»

Ja hadde han vÃ¦rt her! Karen Anna knuget hendene i hverandre.

Â«Hvad er det, de sier?Â» IngebjÃ¸rgs ord falt sÃ¥ stilt som pÃ¥ bomull; hun vendte Ã¸ret mot Karna.

Â«Vi snakker om vi skal mÃ¸te pÃ¥ verkste' imorgen eller ikke.Â»

Â«Skal vi ikke gÃ¥ pÃ¥ arbeid da?Â»

Ikke gÃ¥ pÃ¥ arbeid ... De blev dunkle i Ã¸inene. Maskinene deres stod der. Mange hadde plagg liggende halvsydd â€” de sÃ¥ dem for sig. Saks og trÃ¥dspoler, bordplass og stol. Ute i garderoben hang arbeidsdrakten pÃ¥ nummeret deres. Ikke gÃ¥ dit mer?

Karen Anna snakket til IngebjÃ¸rg Dale â€” skalv og lot ordene komme: De hadde tatt det store skrittet, de hadde organisert sig, de stod ikke alene lenger. De hadde vÃ¦rt hos sjefene og satt frem kravene sine. Hvis de holdt ut nÃ¥, da vilde de fÃ¥ dem igjennem, fÃ¸r eller siden. Olaus og Gunner vilde ikke stÃ¥ ut med Ã¥ gÃ¥ arbeidslÃ¸s, de heller. Og kunde noen vÃ¦re sÃ¥ dum Ã¥ tro, de vilde flytte herifrÃ¥? Gunner, som nettop hadde bygd ny flÃ¸i pÃ¥ villaen sin? Og hadde frue, som var fÃ¸dt her i byen? Olaus, som satt i menighetsrÃ¥det? Ã… nei â€” de vilde bli, og de vilde gi sig for solidariteten, og de vilde sette igang med skreddere, som hadde forsvarlig lÃ¸nn. Alt skulde bli godt, holdt de bare ut ...

Â«Jeg kan ikke reise hjem. Dom vil ikke ha mig,Â» sa IngebjÃ¸rg.

Â«Det er ikke sagt, det stÃ¥r sÃ¥ lenge pÃ¥!Â» ropte Karen Anna.

De andre hadde pratet sig imellem â€” det var uro i rummet. NÃ¥ sa Gina Flink hÃ¸it og skarpt, at hun og Berta mÃ¥tte gÃ¥; de var bedt ut i kveld.

Da mÃ¥tte alle gÃ¥.

Â«Vi mÃ¥ bestemme oss fÃ¸rst!Â»

De sÃ¥ pÃ¥ hverandre; pÃ¥ Karna, som hadde ropt det, sÃ¥ de ikke.

Â«Jeg bÃ¥de vil og ikke vil ...Â» sa Gyda. â€” Â«Det er det samme med mig ogsÃ¥.Â» â€” Â«Med mig ogsÃ¥!Â» â€” Â«Vi har da tolv timer Ã¥ tenke i.Â» Â«Hver mÃ¥ bestemme for sig!Â»

En Ã¥pnet dÃ¸ren. Â«Godkveld da â€”Â» sa hun ut over vÃ¦relset. Da sa alle det samme og trykket pÃ¥ for Ã¥ komme ut.

Gyda Hansen var den siste. Hun var den eneste som tok de tre, som ennÃ¥ stod igjen herinne, i hÃ¥nden. Â«Mor'n, Birgitte!Â» â€” Â«Mor'n, Jakoba!Â» Til Karen Anna hvisket hun: Â«Blir det streik, fÃ¥r jeg ta vandringsstaven og gÃ¥ til Oslo, jeg. Jeg har ikke hatt mer enn det ene kortet ifra ham, sÃ¥ da blir han storgla, vet du! Du skulde ikke spandert vannverket ditt â€” dem er likegla med tÃ¥rer!Â» â€”

FÃ¸r Karen Anna selv gikk, sa hun til de to andre: Â«Vi har vÃ¦rt bare tosket. Vi skulde ikke latt dem fÃ¥ gÃ¥, fÃ¸r vi hadde tatt lÃ¸fte av dem!Â»

Â«Det er ikke greit for noen, Karna. Jeg vet ikke sjÃ¸l hvad jeg gjÃ¸r, nÃ¥r jeg skal si det som det er.Â»

Â«Det nytter ikke for en to-tre, om vi blir hjemme,Â» sa Birgitte.

Â«Ã…nei â€” ingen trenger visst tvile pÃ¥, Ã¥ssen det gÃ¥r imorgen,Â» hun rÃ¸rte sÃ¥vidt hendene deres, da hun sa farvel. â€”

De sÃ¥ pÃ¥ hverandre, da de blev alene. Â«Det er synd om Karna, Jakoba. Hun som har stelt det til.Â» â€” Â«Ja, det er stor synd ... Men hun er rent for utÃ¥lmodig.Â» â€” Â«Det kom for kastendes pÃ¥ henne. Det kom den kvelden, hun hÃ¸rte Randem. Du vet det er forskjell pÃ¥ oss, som har vÃ¦rt organisert ifra fÃ¸r.Â» â€” Â«Ja, du vet det er forskjell ...Â»

Fra lykten utenfor pÃ¥ gaten stod et blÃ¥lig skjÃ¦r gjennem rutene inn i stuen. Skyggen av glassrammen tegnet smÃ¥ kors pÃ¥ den store bordplaten.

Karen Anna slo ikke pÃ¥ lyset.

Moren var borte. Hun hadde begynt Ã¥ venne sig til det, Ikveld er noe annet borte â€” og hun kjenner, det er mer enn tapet av et menneske. Hadde hun trodd, Gud var blitt igjen hos henne? Han, som gir kraft, som hun har lÃ¦rt gir kraften til alt og alle; lÃ¦rt det og hÃ¸rt det siden hun var liten? Ja, hun hadde tenkt, noe stort var nÃ¦r henne, da hun talte til kameratene fÃ¸rste gangen pÃ¥ Birgittes hybel. Hun hadde tenkt det, da hun stod foran sjefene og fÃ¸lte styrken i sig og ikke hadde gulv under fÃ¸ttene. Det er Ã©n som hjelper mig, hadde hun tenkt. Hun hadde ikke bedt; men dag efter dag hadde noe stÃ¥tt opreist i henne, noe som vilde gi og ta imot â€” kraft, som fikk bud ifra kraft.

Det hadde vÃ¦rt innbilning! Det hadde vÃ¦rt kikkerten til Vangensten, med lÃ¥kk foran glasset! Ikke et menneske engang hadde det vÃ¦rt!

Det siste som er skjedd, stormer inn over henne. Hun ser dem for sig, de bortvendte ansiktene pÃ¥ Birgittes rum. Ingen av dem hadde villet som hun! Ingen. De hadde trukket sig vekk, alle. Alle hadde de sveket. De sa, de vilde tenke det over â€” det var bare ord, de gjemte sig bak! Imorgen gikk de pÃ¥ arbeid, allesammen!

Forbitrelsen vil strype henne â€” hun ynker sig hÃ¸it, stormer hit og dit i stuen, kaster sig overende pÃ¥ divanen, stikker fingrene i Ã¸rene og skriker ned i puten. Hun kan gÃ¥ pÃ¥ sjÃ¸en og gjÃ¸re ende pÃ¥ sig! Hun kan gÃ¥ til Vangensten og bli elskerinnen hans! Hun vil sette ild pÃ¥ hele fabrikken og bli derinne og brenne sig dÃ¸d! ... Aldri mer vil hun snakke til en eneste av dem! Ikke til Jakoba og Birgitte â€” nei sist til dem! ... Hun kan selge alt og reise til Ã¸ian og plukke stein sammen med Beret og Oline resten av levetiden! ... Ã…, Olaus har gjort henne et skammelig tilbud â€” han har fÃ¥tt sagt henne, at hun er pÃ¥ bunnen â€” hun og alle hennes ... Gina sa, hun skjelte dem ut ... Ingen, som vyrder henne â€” ingen! ... Og Rakel er blitt skjÃ¸r ...

Plutselig slakner legemet i overtretthet, synker ned mot madrassen. Da lÃ¸sner grÃ¥ten og i grÃ¥t sovner hun. â€”

Han hadde banket pÃ¥ dÃ¸ren. Ingen svarte. Og da han tok i den, var den ulÃ¥st. Han snublet i den hÃ¸ie dÃ¸rstokken og brÃ¥ket litt â€” det vÃ¥knet hun av. I halvsÃ¸vn svev det gjennem henne: mor kommer fra mÃ¸te ...

Â«Er her noen herinne,Â» spurte mannsrÃ¸sten.

Hun for overende og slo pÃ¥ lyset i vegglampen.

I fÃ¸rste Ã¸ieblikk kjente hun ham ikke. Hun sÃ¥ den lave skikkelsen og buksene, som lÃ¥ i fold nedover leggen. Ansiktet var halvgammelt og furet.

Â«De fÃ¥r undskylde, jeg kommer sÃ¥ sent. Men jeg har ingen annen tid.Â»

Det var Randem. Det var ham ...

Noe gikk ikoll i henne â€” et billed, hun hadde bÃ¥ret pÃ¥. Og et Ã¸ieblikk kjente hun skuffelsen som smerte. SÃ¥ skyllet rÃ¸dmen over ansiktet hennes, â€” hun glattet sig over bluse og skjÃ¸rt, gikk frem og rakte ham hÃ¥nden. Â«Jeg hadde bare lagt mig nerpÃ¥ litt ...Â»

Â«Jeg hÃ¸rte av Nilsen, det er blitt uro pÃ¥ konfeksjonsfabrikken. Da kom jeg i tanker om, at jeg hadde lovt Ã¥ se innom Dem pÃ¥ hjemturen. Men jeg skal videre imorgen tidlig, og sÃ¥ var det ingen annen rÃ¥d enn Ã¥ gÃ¥ hit ikveld. Nilsen viste mig veien.Â»

Hun hadde fÃ¥tt tendt taklampen ogsÃ¥ og trukket for gardinet i vinduet. Hun bad ham sitte ned. Han sÃ¥ pÃ¥ henne:

Â«Dere har gjort en aksjon, hÃ¸rer jeg.Â» Og han gikk frem til bordet og fant sig plass. Selv satte hun sig i gyngestolen ute pÃ¥ gulvet.

Â«Ja â€” vi har arbeidet siden De var her. Vi ...Â» Da kom det sÃ¥ for henne, slik hun hadde tenkt dette mÃ¸tet med ham skulde bli, at hun mÃ¥tte tie. Bakenom alt hadde det lyst: nÃ¥r hun skulde treffe Randem igjen og fortelle om seiren, de hadde vunnet ...

Â«Nilsen hadde ikke stÃ¸rre greie pÃ¥ det. Men han mente, dere vilde gÃ¥ i streik?Â»

Â«Det blir til ingenting. Hadde De kommet fÃ¸r, sÃ¥.Â»

Â«Blir det ikke av?Â»

Â«Ikke det jeg tror.Â»

Â«Har dere ikke organisert dere?Â» Han er like rolig i rÃ¸sten. Hun lÃ¸fter hodet og ser pÃ¥ ham.

Â«Jo. Vi har meldt oss inn, tyve av oss.Â» Og nÃ¥ begynner hun pÃ¥ begynnelsen, sitter og ser pÃ¥ ham og forteller fra begynnelsen av.

Det er en lang historie. Den gamle historien om iver og samhold og begeistring. Og om dÃ¥rlig strategi og om forsett, som rakner. Om lÃ¸fter og om frafall. Han bryter henne ikke av â€” han lytter opmerksom.

Â«.. Og imorgen gÃ¥r de vel pÃ¥ arbeid igjen,Â» slutter hun.

Â«De ogsÃ¥?Â»

Â«Nei. Ikke jeg.Â»

Hun mÃ¸ter Ã¸inene hans og hun ser det grÃ¥ blikket glimte til i glede. Da er det som glir alt, hun har utstÃ¥tt, av henne. En fÃ¸lelse av Ã¥ vÃ¦re fremme tar henne â€” som har hun gitt hele striden over til ham.

Og mens han nÃ¥ snakker til henne, skjer det noe i henne fra sekund til sekund. Hun hÃ¸rer det, han sier: at de har bust for stoms pÃ¥, â€” de har ikke hatt oplysning nok, de har vÃ¦rt for ubefestet. Det mÃ¥ gÃ¥ iherdig arbeid forut for handling, ellers risikerer Ã©n flukt og nederlag i avgjÃ¸relsens stund. Men hun ser mer enn hun hÃ¸rer. Ser, hvor lite han er Ã¥ se pÃ¥. GrÃ¥ allesteds, som kommer han av jord. Han har furer i ansiktet ... Han er sÃ¥ lav at han vel knapt nÃ¥r henne til haken. KlÃ¦rne hans er slitte og av billigste slags. Han er Ã©n av en hÃ¦r pÃ¥ tusner ...

Danielsen ... Gudbrand Ã˜stli ... Vangensten ... Finn ... Hun ser uavbrutt pÃ¥ Randem. Ikveld er han kommet. Da hun var elendigst og mest forlatt, kom han. Slik ser han ut. SÃ¥nn var det, det skulde skje. Og nÃ¥ fÃ¸ler hun med ett, som engang fÃ¸r herinne, sitt eget legem som en herlighet. Men ikke som et vÃ¥ben â€” som gave! Hun har gave Ã¥ gi! EnnÃ¥ engang er det dÃ©r og bruser i henne.

Â«Ja, hvad mener De?Â» spÃ¸r han.

Hun har ikke hÃ¸rt det siste, han har sagt. Med store dunkle Ã¸ine ser hun pÃ¥ ham.

Â«Jeg er blitt alene siden De reiste. Mor er dÃ¸d. Hun var gammel. Vi var bare vi to.Â»

Â«Da blir det kanskje lettere for Dem. Gamle folk stÃ¥r oss ofte imot.Â»

Â«Ja â€”Â» Hun prÃ¸ver Ã¥ huske noe. Det er forsvunnet. PÃ¥nytt ser hun pÃ¥ ham.

Â«Ta mig med til Oslo,Â» sier hun.

Â«Hvad vil De i Oslo? De kan utrette mer her i byen.Â»

Â«Ta mig med! Det kan bli som De vil. Hvis jeg fÃ¥r vÃ¦re med Dem.Â»

Han gransker det bleke ansiktet. FÃ¥r en tanke â€” slÃ¥r den vekk. Han har misforstÃ¥tt henne.

Â«Det er ikke liketil Ã¥ fÃ¥ arbeid i Oslo heller. Og der er dyrere Ã¥ leve, antar jeg.Â»

Â«Hvis du vil ha mig, mener jeg.Â»

Hun sitter rett op ned ytterst pÃ¥ setet, holder stolen i ro med fÃ¸ttene stemt mot gulvet. Ã˜inene hennes er svarte av angst. Men â€” rÃ¸sten hennes var tÃ¸rr og fort ... Ja, som spurte hun, om han vilde ha et stykke brÃ¸d!

Han blir sÃ¥ brydd at han sveder. Hun er ansiktsvakker som fÃ¥. Men likevel er hun ikke til Ã¥ tenke pÃ¥, ikke pÃ¥ det viset. Hun er da sÃ¥ redd i Ã¸inene, som stÃ¥r hun foran bÃ¸rsemunningen!

Â«De er blitt rent for nervÃ¸s. Det har vÃ¦rt for stor pÃ¥kjenning.Â»

Â«Du vil ikke?Â»

Han rister pÃ¥ hodet.

... Kanskje er han gift. Hun har ikke spurt om det. Men det hadde vÃ¦rt det samme for henne. Hun har bydd sig frem. Og han vil ikke ...

Langsomt bÃ¸ier Karen Anna sig forover og gjemmer ansiktet i hendene.

Â«Kollegene Deres har vÃ¦rt lumpne. Det har tatt pÃ¥ Dem. De er ikke Dem selv nÃ¥. Men â€” om De tenker Dem om ... Det, som har skjedd er bare begynnelsen â€” begynnelsen til en reisning. Hvis De holder ut, skal De fÃ¥ erfare at kameratene Deres kommer til Dem og angrer sig. Det er bare Ã¥ holde ut. Jeg skal sende Dem brosjyrene vÃ¥re og bÃ¸ker. Jeg skal snakke med ledelsen. De skal fÃ¥ alle de oplysninger, De vil. Og pÃ¥ en eller annen vis kan De vel skaffe Dem arbeid her i byen? Her, De er kjent.Â»

Hun sitter som fÃ¸r. Han tar frem uret, ser pÃ¥ det â€” reiser sig.

Â«Det er blitt sent. De venter pÃ¥ mig hos Nilsens.Â»

Nede i hendene rÃ¸rer hun hodet til nikk.

Â«De fÃ¥r da be farvel med mig, frÃ¸ken Hustad!Â»

Â«Jeg vil helst, De skal gÃ¥.Â»

Â«Nei! De skal ta mig i handa! Jeg â€” jeg har ikke festet mig ved noenting! Det kan vÃ¦re usagt, om De vil. Det ...Â» han greide ikke lenger se pÃ¥ den ihopkrÃ¸pne skikkelsen i stolen â€” Â«det er saka, som skal ha Dem! Og â€” og det er vel det, De hadde i tankene, ogsÃ¥. Det var bare det, at jeg kom hit akkurat i kveld.Â»

Hun tar sig sammen, stÃ¥r op â€”; han ser den hvite nakken og det mÃ¸rke bakhodet.

Â«Og â€” han, som fÃ¥r Dem, han er vel faren. Jeg skjÃ¸nner da det. De er et staskvinnfolk. Men â€” det gÃ¥r ikke slik for sig, ser De ...Â» Han mÃ¥ smile. Â«Jeg Ã¸nsker Dem alt godt! Og takk for i kveld.Â»

Han stiger frem til henne og tar hÃ¥nden hennes: Â«De er ikke harm pÃ¥ mig, frÃ¸ken?Â»

Hun rister pÃ¥ hodet â€” drar hÃ¥nden til sig, springer over gulvet, fÃ¥r op kjÃ¸kkendÃ¸ren og er ute av rummet. â€”

â€” â€” â€”

Hele natten var hun ikke av klÃ¦rne.

Et par ganger stod hun foran divanen. Men det var umulig Ã¥ gjÃ¸re istand seng og legge sig som en annen kveld. Er hun oppe, kan hun gÃ¥, rÃ¸re sig â€” rydde i rummene, bÃ¦re inn ved. Ikke ligge stille i mÃ¸rke â€” det mÃ¥ hun ikke friste.

Men tankene tok makten lel. Sommetider kastet hun med nakken, skjÃ¸t frem lebene i tross; andre ganger satt hun og kurte med hodet mellem hendene. Usagte ord fortÃ¦rte henne â€” det skulde hun sagt, og det; snakket, sÃ¥ han hadde mÃ¥ttet forstÃ¥; fortalt om livet sitt. Og han skulde bÃ¸id sig, han skulde kjent barmhjertighet â€” og det skulde blitt stort for ham, at hun gjorde sig liten og mindre enn et menneske noengang hadde gjort sig!

... Han hadde kalt henne et staskvinnfolk ... Han hadde ikke spart pÃ¥ Ã¥ si det. Det hadde han rÃ¥d til. â€”

Hun mÃ¥tte ta ned hÃ¥ret â€” hodet verket. Hun mÃ¥tte Ã¥pne blusen i halsen. Hendene hennes skalv.

Â«Et usedvanlig sterkt og motstandsdyktig menneske,Â» hadde Vangensten sagt ... Det var dig det mor, det var dig! â€”

Ut pÃ¥ morgensiden kom en ny uro. Var klokken seks? Hun sÃ¥ bort pÃ¥ vekkeruret â€” viserne stod midt imot hverandre. Hun hadde kjent det pÃ¥ sig; den var seks.

Utenfor ruten er det mÃ¸rkt enda; men med en grÃ¥ne Ã¸stover. Hun stÃ¥r og ser ut bak gardinet. Snart er det morgen og arbeidstid ...

Med ett vet hun det: hun mÃ¥ gÃ¥ dit og se. Jeg mÃ¥ gÃ¥ frem til bakken og stille mig i porten hos fru Gundersen og se, hvem som kommer!

Men da mÃ¥ hun ha sig kaffe fÃ¸rst ... Og nÃ¥ tar en feber henne: hun skal bytte av sig sÃ¸ndagsklÃ¦rne, vaske sig, sette op hÃ¥ret. Hun skal spikke fliser og nÃ¸re op. Sette over kjelen og finne frem mat.

Og det blev likt en morgen som alle andre morgner. â€”

Det snedde ikke; men himmelen stod svart over takene. Bortefter gatene drog folk pÃ¥ arbeid; hun kjente dem fra alle Ã¥r. â€” Hun var tidlig ute, men hun smÃ¥sprang likevel, med vesken klemt inn under venstre arm. Det er ikke verdt Ã¥ komme for sent â€” ingen mÃ¥ se at hun smetter inn i kafÃ©-porten. Og Birgitte pleier Ã¥ vÃ¦re blandt de fÃ¸rste ...

Likevel mÃ¥tte hun stÃ¥ over et kvarter inne i den mÃ¸rke porten, fÃ¸r noen viste sig i Ramstadbakken.

Det var tre landsjenter. De tok det med ro, gikk tett sammen og pratet. Hun visste hvad de pratet om ... Straks efter dem kom Birgitte ... Det er Birgitte i den brune kÃ¥pen med kaninskinnet om halsen. Travel, ser ikke til siden, henger med skuldrene, bÃ¦rer vesken efter remmen ...

Hun mÃ¥ holde sig for munnen for ikke Ã¥ rope Birgitte, Birgitte!

Og de kommer og de kommer ... Gina og Berta â€” Olga og sÃ¸skenbarnet hennes â€” Mally â€” IngebjÃ¸rg â€” den lyshÃ¥rete piken fra BrÃ¦kken. De haster forbi â€”

Alle. Alle. Ikke Ã©n som skofter. Alle nede ifra byen har gÃ¥tt frem til fabrikken. Alle sÃ¥ nÃ¦r som Jakoba.

Og hun stÃ¥r og fÃ¥r godhet for Jakoba â€” fÃ¥r fÃ¸lelser sÃ¥ sterke for Jakoba, at de vil sprenge brystet. Den spisse haken hennes og den forandrete munnen med de nye tennene â€” de smale Ã¸inene og det glatte hÃ¥ret, som er for langt i nakken ... Hun vil velsigne altsammen.

Da kommer Jakoba springende.

Karen Anna gÃ¥r lenger inn i mÃ¸rket.

Stakkarer! Stakkarer ... Birgitte og Jakoba. Alle de andre. Og Birgitte og Jakoba. Stakkarer alle for Ã©n ...

Bare hun stÃ¥r igjen.

Da skriker det til i henne; Kameratene mine! SÃ¸strene mine! Alt jeg har! ... Og pÃ¥ et svimmelt sekund ser og hÃ¸rer hun altsammen: garderoben, hvor de stimler og bytter pÃ¥ sig de store forklÃ¦rne â€” verkstedet, det pene, lyse verkstedet ... Snakken, som bubler over bordene i frokosthvilen â€” lyden av alle stegene, nÃ¥r de ramler ned trappen til middag ... NÃ¥r de reiser sig og gÃ¥r inn til kontrollÃ¸ren med det ferdige plagget ... Klokken som ringer, nÃ¥r dagen er slutt og de er fri.

Hun tenker ikke mer. Hun styrter ut av den svarte porten, springer op bakken, springer for livet. Bare de ikke har stengt alt ... Hun tar trinene i uttrappen i lange kut.

Kornelius stÃ¥r innenfor dÃ¸ren.

Hun stanser.

Â«Ã…tte og seksti,Â» sier Kornelius og setter merke med blyant pÃ¥ en papirblokk, han holder i hÃ¥nden. SÃ¥ farer de kvasse Ã¸inene over henne. Â«SÃ¥ du er ute og gÃ¥r, du ogsÃ¥,Â» sier han.

Stiv og urÃ¸rlig stÃ¥r hun.

Â«Ja, han venter dig da. NÃ¥ blir han i godlune. Ã…tte og seksti. Vi er fulltallig idag.Â»

Â«Jeg kommer for Ã¥ hente tÃ¸iet mitt.Â»

Han ser mer pÃ¥ henne, legger den store hÃ¥nden pÃ¥ armen hennes: Â«Du kommer,Â» sier han med vekt.

Â«Slipp mig. Jeg kommer for Ã¥ gÃ¥.Â»

Han forsker i det dÃ¸dbleke pikeansiktet.

Â«Du stÃ¥r fast da?Â»

Â«Ja. Du kan hilse og si det. Jeg stÃ¥r.Â» Men hun kjenner ikke gulv under sig â€”.

Â«Jeg skal hente tÃ¸iet ditt til dig, sÃ¥ sparer du trappa,Â» sier han.

Â«Jeg henger pÃ¥ Ã¥tte og tyve. ForklÃ¦et og den rÃ¸de vesten min.Â»

Â«Du er den siste. Jeg trenger ikke lete efter sakene dine.Â»

Da Kornelius kommer ned igjen med plaggene over armen, stanser han foran dÃ¸ren til sjefskontoret. Han ser bort pÃ¥ henne; sÃ¥ Ã¥pner han dÃ¸ren halvt og sier hÃ¸it inn i dÃ¸rglÃ¸ttet: Â«Syv og seksti. Vi mangler bare Hustad. Hun kommer ikke.Â» â€”

Hun gikk langsomt nedover Ramstadbakken. Hun bare seg. Arbeidsdrakten bar hun i en tull under armen. Det kjentes som hadde hun aldri gÃ¥tt denne bakken fÃ¸r ... Hun er alene. Men hun er alene med sig selv. Karen Anna Hustad, tenkte hun. Navnet kom, ikke noe annet. Karen Anna Hustad ...

Â«Karna!Â» roper det bak henne.

Hun brÃ¥stanser.

Det er Gyda. I full fart kommer hun nedover bakken â€” kÃ¥pen stÃ¥r Ã¥pen pÃ¥ henne, hatten har hun i hÃ¥nden, hÃ¥ret strimer bakover fra pannen.

Â«Men â€” i allverden!Â»

Â«Jeg satt og venta og venta pÃ¥ dig! Men nÃ¥r du aldri kom! OgsÃ¥ sprang jeg ut, ogsÃ¥ sa Kornelius, at du hadde gÃ¥tt og tatt med dig altsammen! OgsÃ¥ tok jeg kÃ¥pa mi og sprang! For jeg vil da ikke vÃ¦re dÃ©r alene! NÃ¥r ikke du vil, vil ikke jeg heller! Jeg blÃ¥ser i allting! Jeg er likesÃ¦l! Jeg gÃ¥r ikke dit mer! Jeg streiker, jeg!Â»

Â«Du? Mener du det, da?Â»

Â«Om jeg mener det? Ja, nÃ¥ kan du passe dig litt! Jeg vilde og vilde ikke i hele gÃ¥r kveld, sÃ¥ jeg trodde, jeg skulde sette til! Det var verre enn tannverk. Men da klokka tok pÃ¥ Ã¥ ramle idag tidlig, spratt jeg op og sia tenkte jeg ikke, fÃ¸r jeg var der! Men aldri sÃ¥ kom du, og maskinen din stod dÃ©r og glante sÃ¥ stygt pÃ¥ mig at, og de sa at nÃ¥ kommer a ikke, nÃ¥r a ikke er kommen nÃ¥. Og rett som det var fikk jeg den store skjelven, og dermed sprang jeg!Â» Hun hikstet og lo og hikstet. Â«Farvel med hele fillefabrikken! Det var du som gav mig kaffi da Julius hadde gÃ¥tt ifra mig!Â»

Karen Anna vÃ¥get ikke snu sig og se pÃ¥ kameraten. Det var Gyda, som gikk her ved siden av henne ... Hun trengte grÃ¥ten tilbake i halsen. Gyda, som hun ikke hadde estimert ...

De gÃ¥r og sier ikke noe; dreier inn i Storgaten. Den er Ã¸de og tom for liv.

Â«Jeg kom,Â» sier hun lavt. Â«Jeg var ikke likere. Men sÃ¥ fikk jeg se Kornelius. Jeg sÃ¥ Ã¸inene hans. Da tenkte jeg, at slik vilde Ã¸inene bli herefter â€” pÃ¥ alle. Det var det, som berget mig. Om det ikke var stort jeg berget. Ikke annet enn Karen Anna Hustad, vet duÂ» â€” hun smiler vÃ©kt.

Â«De vil da se pÃ¥ oss, nÃ¥ ogsÃ¥!Â»

Â«Det kan vi stÃ¥ i.Â»

De gÃ¥r litt igjen, tause; sÃ¥ sier hun:

Â«Vil du â€” vil du sy isammen med mig, Gyda? Vi mÃ¥ ta pÃ¥ med noe.Â»

Â«Jeg kan sope gata med dig. Det er det samme for mig.Â»

Â«Vi kan sy. Vi kan sy for folk. Vi kan fÃ¥ skjortesÃ¸m for With ogsÃ¥.Â»

Â«Ja dem er vel narraktige, nÃ¥r det kommer an pÃ¥ skjorta! Snakk om damer â€” mannfolk er mye verre.Â»

Karen Anna vender sig og ser pÃ¥ stubbnesen og den vesle, runde haken â€” pÃ¥ kinnet, som er blitt magrere.

Â«Men â€” skal vi arbeide isammen, mÃ¥ du te dig som folk, Gyda.Â»

Den andre jeper litt: Â«Ja, jeg har da som tenkt pÃ¥ det. Jeg har mista lysten efter han reiste. Det er sant det, Karna.Â»

Karen Anna tok hÃ¥nden hennes. Et stykke frem efter gaten gÃ¥r de hÃ¥nd i hÃ¥nd. Enkelte snefnugg kom seilende ned over dem; sÃ¥ kommer det fler â€” snart faller sneen tett, gjÃ¸r dem utydelige, gjÃ¸r dem til to smÃ¥ skygger, som bÃ¸ier hodet mot vÃ¦ret.â€”

Innhold

1. Kapitel

2. Kapitel

3. Kapitel

4. Kapitel

5. Kapitel

6. Kapitel

7. Kapitel

8. Kapitel

9. Kapitel

10. Kapitel

11. Kapitel

12. Kapitel

13. Kapitel

14. Kapitel

15. Kapitel