DIGTE

Olaf Bull

Nasjonalbiblioteket

Oslo 2014

Olaf Bull: Digte

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1909, W. C. Fabritius & Sønner A/S.

Layout og forside revidert av Lars Næsheim

Tegning av forfatteren på omslaget av Nils Dardel.

OLAF BULL

DIGTE

GYLDENDALSKE BOGHANDEL

NORDISK FORLAG

KRISTIANIA 1909 KJØBENHAVN

TRYKT HOS

W. C. FABRITIUS & SØNNER A/S . KRISTIANIA

INDHOLD

Til dig

9

I.

Kilden

13

Om våren

15

Ved et glas vin en vårnat

19

Ungdom

20

Vigilie

24

Bas-relief

27

Chopin i sideværelset

29

Et overstreget digt

30

Vårpige

32

Gjennemskuet

34

Daguerrotyp

35

På læsesalen

37

Digter

41

Fantasi

42

Alene

45

Lille ven

47

Tjernet

48

Høst

51

Miniatur-ballade

52

Forår

58

II.

Laurbær

63

Fra Mezzaninvinduet

65

Strofe

67

Promenade

70

Måneskifte

72

På kirkegården

74

Tjenerinden

78

Himmelhaven

83

III.

En fremmeds digte

101

Morgen

103

Underveis

106

Smerte

109

Fattigmandstrøst

111

Rigdom

112

Gold

113

Ensomhed

116

Forblødning

118

IV.

Angelus

123

Fra Carl Johan

126

Til en digter

132

Psyke

134

Novembernat

136

Stenen

138

TIL DIG

Til dig, du kjæreste, kun dig,

min deilige vår, min ungdom,

mit følge på somrens vei —!

Husker du forårets tid dér,

hvor veien kom gjennem parken

under de solblå trær?

Det bugned og sprak i ru mark,

og stammerne drak af solen

gjennem den brustne bark!

Du bar med et trodsigt og blankt smil

din herlige dronningkappe,

overgydt af April!

Dit hår var en skinnende ung fest,

hvor blomsterne slang og svinget

slig som de kunde det best — —

Da syntes vi begge, vor blå vår

burde jo ha som sommer

alle de kommende år!

I.

KILDEN

Med ringbjerges øde grånen

ligger et land under lav —

en bleket brokke af månen

slængt hen i et jordisk hav.

På øen steiler en kilde

over det døde land;

dens stråler er store og vilde,

en styrtende lilje af vand!

Men lyt, i de klare dage

når solen gløder dens skum,

dæmrer en dæmpet klage

gjennem det rene rum.

„Jeg spruter fra hede skåler,

„jeg dønner fra jordens bryst,

„jeg dømtes med store stråler

„at springe på dødens kyst,

„hvor ikke på hundrede mile

„en eneste blomst i knop

„trænger den hede ile,

„som vælder af svælget op!“

Det rinder i månegløden,

det strålende, sære tegn

på livets målløse øden

i lavaens drømme-egn.

Bitter til sidste time

kilden ødsler sit blod,

— der vilde ha dræbt hver kime,

som ramtes af dets flod!

OM VÅREN

Eia, ja dét var våren!

Den gurgler i hver en bæk —;

min frakke i solen båren

praler i flæk ved flæk!

Og flækkenes milde vrimmel

yngler, blir altid fler —

som stjerner i vårens himmel

jo mere én ser og ser!

Men venner, hvor havene vasker

derude ved kaiens kav —!

Træernes kroner pladsker

i luftens lyse hav —!

Mit ansigt gløder i feber

og fødderne er som is,

der op mod veiret jeg stræber

og lugter Paradis!

Bækkene bobler gustne

langs strøgets sol-allé;

lindene luder rustne

ud af en blå-våd sne.

Småpiger på høie hæle

redder sig frem overalt

på øer af mager tæle

til solbelyst asfalt.

Og under de mørke kjoler

sprat skjørtets vårblå bræm —

ja, dét var de første violer

som fløi af vinteren frem!

Føddernes vevre tunger

spiller mod grusets grå —

min gud, hvor de deilige unger

egentlig smukt kan gå!

Hver pigelig røst på gaden

slår gjennem luften ud

så nære og klart, som kom den

til mig med særskilt bud!

Hvor inderlig nøie luften

tar mærker af alt, som sker —

den speiler jo lyden og duften

af stemmer og vårsød lér!

— — — — —

Mit blik er i sol begravet,

og blæst i håret slår; —

det er som en marsch mod havet,

skjønt jeg mod landet går.

Dér skinner de stærke skoger

og knaker i nyhørt lyd,

og bækkenes blåe ploger

skjærer sin muld med fryd.

For nu må de bleke sevjer

stige bak trærnes bark

fra herlige brønder og evjer

dybt i den sværmende mark!

Jeg ser den i træet på tonen,

den sagte, fyldende flom —

når saften er nådd til kronen

blusser den ud, som blom!

Men se, om jeg endnu kan finde,

hvor helst i skog jeg går,

på alle de stumme kviste

et eneste bladgrønt sår?!

Det er, som de anende vender

al lufts befrugtende slør

i deilige, tomme hænder

af vimrende eventyrklør!

O, du min veninde i smerte,

min svaiende, myge vår

med livet under dit hjerte:

alt hvad du vil, du får!

Du bærer jo livet i dig —

som sommeren aldrig gjør —

Å kunde min stemning gi dig

et digt, som aldrig dør!

VED ET GLAS VIN EN VÅRNAT

Sjæl, bøi tilside dit gardin;

natten er kold og fin,

og selve månen skjænker sig i din vin!

Mellem din vin og himlens rum

står verden gold og stum; —

en dråbe nektar og himlen er livets sum!

Men stjernerne ligger som ø efter ø

i æterhimmelens sø —

og venner, derfor skulle vi alle dø!

UNGDOM

Mine venner, merk jer mit gyldne ord,

et ord så klingende rigt: Jeg bor!

Jeg bor i en stue med vægge om,

mit rum har tapeter med roset blom —

en ørliden, blondet dug på kommoden,

og oppå en lampe med sløife om foden,

som kveldstider netop lyser så sart,

at sammen med sommeren rummet blir klart!

Og billeder har jeg: to hunde som gantes

så ædelt og sorgløst bag glas og ramme,

— og ét, som er gulnet, som skildrer af:

mod takkel og blånende middelhav

en sortkrøllet sjømand — Edmond Dàntes!

— — Og selv om mit bordtæppes fløiel har røtet

og sofaens kaliko virker lidt bøtet

og drikkekaraflen er gulnet og tom,

så bor jeg da inde, med vægge om — — —

— — — — — —

Omsider, omsider så bor jeg da inde,

hvor døren kan stænges indenifra —!

Jeg ånder Guds fred på hver ting herinde,

hvor himmelens vinde går til og fra — —

og vindvet er oppe — dybt ned er gesimser,

som skjuler den verden, som buldrer og vimser;

hid når kun en solsommeraften, som ånder

sin ild i gardinernes blonder!

Ja, nys var det sol her, som flakket og gjønet —

en ildpøl, som spruttet og brændte i mønet

på brandmuren dér til en leiekaserne; —

nu står der en sommerlig, lyserød stjerne — —

Og tage bag tage! En fredelig pæl,

og nedad så dybt, at én slår sig ihjæl?

Ja, netop i sligt et kot kan jeg passe,

så her skal der skrives en masse!

— — — — — — — —

Hvor kan det dog ske, jeg alligevel sturen

omsider forlader mit hybelpalads

og går mig en enslig tur i naturen,

— det er: Et par popler på Eidsvolds plads —

en række med løvtrær i klippet vang,

to laurer i potte udenfor Grand

samt sidst en asalia, rødlig og krøget

i Meyers rude på strøget — —?

Fra Drammensvei-høidernes rand er rundet

et blindende, blændende solefaldsspind,

et kingel af døende lys er spundet

fra lygte til lygte, fra lind til lind,

så popler og haver i solrøgs skrud

og trikken, som lyner i linjer ud,

blir til et eventyr midt i hjemmet,

tusindårståget og fremmet!

Støvet i sol står Theater-moskéen;

skrifttegn af ild på dens buer jeg sér —

Hurier glider i Sole-alléen — —

Jeg går og gløder; thi meget vil mér.

Og aftenen blåner og strøget blir tømt;

jeg sidder på bænken og fremsier ømt

inderlig grebet og sår og betaget

det bedste af det, jeg har laget.

Og snart er jeg indenfor stængte døre

høit over aftenens blånende trær. —

Jeg kan ikke skrive, for dybt i mit øre

svulmer en latter, så pigelig skjær —

den sødeste stemme, som roper efter:

„Gå-hjem og bo, da, af alle kræfter!“

Og hun har ret — for på mandag ender det!

Jeg sidder på stolen og bor, så jeg kjender det!

VIGILIE

Ja her er endnu megen tid at vente, —

her er ei glans og såre lidet varme!

Men lave lys er ganske tidlig tændte

langs alle askens broncemørke arme —!

Hvor de er grønlige, som alterbluss

i dunkel helligdom, og de er stille,

med sine veker dybt i ædle oljer:

Jeg tror de kunde slukkes, hvis jeg vilde — —

Men denne rand af lys vil våren værne;

for blussene vil blaffe op i fliger

og løbe gult om frugtens fine kjerne — —

og når så somrens dønning i dem stiger,

da vælder gyldne lys fra skogens stage

de store solbetagne sommerdage!

Nu er der vår og morgen her i skogen,

og dagen damper blekt mod vårens ruder,

og langs de mørke, broncesvære staker

ligger som gnist ved gnist de lave luer —

og derfor er her morgenmørkt i skogen,

vigilie under askens skjønne buer!

Jeg selv er kanske morgensakristanen.

Søvndrukken tasser jeg på må og få,

og ånder på den nattenakne bronce

og myser op mod helgenrudens blå:

„Mon ikke nu bag blånet glas derude

fuglene driver ind, af syden fløine?

Jo de må være bag den matte rude,

og de vil bruse gjennem vårens glar —!“

Men endnu efterglemt fra natten siver

dens kolde fosfor efter alle grene.

Hvo véd, hvad salighed en ånd bedriver,

når den har hvælvene for sig alene — —?

Hvad kan vel årets store herre mene

med denne blå kontur, han fint befølger

langs hver en kvist på trærnes glasne stammer,

så haven samlet i et blå-lys bølger?

Tilvænner han de vintervalne grene

med drømte tyngder, førend somren kommer —

og sér, om trær, som kunde vintren bære,

har evne til at bære frem en sommer?!

BAS-RELIEF

Og Lillen sagde: „Ja, jeg er dig kjær;

men mine former — — de er små og svage,

og jeg har hørt, at mandfolk alle dage

har trang til — yppighed og alt det dér — — —“

Men jeg, jeg kysser hende vildt tilro:

„Der ér et billede, som netop træffer; —

du ved ei, hvilken skjønhed der kan bo

i sydens yndefulde basrelieffer!

De er så skjønne; thi de viser stille

i blide linjer alt, en kunstner vilde — — —.

Du er et lidet basrelief lig dem,

jeg altid tydde til i kunstens hjem,

når jeg var træt af disse golde former,

som skinnende langs brede gavler stormer —

en fin og dæmpet sang, som en fik ridse

i parisk, gyldent marmor som en skitse —

dén blev min redning altid om igjen —,

og hér er du det billed, lille ven!

Men basrelieffets lille lykkeblik —

det følte jeg i hjertet som et stik.

CHOPIN I SIDEVÆRELSET

Den skurk, nu spiller han igjen Chopin,

mens jeg skal skrive en af mine sange!

For fan, nu kan jeg skrive ned i flæng;

nu blir det bleke tøv med et til klange;

nu voldtar tonen dette arme ordet,

og som et orgel skjælver skrivebordet!

Min pen blir taktstok til hans melodier,

Chopin og jeg blir brødre — og genier;

et sælsomt yndigt rosenflor gror ud

på tonestængler i papirets have;

men stanser han et øieblik — o Gud,

min store uransagelige Gud —

da visner alle over hvide grave!

ET OVERSTREGET DIGT

Bag et gitter af streger

stirrer et dårligt digt.

Et ærligt skind igrunden,

men ikke yppig runden

af sang og stemning og sligt.

Født af en mager moder,

af hjernens skrumpne skjød,

næret af tankefoder,

som hjernecellernes boder

i fattige timer bød — —.

Forstandens hodepine

dirrer i digtets krop —

afmægtig i sin feber

det ramser med tørre læber

sin grimme vise op.

Det rusker i sine streger,

vil løs af det grumme bur; —

det er min farligste fange

trods mange velskabte sange,

som strømmer i min natur.

VÅRPIGE

Bag lokkernes skygger,

langs tindingen bly

blånende pigeårer sig snor — —;

skjønt vårskjære, dog

dine øienlåg

er sænket som sne over dunkel jord.

Sænkede vender du dem mod lyset;

ei blomster fylder

dit mørke hår —

men se, hvor ustadig din kind det gylder

det ravende lys

av nyfødt og spæd og usikker vår — —!

Det tåger mit sind

med en ukjendt smerte,

dit sænkede øies eventyr; — —

det minder om ét,

som mit eget hjerte

læser hver dag, mens dets drømme flyr:

Et skjælvende vårtræ i morgnen ene

står svøbt i en kjole

av himmerigs sol,

som hænger i dugglød om alle grene!

Jeg falder i knæ

for det hellige træ,

hvis vidjers vidunder jeg klart kan se.

Så ved jeg da også, de vidjer vene

vil hylles om

med brusende blom,

med blade og blomster på alle grene, — —;

når somren har bragt det

sin skinnende pragt,

får forårets medvider kun dets foragt!

Mit hjerte blev aldrig i nåde beskåret

en reddet gren —;

hver eneste en

forliste i blomster og frugter med året,

og taus og sår

min længsel går

tilbage sin dunkle, ensomme vår!

GJENNEMSKUET

Hvor skjøn hun sad med sit sænkte blik!

Jeg bøiede hed mig frem —.

Da faldt hendes ord som et nålestik:

„Jeg gjennemskuer Dem!“

Og jeg blev kold i mit hede blod —

Hun gjennemskuede mig —?

— og træt forstod jeg, hvad hun forstod,

og vandret vissen min vei.

DAGUERROTYP

Et brustent portræt af en død jeg så

i daguerrotypets violne blå —

Dybt under glassets skimrende bulker

et indestængt solskin fra fortiden hulker.

En lue af lys, som forlængst har berørt

en skjønhed om kinden, er samlet skjørt

med varme og væsen af hende selv

til mer end portræt, bag det slebne hvælv!

Så hænger i aldre den bly oval

på blomstertapet i en gammel sal.

Det levende sollys, ranet fra døden,

stirrer forpint imod morgenrøden.

Men alle er gangne, du snehvide søde —

du minde! — enhver som kan mindes, er døde!

Kun jeg er tilbage, skjønt ung af alder —

dog nei, imod guldrammens runding falder

en hensmuldret bue af vandklare blommer —

et bud fra en storøiet, gammeldags sommer!

PÅ LÆSESALEN

Dér, hvor det nederste lange

lak-røde bord var tomt,

sad jeg mangfoldige gange

med hænderne foldet, fromt.

Duppet i søvn, mens solen

fra forårets bål derude

bakte og brandt i reolen

gjennem en blændende rude!

Bog måtte til på pulten,

og det var forresten skade,

for Gud hvor jeg altid blev sulten,

af disse fortørkede blade,

og øiet blev rødt af træsnit

af skjold og spænder og spyd

og hytter af halm og palmer

og stillehavsstammers pryd!

En brandmur gråner i gården;

der ringer en klokke etsteds —?

Den stråler sig ud i våren,

en egen, krævende kreds —;

det tyndslidte stål forkynder

klimprende hén for sig,

at noget af vegt begynder,

som slet ikke angår mig!

Monstro var jeg lykkelig blevet

bagenom bjældernes hegn?

Burde vidst helst ha strævet

i ly af en madklokkes tegn!

Men hvad blir en jordbøid bjælde

med spjættende, spinkel klang,

når hjertet tar til at vælde

hele mit blod i sang?

Når hjertet ringer i brystet

og slår med sin blodige knevel,

trukket med tause touge

atter og fram av en djævel —,

indtil det skidne skimmel

af uld om mit enslige bryst

dækker en duvende himmel

smertelig svanger af lyst!

Så småt blir da bordene tomme,

og lakket blir rødt som skarlagen —

Middag er netop det tomme

tærende tidsrum på dagen,

da solen falder i flaker

indover bøgernes lass

og gulvene piper og knaker

af folk, som forlader sin plads.

Og kvelden blir gul derude,

står skrå på en martsgrå væg —

om hjørnet piler en pige

og viser en mager læg

og stræver betat med kjolen,

som vinden har fyldt og spændt, —

en isklump ligger i solen

i ild og aften tændt!

Da løfter jeg heftig hodet

og sér mig hovmodig rundt;

i kinderne stiger blodet

brændende bittert og sundt.

Dér sidder minsandten der nogen,

også med hånd under kind

og gjør som han læser i bogen,

men piller ved bogens bind!!

Min eneste fælle, la os

vandre en trodsig tur

mod forårets flammende kaos,

vi vekster af vild natur!

For selv om de vekster ikke

sår eller høster til hjem —

så sørger alligevel ikke

den himmelske fader for dem!

DIGTER

Jeg synes, alverden smiler

bag zobel og skind i løn,

fordi jeg blåfrossen piler

i vårfrak, tynd og grøn!

Dér kommer en festlig frue

i skinnende pelsverks pragt

og lysende hermelinshue — —

jeg smutter i forårets dragt!

Skal det være en viol fra mit knaphul,

en blomst fra en vårgrøn vei — —?

Skal det være lidt fuglekvidder — —?

Kvirrevitt — — —! Fåes gratis hos mig!

FANTASI

Og månen var sygelig stor

og blå og vårlig dén nat —

og op mod dens skjønne skive

lå æbleblomstgrenen mat.

Den skjalv i lys og i vind,

den drømte ved månens kind

om æventyr, om hvert æventyr,

som lyser i månens sind!

Fra månen strømmer det ud,

alt drømmerens tidsfordriv,

og selv den stiger på hvælvet hvid

og glædes ved slægtens liv:

det syslende liv blandt løv, — —

men helst i vand mellem siv

den dypper tilbunds sin hvide finger

og rører i bundens støv — — —

O herre, da myldrer de frem,

de sandbegravede liv,

som hviler bundne i doven dvale

ved roden af hvert et siv — —;

blot ved det mindste stød

af tryllefingerens negl

smægter de perlende op af bølgen

uden at kløve dens speil!

Og sivets farlige krans

står som en stille rand

af fine, forglemte tempelsøiler

med skygger i helligt vand!

En tjernliljes hvide kurv

er tag på en pavillon —

stå stille! Så hæves den helt af bølgen

med zir og søilebalkon!

Og henover søens speil

dupper der store møl

med måneskinsmuld på fine vinger —

Fabel-fryvil af sølv!

Men hist på det lave bjerg,

med hop over blomsters bånd

fanger en dværg forsigtig stråler

og drikker dem af sin hånd!

ALENE

Der suser ned en kveld på jorden

derude i den mørke vår;

en aften vandrer gjennem våren

så mild, umælende og sår —,

og fyldt af sus fra aftenrøder

slår ind mit vindus lille seil,

— og der er lys — en nellik gløder,

og stuen flygter i mit speil!

Den lille aften foran lampen

med nelliken i vårgrøn lind

og trevlerne fra pipedampen

og fattigdom og mager kind —

den ungdomsstemning, dyb og stille,

som jeg i aften eier givet,

og lever, håbende mod andet,

skal engang dæmre angst i livet — —

Engang, i fremtidssorte nætter

skal stille langs mit lys sig skynde

et nellikskjær — og løv, som sprætter

i håbets bitre unge ynde, — — —

den skal ei være til at gribe,

den fryvils lille sommerving;

den slukner i et streif, en stribe

med bud om alt og ingenting!

Men der er deri ingen lære,

og ingen Panacé man har —

i det man er, der må man være;

man kan ei være føre var

med det at ånde og at leve

af al sin kraft i livets strøm

for så engang i angst at bæve

og gribe vissen mod en drøm!

LILLE VEN

Hvad skal vi gjøre med dig

lille forundrede mø —

du, som med snehvid pande

taler så vekt om at dø?

Som venter lig skogviolen

bagom de kraftfulde blommer,

der løfter de gyldne hoder

høit i den store sommer?

Du elskede lille, dø —!

Fold ud dit legem i fred —

flyd bort på de dove drømme, —

men før du synker, så bed —

Bed til den store muld

og verdens prægtige sol,

at de lader dig rinde som rose

af døden, du bly viol!

TJERNET

Der lå et tjern og tænkte

i eventyrets skove,

som kveldguldstille skjænkte

det skygger til at sove.

En gammel bargran gumlet

bag lav på et og andet,

men skvatt, da vips der tumlet

en nymfe ud i vandet.

Tilbunds! Men op hun gynged

i midten af en lilje,

som snehvid lynsnar grodde

af tjernets bølger frem — —

Og net og rask hun rodde

sig løs af liljens blade,

som skummede og suste

med hvid og grådig brem.

Hun ror i fine strimer

og kravler snart bag blomster,

mens tjernets tårer triller

af snehvid gåsehud —

og til sin lænd hun napper

et slør af kveldens tåge

og fæster skjævt til håret

en sikke — alt sit skrud.

Og sine rosenfødder

hun kipper ind i myge

blågule torskeflabber

og tøfler let afsted — — —

hun har en håret herre

med ibenhorn i panden

og røde djævlekrøller

fordulgt i krattets fred!

Og vips så er hun borte

bag nypens æreporte,

og vips så er der stille

til tjernets søvnblå bund.

Men om en liden time

der glir en snehvid strime — — —

da er det, tjernet suger

sig op mod månens mund.

Men månen, som har seilet

langs skogens lange åser,

den vugger rund i speilet

med natkold, frossen glød — — —

Et andet bad er dette,

end da den lille lette

levende lille lette

varm gjennem vandet flød.

HØST

Der er høst i dine øine,

høst, som blåner imod kulde —

Stjerneskud! Og se, et snefnug — — —

Det er hændt, som hænde skulde!

Lille, alt skal trodse døden,

gro sig frem for anden gang. —

Dine kysses vilde roser

overvintrer i min sang.

MINIATUR-BALLADE

Langs alle våde veier

der er forglemmigeier,

som jomfrublåe løfter

sit slæb fra regnets rest;

små spæde speil af søle

er efterglemt på veien,

og solnedgang i grøfter

så langt en sér mod vest!

Og se, på engens plæner,

der myldrer leirliv broget

i tusen opbrudsscener

på eventyrets tun!

Og indmod gråstensvarder

står strå og stængler støttet,

små fine hellebarder

omvirrede af dun.

Og yndig spredt på engen

er blå og grønne klynger,

som pludrende sig gynger

i aftnens lade sol — —

Ja, det er gnom og kobold

og drabelige dværge,

forglemmigei og korsblom,

linnea og viol!

De furer, bonden harver

med vældig krop mod solen,

er krigssti mod de larver,

de frygtelige dyr,

som slimede bag løvet

er farlig rullet sammen

og pludselig af hammen

som gyldne drager flyr!

Ja, skrækkelige drager

med lange neb, som lepjer

af alle blomsters elskov,

— skjønt blomster ofte byr —;

en glitterhær af lanser

skal risle langsomt over,

så såre solen sover

og nattens bauner gryr!

Men ved en lønlig vei

står der en gnom i tale

med en forglemmigei,

den blåeste i dale.

Hun gav ham silkeskjorten

og sydde ind i dén

de tre af sine stjerner,

og hun har syv igjen.

Se, sådan sødt belæsset

i panser og i blade

står gnomen der i græsset

og bøier ydmygt knæ —;

han tar sin hjelm af håret

og fører blødt, beleven

til sine læber sneven

fra pigens fine knæ:

Gnom:

„Jeg har som ridderløn

jo bønnen i dit navn;

men denne blåe bøn

behøver du ei bede;

du bær’ i bønnens savn

opfyldelsen tilstede, —

hvi heder du et navn

du ei behøver hede?“

Og pigeblomsten glitrer

i alle sine stjerner;

hun står i fryd og sitrer,

den blåeste af tærner —;

hun er af skogens adel,

og grodd af tuer fjerne —

så fører hun med ynde

sin hånd mod hjertets stjerne:

Forglemmigei:

„Mit navn, det vil jeg glemme

og være navnløs, bly; —

men hører jeg din stemme,

det blåner frem påny!

Men ikke vil jeg kaldes

„Det længselssyge savn“ —

jeg gir dig jo mit legem,

gi mig igjen et navn!“

Han tar et skridt tilbage

og slår med hånden ud

med pigens trende stjerner

på brystets silkeskrud:

„Du er blandt blomsters vrimmel

syvstjernen nu, min engel —

et lidet stykke himmel

sænkt ned på duftig stengel!

Men å, jeg har slig vånde —

Jeg kan ei tro, at Gud,

mens jeg er væk, vil ånde

min lille himmel ud!

Dog hørte jeg om høsten

et ord forleden kveld,

af en, der kjender livet,

den gamle eternel!“

Forglemmigei:

„Å, hun som sidder over

mens alle andre danser?!

Det gamle Dros, hun sover,

hun har da ingen sanser!

Nei, jeg kan livet kjende

i mine stjerners ild —

Jeg lover dig at brænde,

så længe som du vil!“

Så sank da sol tilbage

i skyers søileslot

og tog i sølvslør med sig

vort landskab lige godt. — —

Men snart strøg toner lave —;

— da steg på høiens skrånen

al verdens lansehave

i glittermarsch mod månen!

FORÅR

†

Der gives ei ude i al denne blånende himmel

et eneste åndedræt fra hendes bryst!

Dén luft, som engang med sine milde strømme

svulmet og sank i brystets blyge høining,

legede ømt i nakkens søde bøining,

dén bølger forgjæves henover jordens lyst —!

Se, svalerne stiger i dans, i dans de daler —

og mine tanker til hine tider gå,

da hun var med om at kalde svalerne svaler,

og lykkelig gjerne kaldte luften blå!

Hør, foråret brusende henover verdens høie!

Markerne grønnes af kraft, mod hvad, mod hvad?

Spirernes jubel når ikke hendes øie,

som ingen skal møde mer, hvor længe han leder, —

de selvsamme birke suser de deilige steder, —

der hun, deres evige charme, forundret sad —

Intet er ændret. Fjernt og sårt fra fabrikker

høres der flittige slag i den enkle dag —

skjønt ikke en ting i verden er mere sikker,

end det, at hun smuldrer i muld bag kistens tag!

Men markerne grønnes, og himlene bruser og blåner,

som vilde de bruse og blåne dig frem af din grav —

som vilde al vårens duft gjennem gravene trænge —

duft som strømmer fra tusinde skinnende blade,

Syriner bag gjærdet langs forårets promenade — —

ude, langt ude glitrer dit elskede hav!

Idag var en dag for dig, du kjære deroppe,

hvor stilheden står i tungsindige roser og trær!

Å hvor du elskede storm i din haves toppe

og stormsvalers vingede glimt gjennem vårens veir!

Å om jeg kunde, kunde jeg bare glemme —

og drive mig selv til at gå så gal en gang

de trapper op, og spørge, om du var hjemme —

med tro på det selv, og med glad og bevæget stemme — —

Fra frelserens gravlund toner der søndagsklang — —.

II.

LAURBÆR

Se, det var aften på den store hede.

I Stadion var væddekampen omme,

og prisen git, da sol i hav lå nede.

Der vandred hjem en helt med laurbærkranser,

som gyngede på blanke brune lemmer,

en livsens lyst for græske kvindesanser.

Og som han vandred stolt mod aftens vinde

med pris for poesien og for kampen,

kom fjernt imod ham nølende en kvinde.

Et pigebarn, som vandrede mod hjemmet

og mod den lave sol på vestens høie,

så aftentræt, så slidt og så forgræmmet!

Hun nærmede sig nølende, i vekhed — —

hun følte gjennemskjælve sig en angst,

en bøn for al sin skjønhedsløse blekhed.

Og just da han mod hendes ansigt skulte,

hun dækked det forvirret til med hånden,

slig at hun sammesinde så og skjulte!

Men helten med de vilde hvasse kranse

blev grebet slig af ydmyghed og smerte,

så stærkt, at han forundret måtte stanse.

Og livet blev ham sært og tungt at bære,

en evig horizont mod nye kampe

udover vundne laurbærkransers ære.

FRA MEZZANINVINDUET

Samtidige i rummets bleke dage

står jeg og hun, min slanke elskerinde.

Vi drikker med vort hjertes gjemte pulser

den samme stund, som til os begge rinder —

og stille skal vi stå og kløve lyset,

der er fra tider, da vi ikke levet,

og som vil strømme med sit skråe skjær

dybt ind i tider, da vi ikke er — — —

Og der er døde sommerdøgn i lyset,

som hælder gjennem vindvets løvguirlandre —

og denne dybe kveld vil gå tilbage

og flyde tonløst sammen med de andre!

Når streifed det mig sidst, det lys som blinder —?

det meningsløse, rige stråleskin,

som tænder dunet på en kvindes kinder,

der ikke aner hvorfor hun er min?

Vi står i drømmedrysset ifra solen,

som flimrer bag den overbøide pinje;

jeg ser din hofte gjennem blåtøiskjolen,

hvor den er endelig i form og linje.

Jeg ser på dine solbelyste hænder

med perlefine porer i sin hud,

hvor alt er nært og fast! Hvor alting ender!

og ingenting er evighed, o Gud!

Men fjernt på sletten ser jeg også lue

Soractes gamle bjerg og Tiburs høie,

og pinjekronen over vindvets bue

blir nu en hånd, som skygger over øiet.

Og fra en anden mezzanin man spiller

— Chopin — og vakt af hvide hænder raser

i søvnløs ring hans liljebleke triller

bag tunge, rosenfyldte romervaser.

STROFE

Og netop, som de kastet sig ud på vingen

de trækkende gjæs, de svaner, lærker, svaler

fra Nilen og den høie Ptas portaler —

så jeg en nordisk lind blandt sne og stene,

bøide en gren og slap den, så det raste

et skred af lys gjennem alle de tomme grene!

Tusinde knopper tøiet de tørste hoder,

åbnet de grønne neb med spidse tunger

mod denne tidlige, ødsle, gyldne moder — —

gabende frem så fugleunge-blinde,

komne på gren, før nogen fugl har sunget —

trækfugle vel fra dulgte land derinde —

derinde i vintersevjernes skjulte Syden,

fra strimer af dunkel orient og sommer,

der saftens hellige Nil i grenen flommer!

Herlige møte for mig i forårsgyset!

Knoppernes lubne rygge stråler, svømmer

på fine, grenede fár igjennem lyset — —

Og imod mig, som spør: hvad kan jeg gjøre,

summer det i et mylder: „væk af solen!

Lyt gjennem månenætterne, skal du høre:

høre de andre fugle fra andre lande

trænge som levende knopper gjennem natten

og spile de hvilte vinger imod dagen —

og også vi må møde på fine vinger,

men véd du, kjære, hvor blomsterne langs trærne

rykker i roten og selv vilde flyve gjerne —?

flyve fra gren til gren og selv fornemme

som fri og flyvende fugl i måneskjæret

sin elskedes neb og fine dun og stemme!

Men vi er fastgrodd, og til frugt fortørket

hænger vi selvdøde hen, og uden møte

synker vi alle glødende ned i mørket — —

Men dybt ved drømmenes fjerne å derinde

myldrer der slægt af os, små badende kimer,

som nyder den evige sommers korte timer; —

ved livets egen, kjære, hellige kilde,

bagenom mørket, sidder de hen i sivet

i ædel, uskyldig advént, så bly og stille —

PROMENADE

Vi går en tur i maigul sol,

og i min frakk er stukket ind

blandt syreblad en blå viol,

som frisk og flott agerer min,

men som i stilhed blev tat med

til en, som kanske vilde be’.

Du går og stirrer lige ud —

et smil gir sødme i din hud;

men ser du lønlig opp i skjul,

der fins ei blålig sommerfugl,

som rører nogen mere blidt,

som streifer blomsten så såvidt,

men bare ved det blotte skimt

gjør et forskrækket vingesving —

og kantrer blændet i et glimt

mod sol og luft og ingenting,

indtil forblommet frelst den sad

bag øienlågets rosenblad.

Men i din vare, varme hud

slår blodets himmelroser ud,

så selv det lille blanke smil

forliser i forvirret rødt

og jeg kan se på din profil,

at du er meget, meget stødt! — — —

MÅNESKIFTE

Jeg spurgte dig igår med rædde blikke:

„Min bly Semele, elsker du mig mer?

Og du var sand og sa: „Jeg tror det ikke!

Ak nei — jeg ved det daglig mer og mer!“

Dét var dit ord, du slanke månens kjære! —

Jeg burde vendt mig væk og lat dig gå.

I gamle dage var jo dét min lære,

og jeg var kort og stolt på det som få.

Å, jeg var steil som en ægyptisk keiser,

der troner i sin tomme afgudsbram

og fordrer fjern og farlig, der han kneiser,

en hel fortabelse i bare ham.

Men sorgens røde lys og timer tunge

har gjort mig angst om livet, elskte min!

Din sjæl er slig en nyfødt ibisunge

og jeg en pelikan med modersind.

Og det at være elsket eller ikke

er ikke mer for mig som sort og hvidt;

et måneskifte endnu! Døm mig ikke! —

Ved næste måne kan du flyve frit!

PÅ KIRKEGÅRDEN

Kapellet blir luftet, og vildvin-røden

skjælver på muren i kveldens vift;

med søndrede vinger mod aftengløden

står duer af marmor på rusten stift.

Der drømmer i græsset en ældgammel plade

bårdet af visnende strå fra ivår —

der skumrer et navn: Emerenze Christence,

og tallene klamrer om seksten år.

Jeg stanser og gjætter, mens aftenskjæret

sænker forgjængelsens guld over alt:

„Blek har hun været, og blond har hun været,

og Lillen har hun tilvisse vært kaldt.“

Men se, — under efterårsgyldne rakler

vidner fra jernet i gammeldags ånd

en af opstandelsens trodsige fakler

holdt af en ukjendt, himmelsk hånd!

Ja vel kan det være, når levende hjerter

ikke kan glemme, men bygger en blå

bævende, blændende himmel for Lillen —;

men eftersom hjerterne dør — hvad så — — ?

O Lillen, din evigheds elskere døde,

og selv blev de støv bag det strenge jærn;

kun mindebogstaverne, rustne og røde

står om din håbede evighed værn!

Og ingen kan huske den blonde unge

Emerenze Christence i dødens favn,

og klokkernes malm skal forgjæves runge

gjennem et bly, ædelmodigt navn!

Men kunde der strømme fra navnestrimlen

bare en drøm om dit ansigtsdrag,

skulde du stige påny til himlen

op af mit heftige hjertes slag!

Skulde jeg bli dig den gode hyrde

og bære dig op gjennem blåningen ungt;

mit hjerte er tomt; ja det savner en byrde,

skjønt underlig nok — det fornemmes så tungt.

Men Lillen — du gir mig jo bare det dunkle

under et brusende, gyldent hår,

og gravens bogstaver skal altid funkle

om noget, et menneske aldrig formår!

Emerenze Christence — dit navn være lovet —!

Jeg lægger en blomst mellem hvert bogstav!

Jeg kan ikke nå dig; i fred har du sovet

hundreder år i din daglige grav.

Jeg selv er et himmelløst navn, som svæver

hyllet i duft over gravenes jord;

mit minde er død i en kvinde, som lever;

mit navn, som var elsket, blev bare et ord!

Jeg sturer i skoge, hvor fuglene flokkes

og søger at synge sit håb i mit bryst —

mit barn Emerenze, vi begge to lokkes

af levende stemmer til livets lyst!

For også til dig er jeg vis på der kommer

en irisk, som kvidrer i gravens rogn

i hundrede somre, fra sommer til sommer:

Emerenze Christence — vågn, vågn — — —

TJENERINDEN

Vi sad i syden, i en kro ved havet —

og skjønt jeg hadde sommeren i sindet,

sad han med hånden i sit hår begravet,

og vintren hadde ædt sig ind i kindet,

og øinene var lodne, uden lys — — —

Den svarte ungdoms-lokken, som jeg kjendte,

og som han pleied kaste friskt tilbage,

lå slapt og uredt, uden glans og saft —

lå klisset om en hjerneskal, som brændte —

ret enkelt: der var ingenting tilbage

af al hans ungdoms sødme og hans kraft!

Og som vi sad, la han sin klamme næve

på min og hvisket frækt og uden blusel:

„Jeg venter her et pigebarn — en tæve.

Min vin er dømt, den smager mig som fusel,

som bitter gift og malurt i mit svælg!

Ja, jeg er fuld af alle livsens kræfter,

Gud være lovet, svingende beruset; — —

men vil du skjønne slig en dødsdømt skik,

så fik du være mand og slentre efter

og sé din hustru, der hun går alene,

fuldkommen tagendes i gang og blik!

Se hende gå i sydens store sommer!

Selv gustne gammelmænd med fede lemmer

tar mørket af dét blik, som altid kommer —

og grynter lystent hen for sig: „Det stemmer!“

og snur sig og blir stående og glo!

— — Kan nogen tro om denne slanke kvinde,

hvis skjønhed skulde elske og beherske,

at hendes væsen er en klapkjær hunds,

at hun i blik er hvermands tjenerinde;

for uden modstand lar hun nærsagt alle

i sine blikke bade sig tilbunds!

Selv når jeg er tilstede, skyr hun intet;

for kommer en tilfældig, mandlig kjending,

så blir hun héd og ny og næsten jomfru

i al sin rappe, hjerteløse spænding,

og uden blu lar hun mig se igjen

den fine, hede, klare kindens rødme,

de sky, nervøse smil, det kast med hodet,

som minder om vor kjære første gang —

Vort hemmelighedsfulde sollivs sødme,

som endnu gjærer mig som lyst i blodet,

blir markedsvare for en tæve-trang!

Men ved du: at jeg gradvis slig blev skjændet

har gjort mig så gemén og så forgræmmet,

at jeg har nyttet denne duft af vellyst,

såsnart hun kjælen kom til mig i hjemmet!

Og i mit syge hjerte har det hvæst:

„Ja, bogfør hendes øienkast, I herrer,

blandt alle andre øientævers navne

i Eders sikre, lyse, lystne sind — — !

I skulde bare vide, hvor jeg snerrer

og viser gjennem tusindfold af favne,

hvor tæven først og fremst og sidst er min!“

Og hvad er så mit liv? — Hvad er det hele!

I dynd af had og skjændsel må det ende!

Å kunde jeg mit gale hjerte kvæle,

som slår med stumme kjærtegn imod hende!

Min Gud, hvor hede, herlige de er!

En moders kjærtegn glir vel just så ømme

på ungens hals og hår og glatte lemmer,

det underfulde kjød af hendes kjød — —

Og hun er liksom kjød af mine drømme — —

de ædelrundne, slanke drømme-lemmer

en skabning af min egen længsels skjød!

Alligevel er dén ting på det rene,

som gjør min sjæl til evighed forbandet,

at mellem alle mænd er jeg den éne; —

hun elsker mig, om ei i kraft af andet

så netop af det forsprang, jeg har havt;

hos hendes art er kjærlighed en stemning,

som gjemmer sig så dybt, at den forglemmes

og stråler, sjelden, — som en sjunken skat!

— — O dette avsind, at når fred fornemmes

og kjærlighed gror frem, så løses lysten,

og manden mærkes til at bli bedrat!

Du deilige, fordi jeg ei kan glemme

dig bly og troende i elskovsgløden,

så er mit sind i evigt golde drømme

som en galei-træl dømt til dig og døden —

Å frigiv mig i kjærlighedens favn!

Er ikke jeg en mand med hår og hænder

og salig trang til dig i mine årer,

den eneste i verden, som du tror — — !“

— Og han knak sammen hélt og fældte tårer

af sorg og raseri i sine hænder

og slog sit hode i det kolde bord.

HIMMELHAVEN

I.

Jeg står som en af mine støtter,

en grå og balsameret Gud,

bag vindvets mørke hæng og gløtter

af spalten ud.

Bag draperier våren blåned —

så slap jeg atter hænget ned.

O, det er snart min anden måned

i ensomhed!

Det er jo dag; men her i rummet

gjør måne-amplen altid kveld.

— — Jeg sidder atter sammenkrummet

på kulsort feld,

til træt jeg synes at fornemme

bag statuen af Amon Ra

min skjæbnes lille pigestemme

— og svarer „Ja“, —

men synker atter tungt tilbage

i sædet med det sorte skind

og sænker mod mit knæ min hage

ved amplens skin.

Så går jeg ud, hvor Livet smiler;

dér ser jeg verdens unge trær

stå vendt med afgrundsblå profiler

mod dages skjær.

Og stammen suser svai og svimmel

på jordens mørke, bøide ring

mod denne stedse skjønne himmel

af ingenting!

Og kvinders kroppe under trær’ne

i parkens solbesneede lund

er væsener af fremmed kjærne

fra første stund.

Ja fremmed selv i spirens morgen,

så fjernt og motsat foldet ud — —

og vandrer kolde gjennem våren

i kostbart skrud — !

O, brystets begge høie himler

jeg fatter under livets blå,

og mellem angst og lyst jeg svimler,

så jeg må gå.

Der var en gråstenstrap med kjerter,

og foran løb en skidden bæk;

dér sovned jeg og mine smerter

livsalig væk —

Men neppe har jeg rigtig rukket,

at die glemsel til min krop,

før øiets sår, som rødt var lukket,

blev rippet op:

Jeg kunde være nære havet

for alt, jeg føler i mit sind —

så rummelig den blev, min længsel,

så hed min kind — !

Og foran mig er rendestenen

forandret til en yndig å,

som glir med sol og grønt og skyer

og himmel blå —

Og bronzebroer bærer over,

og hopper mod den anden strand.

hvor svøbt i drøm og aften sover

et haveland!

Var det en feil, jeg ikke tvilte

at denne have fluks var min?

Var det en frækhed, at jeg smilte

og straks gik ind?

Men husk, at havens drømmeplæner

steg stille fra min egen å,

som fordum randt i rendestener,

men nu er blå!

II.

Så sank der ned en bister blåning

om østens øde, fjern og nær,

mens jeg steg glad på vestens skråning

mod høiden dér!

Og henført mod en ildgul himmel,

som smelder fyr i hver en kvist,

står trærnes rad og suser svimmel

mod rødens rist.

Så synker denne verdensrøde

tilbage ned i dybets skjær,

og efterglemte, sorte, sprøde

står høiens trær.

Da var det, som om nogen ynked

de svidde stammers sorg og tog

af dulgte himles vand og dynked

den brændte skog!

Som svære stænk fra våde fjerner

en stjernediger nat der faldt

og slog sig ned i kramme stjerner

Ud over alt — — —.

Da fyldes jeg af rolig glæde

og ånder ud af hjertens lyst;

det er, som natten salig sneede

så stort og tyst.

Og nu blir skogen straks belivet

til høie blåe himmeltrær

og et komet-slør efter livet

er haven hér!

Mit sind blir ydmygt indtil smerte!

for stammerne i denne park

de har et sødt, gjenkjærligt hjerte

bag kulsort bark!

Jeg så, hvor trærne henrykt bøide

en håndfuld blom mod stjernens skjær

til gjæstebud, og på en høide

står plump og svær

en ek, hvis grene opad strømmer

og lyret som en vase står,

hvor nattens fersken prægtig svømmer

i mai-gul vår.

Og Pan-figurerne mod månen

står rundt i jern med løftet skjæl;

der siler lyn af fladens blånen

fra vand i væld!

Her bæres alting uskadt over,

og stille — o fra stund til stund;

høit over haven tiden sover

med smil om mund,

og lar fortryllet livet sværme

med mænd som mig på egen hånd,

til den ved gry igjen vil nærme

sin gustne hånd — ?

Jeg griber om med øine blanke

en blomsterby på hver en kvist —

en afmagts dybde har min tanke

skjønt rigt bevidst.

Den fryd, at intet her kan hænde

på denne kvindeløse jord,

vil jeg fortryllet livet sende

som skjønne ord.

III.

Det gror af arvegræs i bakken;

jeg va’r i timian tilknæs —

en blodbøg slipper ned i nakken

et hjerter-ess

som gjør mig gjennem-rød af lykke,

så jeg vil danse på min fod;

men græsset får med ét en nykke

og stemmer mod —

og favner rigt og grønt om skoen,

men slides op fra havens jord; —

det suser op af grådig groen

i fodens spor.

En blomst kom ut fra græssets porte

af mine fødders lange sprang;

den bukket, smilte og var borte

i venlig vang —

Men jeg har fandens fart og sprætter

hen i en kløver-høi og datt,

så duggen skvatt som små raketter

i havens nat!

Ja, siden må som stok jeg bruge

en gammel trærod, skarp og svart,

men som blev hændig med et hånd-knot

af æblekart.

Men som jeg går med denne Roten

og hinker i den skumre eng,

gjør sandt for dyden atter foden

en mystisk slæng —

og tæt langs stien, som jeg tramper,

blir tændt en lav og lang allé

af fimrefnokkets Japanlamper

at jeg må sé —

må yndigst være god at komme

og skúe deres egen skat:

En klorende vidunderdrage

i nordens nat.

En tornebusk i stas og silke

ved slutten av den grønne sti,

som fræser krum, med røde stilke

af raseri!

Men bagom stråler skogen samlet

i blekt og valent måneskin,

og som jeg halvt i vemod famlet

mig længer ind

og bøied ømt tilside snaret,

så fik jeg til min lykke skræmt

de sorte nætters katte-mare

som der lå gjemt — —

To gule blik, en skjægget hale

som skenet i et avsindshop

på skyggeluffer gjennem luften

mod granens top!

Mon jeg var den, der dvælte længe

i fabel-kattens måne-lund,?

nei, jeg gik ud mod nye enge

i samme stund.

I græsset skjalv der mange stier;

men mellem alle var der én,

som var en rigtig liden gnier

på plads for ben —

Dén tassed jeg, og straks så lo jeg;

for op mod månen fik jeg se

et snodigt træ, og det forstod jeg

var livsens træ.

Der hørte jeg vidunderbruset

og så, hvor stammen suste op

med aldrig gravlagt kraft af gruset

— med ildgrøn top,

som randt i visne, gule blade

ned i en kreds af rådent løv, —

en evigt brusende kaskade

fra støv til støv.

IV.

Men da jeg gjerne vilde sove,

så bad jeg blomsterne om lov,

og bad dem gi mig tro og love,

og sank — og sov — — —

Jeg kjendte det i dybe drømme,

som blev jeg hyllet i et smil —

og mine lemmer, som var ømme,

drak grådigt hvil.

Men da jeg endelig blev vågen

da så jeg jo, at fjern og nær

lå sommertågen, sommertågen

blandt havens trær.

Jeg skjøv en tågedot tilside;

å se! — dernede lå de dybt,

de blåe blomster, sid’ om side

som lig i krypt!

Men hånden, den blev ganske lodden,

og der hang véd et tågeskjæg, — —

og under trærne nådde skodden

til langt på læg!

Tænk, overalt er tågen føken

undtagen der mod vest etsteds;

for der er vangen endnu nøgen

med venligt græs.

Og strak og stille under siljen

hvor stien skjalv i græsset smukt,

står som en fugl på étben liljen

og drømmer flugt!

Hvor lun en kraftkar han må være

den gule, lave løvetand,

iblandt forglemmigeiers hære

en enslig mand!

Og månen falder ind på skakke

og laver i en poppels top

en liden rødlig månebakke,

som skråner op.

Lig fjerne, solbelyste høie

på skrænten af et skyggefjeld

står jordisk ind mod månens øie

det lille hæld;

Da hænder det med ét, der vaier

op over himmelen et gys,

og skodden brast og poppelen svaier

i stormens lys.

For solen snudde sig i graven,

og stråler rømte fra dens kant;

— men dagen udeblev i haven,

og suset svandt.

Men alle grønne trær og busker

har strålesmilet straks gjort grå!

de står som svære tågedusker

i nattens blå.

Og blomsterne i skyggegræsset

blir spæde spøgelser af luft,

og deres kroner står som presset

for saft og duft.

Men hvad er dét for amaranter,

som skinner hvide her og dér

i græsset mellem bleke planter

og drømte trær — — ?

Men just som én af dem skal plukkes,

så hænder denne tunge ting,

at mine gridske fingre lukkes

om ingenting.

Og øiet stuper gjennem sløret

i millioner blåe mil —

mod vår-afgrundene i verden

med tusind smil!

Og armen dirrer lidt og isner;

men dybets stjerner rødmer smukt:

Ja — ikke vi, men mennesket visner,

før vi blir plukt.

Thi vi, som stråler, svæver over

begyndelsen til alt det blå —

og du må hidhen dø, — og vover

din fod at gå

mod solens gravhøi ufortrøden,

er veien viss og lykken nær;

for et kometslør over døden

er haven her!

III.

EN FREMMEDS DIGTE

I Florens leied jeg et kammer —

der havde bodd en landsmand før.

Men som jeg gjennemså komoden,

som jeg af vane altid gjør,

så slog der op en bundløs sommer

som gammel smerte fra en skuff, —

det dufted vin og visne blommer

og nøisomhed og tørret loff —

Og skuffens brune bund var strøet

med blade fra en solrig stund,

og på en tørret stilk sad frøet

og bed sig fast i blomstens bund.

Men inderst inde var der stukket

et skrift med blæk af anilin,

og arkene var gjennemtrukket

af grådig, gulnet romervin!

Men bagom alt, hvad der var digtet

steg frem en kjendings trætte træk.

Jeg bringer, hvad hans hjerte bigtet

i skriftets sære, røde blæk!

MORGEN

Mit kammer er nærmest morgnen

af alle de rum, jeg ved —

der spiller så tidlige sole

på væggenes blå tapét;

hér er det, de første sjøer

af sol over østens strand

sætter et stænk på væggen

med glødende, gyldent vand — — !

Og taget over mit hode

vaier på vinger båret,

og rundtom en kartlagt klode

ser jeg figurer af året —

årstider øiner jeg vandre

med duer og stolt fasan — ;

dér bider af bly guirlandre

den ømme pelikan!

Men nu blir det liv på puden,

for du stikker ud en tå —

vil bare ta syn fra ruden,

hvor syden vel er blå!

Jeg ved jo, hvor godt det smager

at træ med de bare ben

hen over solrøde flaker

på gulvets tætte sten!

Så hopper du ud i solen

i nattens silkeskrud,

solgul i englekjolen

som lige foran Gud — —

Du svam som en engel i natten

op til en morgen sval,

et skinnende himmerig, hegnet

af glødende hanegal!

Og snart står jeg stille indvéd

din blændende skulders rund;

vi sér gjennem solens vindve

og ind imod himmelens bund!

Å hør, hvor de sølverblå byer

vasker mod himmelens lande

ind mod forgyldte byer

på kimingens æter-strande!

Men elskede, denne morgen,

som lyser i trærnes vår,

den er — ja den er som tåren,

der hænger i øiets hår!

Og førend du sødt kan spørre,

hvad gråd vel natten har, —

er morgenens øine tørre

og dagen nær og klar!

Min elskte, en anden morgen,

som hæver sit lys i det fjerne —

en morgen, som bruser og lyser

himmerigshøit over trær’ne!

Duerne venter og trodser

fortryllede tidernes gang —

sagn-pelikanerne frådser

i evighetsløvets hang!

UNDERVEIS

En underlig vemod slog ud i

min elskedes deilige træk;

hun sad ved mit knæ og hvilte,

men vendte sit ansigt væk; —

der løb gjennem øienbrynet

et skjælvende, sjeldent gys,

og skinnende dybt i synet

stod fjerne og skuende lys!

Og hele min glæde forstummet,

som fyldte mig, hed og stor;

så isned det til i rummet,

— og så blev der hårde ord.

Da bøied hun sig tilbage,

så på mig blek og smilte; —

tankefuld atter hun lagde

kinden tilro og hvilte.

Da lo der en frost i mit hjerte,

fordi hun var ny og sær — —

jeg glemte at føle mig ydmyg

ved det, at hun dog var nær —

glemte, den hånd, hun pressed,

dog var i evighed min —

min, hvor i verden end sværmed

hendes forundrede sind!

Jeg rykket min hånd fra knæet;

men lokkernes guldflom gled,

blidt, som var ingenting skeet

udpå mit hårde knæ; — —

og hadet steg op og stammed

i strupen og vilde mig kvæle —

Hun lå der og drømte som lammet

ind imod livet — det hele — —

„Tæve“, det skreg jeg i smerte —

Hvis var du nu i drømme?

Altid så var dine kjærtegn

smertelig spilte og ømme —

Å, jeg blir dyr af den vemod,

som ligger og dør i dit smil;

for alting blir had og brynde

i denne vellystige tvil — — !

Jeg reiste mig rak, jeg stødte

min elskte fra skjødet vildt — — — !

famlende fandt hun sig støtte,

— så sagde hun tonløst, stilt:

„Jeg elsker jo dig, du kjære —

mit liv! — jeg elsker dig så — — — ;

men verden er fuld af drømme,

og det kan du aldrig forstå!

SMERTE

Det brænder i hjertet ved nat og ved dag:

Elsker, elsker hun mig?

Thi bagom mit hjertes fortryllede slag

ligger et nagende Nei; — —

det jager bag hele min lidenskabs glød,

bag freden med hodet i hendes skjød:

Elsker, elsker hun mig?

Det hænder, skjønt herlig og helt endda

sig selv hun har git til pris!

Hvad vil jeg i evigheds evighed ha —

kan mere i verden der gi’s?

O — nogenting bagenom sjæl og kjød,

en flygtende lue bag mund og skjød — !

Elsker, elsker du mig?

Da tar du mit hode, din mund er hed,

dit ansigt blir lidenskabshvidt — —

og sælsomt bevæget jeg sænker ned

mit øie i dybet af dit — —

Og dog er det aldrig af kjærlighed,

— kun angsten, som spør dig foruden fred:

Min elskede — elsker du mig?

FATTIGMANDSTRØST

O ja, den gamle tid er vendt tilbage, —

tre venner sidder vi i fredens navn,

og hun er borte, snart i otte dage

i en fordærvet fransk marinehavn!

Skjønt intet kan min elskede forhindre

på sommerballer i en livlig by,

så er der dødsens stilhed i mit indre

og på min sommerhimmel ingen sky.

Det er mit slidte hjertes svale nåde,

at når vi atter sés om nogen tid,

skal hendes øine ingenting forråde,

så tvil vil være fåfæng hjerte-strid!

Ja, just fordi jeg er så sorgfuld sikker

på al den takt og evne, som hun har,

så vitser jeg, citerer vers og drikker

og føler mig besiddende og klar!

RIGDOM

Det suser i skogenes fjerne trær

og sletterne toner i vigende sang!

Ta landene, elskede — dine de ér!

Jeg skjænker dig lykken for anden gang!

Jeg løser dig fri af vort fattige bånd;

jeg eier på hånden forgjættede land, —

er godsbesidder med gavmild hånd

i kraft af at være en fattig mand.

Forunderlig salig slig herskermagt!

Og lysten og lykken, de rødmer af skam;

for nu må de tåle at skjænkes fra ham,

hvis veie de veg med så kold foragt.

Men selv er jeg konge, vemodelig stor —

jeg viser med hånden mod sødmernes haver;

al verdens lande, hvor jeg ikke bor,

udstrør jeg blek — som gaver.

GOLD

Jeg bad dig ømt at komme,

men kunde intet love —

Se, timen er alt omme,

og salene står tomme — —

nu går jeg for at sove

på lykke og på fromme!

Du turde ikke komme,

fordi jeg ei formådde

at gi dig tro og love —

det skedde, som jeg spådde!

Du har mit hjertes tro,

men mine længslers love

de får slet ikke sove,

før du har git dem ro!

Du løser mine sanser

fra deres krampeslummer;

alt hvad mit væsen rummer,

det søger til din favn!

Men nu er natten lummer —

mit hjerte lytter, stanser — — ?

O Herre, for en kummer

— et løfte og et navn!

Men frugtens fine kjerner

de søger en oase?

De agter ikke tindre

i mine drømmes vase?

Min ven, du frygter tørken

i mine favntags ørken!

Så ædelig du negter

at komme til min smerte

i værn om tænkte slægter,

som tumler bag dit hjerte!

En liden mø må ræddes

at se sin uskylds frugt

strålende sat til nadverd —

og af en drømmer brugt?

En drømmer? Hun er kanske

det samme — hun, den ømme;

thi hun har dronningdrømme

med livets rige træ!

Velan, jeg skal ei granske

dit hjertes ret, men rømme

en gylden sal i sindet —

Guds fred, din vilje ske!

Thi jeg er født af fjerner,

hvor ikke fremtid trives,

og ven, dit væsens kjerner

skal ikke sønderrives —

blot stå som store stjerner

dybt i en himmels hvælv

over en satans drømmer,

hvis fremtid er ham selv!

ENSOMHED

Her kan man intet gjøre.

Venner kan intet høre — ;

jeg har en høieres øre:

Ensomhedens selv.

Alt kan dens øre fange:

længsler, som gjemmer sig bange,

klange, som hæmmes i klange,

skjælv, som forgår bag skjælv!

Tankernes streif mod hinanden

dér, hvor de lydløse glider

med tæt tilhyllede hoder

i mørket, fra henfarne tider!

Velan da, I venner og vidner —

jeg så Eders lande blåne,

jeg så Eders åsyn gråne —

forsvind med Gud, forsvind — — ,

Thi midt i uendelighedens

døve, gravøde verden

møder mig ensomhedens

fine, lydhøre sind!

FORBLØDNING

Nu mumler lyset de sidste ord.

Snart hvisker det blot i sit bløde sprog;

et svindende ganske flygtigt tog

af noget forunderligt vandrer,

vandrer afsted gjennem vindvets port — —

splintres og glimter ugribeligt bort — —

Lavere mumler dagen.

Dens slatter supes af mørkets mund,

som presses med blodige læber

op imod vindvets rund.

Og et forfærdende ansigt

står pludselig bøiet mod mit glar —

en død verdens pande

luder med hvide øine

indover det, som var — — —

Blomster i vindvernes skjønne porte

blir til forkullede lig;

Liljerne svaier, sky og sorte

ind under blondernes flik

Gardinets deilige flor,

den sidste drøm, hvori dagen

rødmende hang i perlemor,

blånende svang, da hén den fôr,

blir to af gravens lagen!

Hedere end af nogen ørkens sol

forkulles blomster i denne dunkle tørke ;

foran det hele sidder jeg i en stol

som stille og bisat lig i seks fod mørke.

IV.

ANGELUS

Jeg går forbi en kristgård, hvor gråstensgjærdets orm

har slåt sin kreds om dem, som vel er farne,

hvor lykkens sten-penater er lagt i korsets form

på evighedens endelige arne.

Og længer hen er klungtorn og eketrær og eng

med stierne i timian begravet,

og endnu mer i syd som fin og rødlig streng

bag aftenhvide æblehaver havet.

Jeg står, hvor skogen stanser; jeg står og stirrer blindt

på sommersjøens slængkys over sanden —

det dufter gjennem hjernen af havets hyacint,

som vasker i sit bølgebed mod stranden. —

Men længer ind i skogen står ned et gyldenskin

og peger på et muld ved mine fødder

så fint og kraftfuldt året af lyst linneaspind

blandt eketræets sommersorte rødder:

Hvor stedmorsblomsten sænker på buet stilk et blåt,

et natteblåt med hvide, bly planeter,

og det er maurens himmel; men samlet i et slot

står kongelysets måne-minareter.

I skjæret sværmer humler som gnister fra sit bol;

men skogviolen rødner i sin blåne,

og løvetanden luer i græsset som en sol

og ved ei den skal gustne af til måne!

Hvor denne havsens store og røde aftensol

kan åbne dulgte blomstersvælg og munde!

En blomst sprang ud i skogen: Det var en gjøg, som gol —

slik vilde blomster gale, hvis de kunde!

De spidser sine læber i kor til aftensang;

slig står de lydløst gabende og synger —

mens skogens yndig bortgjemte blomsterklokke svang

sit angelus for disse blomsters klynger!

„Gud himmel, hvor det synger, det fjerne røde fjun“,

det hvisker hæggen i sin grannes øre.

„Den blomst må jo ha blade, forundrede som dun;

for at det er en blomst, det kan man høre!“

Men vinden med sit milelange, sølvklare skjægg,

som svam forbi, en trøst i farten slængte:

„Det skorter den på legeme, du gyldentunge hægg,

så I er også rigelig betænkte!“

FRA CARL JOHAN

Skuren er over; nu løsner sig duften

ud fra de dynkede linde let;

Kveldregnens nølende nerver i luften

gresner og glimter — og stanser med ét.

Skyerne flyder forsont i naturen;

lygter er tændt, og det eneste tegn,

sensommerkvelden beholder af skuren

er en aroma af falden regn!

Høit over poppelens løvbjerg kiker

månen med gylden geografi;

arm-i-arm vugger der kortbente piger

tvers over singelen mig forbi.

Hoi, hvor der nappes og negtes og kræves! —

halvvoksne jentunger jages afsted;

et aldrende pigebarn slår forgjæves

sit røde og slidte øie ned!

Den lunkne og blånende sensommerkvelden

eier en eggende magisk glans —

inde på Tivoli snur karusellen

sin farvede, knirkende lygtekrans

alle lokalers døre står oppe,

trikkerne klinger med rødt og grønt —

høit over sommerens skjælvende toppe

svømmer en himmel vellystig skjønt!

Inde på bænkerne, skygget af løvet,

krystes småpiger med kvinkende skrig —

andre, som lygternes lys har bestøvet,

sidder og stagger sig, bleke som lig —

smægter i liglin, mens blåt fra det høie

fosser der ild fra en ampels skjær —

perlemorsglansen i hviden af øiet

gir dem et skimrende, stilt begjær!

Just, som jeg driver og drikker af duften,

kommer et møde så pinligt påtvers:

Fire skridt borte, som falden fra luften,

ser jeg en særling, hvis vandel er vers.

Tæt under pælen, hvor gaslys-striben

strømmer mod gruset, nøler han træt —

krafser i lommen og stopper i piben

uldtråd, tobak og en sporvognsbillet!

Medens han tænder og suger og nyder,

klænger a’ Nanni i digterens favn,

én fra de små filosofiske gyder

nede ved kaiernes skidne havn.

Øinene egger — men der blir en skuffet —

slig er de blit af forblommet drik —

ligevel ved jeg, jeg sjelden har truffet

magen til literatur i et blik!

Nu har han set mine træk mellem trærne.

frir sig og spærrer min vei med et hop,

bøier sit lurvede hode mod knærne,

hvorpå han sjeker og retter sig op:

„Dyret i afgrunden hilser serafen —

alskens ydmygelig ære og tak — !

Tænk, at en helt fra Elysions høie

værdiges gjæste vor enkle kloak!

Hører man nogentid dyret brøle

nede fra nætternes iskolde schakt?

Magter dets pote at skvætte lidt søle

opover himlens ætheriske pragt?“

Truende klinger den sammen med natten

digterens hule, forkullede røst —

bag ham i lyset står fylgjen, og hatten

stråler i broget og blodig høst.

Smilende går jeg, men da er han efter —

stemmen blir kold og satanisk tynd:

„Undskyld, om søppelens sanger hefter

herren på studiereise i synd!

Så — det blev aflægs med soldrøm-funken?

Pøbel-plæsiren fandt tonen for tam?

Nu skal man være en hårsbred sunken

ned i fordærvelsens dyriske slam?“

Enden blir dog, at han slutter sig til mig,

medens en anden får Nanni på lån;

underlig nok — det er noget, han vil mig

bagom den tomme, hysteriske hån — ?

Over en time vi driver og slænger;

først, da jeg endelig foregir træt,

er det, hans skjærende stemme krænger

over i blødende sorg med ét:

„Her i alléen har vandret en kvinde,

ædel, i unge gevandters storm,

fri som en tanke, umulig at binde,

selv i det ømmeste favntags form!

Vel — hun gik under i evighedsbruset —

hvor er hun nu i den store natur — ?

Stundom jeg søger forpint i gruset

efter det elskede trins kontur!

Kjære, det nytter vel ikke, jeg skjuler:

Dyret, som ånder i nætterne bedst,

lever af stjernernes blanke smuler,

slig som de drysser fra solens fest!

Dog — jeg er lænket — mit sind forliser

midt under stjernerne — hér er min høst:

visnede efter-års-paradiser

og aldrig, aldrig en sol i øst!

Men kunde jeg række en gud med en messe,

bad jeg ham kvæle den iskolde glo,

som garver i blodet af gold interesse

for alle, hvis bryst blev delt i to! — —

Men lygterne trætner i nattekulden —

giv mig lidt renslig tobak, min bror!

Natsort Virginia, dét er mulden,

hvoraf mit forårs drømme gror!“

TIL EN DIGTER

Mod mine digtes fetischmørke træk

har dine jo en himmel-anet Guds —

de har den lyse evighed som form,

og deres legeme er sol og storm;

de strømmer fri af alle tankens bånd,

mens mine tynges af min trætte hånd;

de synger, suser sommer over heien,

mens mine står som sten ved landeveien.

O dine sange glir med blide kræfter

igjennem sjælens luftige koraller —

og der de går, der toner sindet efter,

og instrument blir alt, hvorpå de falder,

og mine hugne digterbilder små

står stumt i sten og stirrer bly derpå — —

Men du, som har din frihed som du vil

i selve sindets levende akkord —

at ikke du står støbt af sten i ild,

det kan du glemme; thi dit søde spil

i alle morgendæmringernes strænge

skal altid over mine verdner hænge.

PSYKE

Så sér jeg dig altså atter

mit lille basin!

men nu er der frosne matter

på blomsternes eng. —

Og skavler af gyldne blade

er rimet fast,

der svalerne brugte at bade

i strålende hast!

Men trods at den skumrende haves

knokkeltrær

bander ved stormen og månen,

at nat er nær —

så sidder i dammen bag sivet

foruden værn

fortryllet, forglemt af livet

en Psyke af jærn.

En Psyke, som nøgen og liden

blæser sit strå

uden en tanke for tiden,

som mørk står på — — —

Dens kropp med de fine arme

er sommerbar;

på ryggen er vinger varme,

som sol der var — —

Den blæser sin fløite, skåren

i flammende år —

det evige krav på våren,

den evige vår!

NOVEMBERNAT

Og månen slynger en glødrig sommer,

som spiller blank på den hvide sne

og tænder de blinkende vinterblommer

langs alle grene

rundt i det ribbede, tvære træ.

Fra luftvulkanens vårlige esse

gløder der mægtig og samlet frem

skjærsommerdage sammenpresset,

efterglemt ild

fra dage, som døde med løvet og græsset.

Ja solnedgange fra svundne dage

strømmer fremdeles denne nat

i månens guldklode, der den ruller

udødelig sommer

over et Eden af ishvide blommer.

Et Eden af rimkolde morgenskove

stråler sig af i fjernenes blånen.

— — Kun livsens træ, kun rognen Rø,

som ikke vil dø,

gjør evig sommer sammen med månen.

Slig ruller månen i himmelbunden

i flammer af dag, mens rognens roser

synker som mørkerød solglød mod grunden

gjennem den skjære

skogs myriader af stjernehære.

STENEN

Jeg var i den yderste evighed,

bagom de synlige fjerners brand —

da var det, at nogen imod mig skred

frem på en ukjendt stjernes rand,

Nogen, som bøiet sig frem og lo

bag slør, som hyllet dens hoved til,

og holdt en sten i sin ene klo

og hviskede kold og mild:

„Jeg slipper en sten i himmelrunden,

den golde sten, jeg her dig tér;

i næste sekund er den forsvunden;

den aflader aldrig at falde mer.

Begriber du, usle, hvad jeg gjør?

Jeg drypper en faldende sten i dit sind;

jeg sår i dit væsen en uro ind,

en uro, som aldrig dør.

Hvorhelst du forbrænder i lysets haller,

i elskov hos kvinder, blandt vårhvide buske —

Stenen, som samtidig falder, falder

i ødets mulm, skal du huske — — —

Og billedet brast, og jeg sænkedes ned,

ned på min seng — jeg vågnet i sved;

i bølger af iskold stjernedugg

hamret mit hjerte, hug i hug —

Men drømmen forblev i mit hjertes nat;

fra ungdom til moden alder

søgte mit sind forgjæves at gribe

den sten, som bestandig falder —