Stein Riverton

Mysteriet
på Bergensbanen

Ebok-utgave

Bergen, 2014

Denne eboken er basert på en utgave utgitt av H. Aschehoug & co, Kristiania, 1910.

Kildeeksemplaret er hentet fra Nasjonalbiblioteket, http://urn.nb.no/URN:NBN:no-nb_digibok_2012032024032.

Boken kan distribueres fritt så lenge det ikke tas betalt.

Denne utgaven er lagt ut på nettstedet www.mobileread.com 11. mars 2014.

MYSTERIET
PAA BERGENSBANEN

AF

STEIN RIVERTON

AF ASBJØRN KRAGS OPLEVELSER

KRISTIANIA

FORLAGT AF H. ASCHEHOUG & CO. (W. NYGAARD)

1910

Copyright 1910
by H. Aschehoug & Co.

DET MALLINGSKE BOGTRYKKERI

Indhold

I. Da Udenlandstoget kom.

II. Manden med Elefantringen.

III. Damen som ventet.

IV. En ny Mand.

V. Verdens vigtigste Papirer.

VI. Høifjeldsovergangen.

VII. En gaadefuld Hændelse.

VIII. Slutning.

I.
DA UDENLANDSTOGET KOM.

Den fem og tvvende Marts ved Udenlandstogets Ankomst stod Asbjørn Krag paa Østbanestationens Perron.

De sidste par Timer havde han gaaet omkring i den taakefyldte, triste By uden at vide, hvad han skulde ta sig til.

Han var i daarligt Humør. Og naar denne Mand først var i daarligt Humør, da var han det tilgavns.

Intet i Verden forekom ham rimeligt. Veiret var urimeligt, hvad enten Solen skinte eller Taaken laa over Byen, hvad enten Kulden fik Luften til at bide i ørene eller Mildveiret skjøv Snelaget ned af Tagene, saa det lød som brakende Klapsalver over hele Byen.

Og Menneskene, som fyldte Gaderne med drævende Langmodighed ærgret ham mest af alt, — disse Mennesker som aldrig kunde finde paa noget, som ikke kunde skaffe ham en Times Beskjæftigelse.

For Asbjørn Krag havde intet at bestille. Det var den dybeste Grund til hans Misfornøielse. I saadanne Øieblikke paakom der ham en heftig Lyst til at fare bort fra Landet og dukke ned i de store Verdensbyers yrende Tummel, hvor han kunde plukke de herligste Gaader op fra Gaden.

Hør nu, hvad hans egen By kunde gi ham af Arbeide. Det var til at bli grøn over. Maaneden begyndte med et Tyveri i en Cigarbutik, hvor en hel Frimærkekasse blev stjaalet; ved nærmere Undersøgelse viste det sig, at Kassen indeholdt to Kroner og femten Øre. Knapt tre Dage efter skede et frækt Tyveri midt i Byens Centrum, en Dame blev frastjaalet sin iøvrigt ganske værdiløse Pompadur, og Tyven blev knebet nogle minutter efter. Samme Dag var der et Indbrud i Kongens Gade. Tyven havde ikke faaet med sig det ringeste, selv Pengeskabet havde modstaaet hans Efterstræbelser. Men derefter var det ogsaa stilt etpar Dage, indtil en Bonde i Vaterland blev frarøvet fem hundrede Kroner. Denne gaadefulde Affære endte med, at en af Politiet kjendt Dame nogle Timer efter fandtes i Besiddelse af Mesteparten af Pengene. Gjennem hendes Arrestation fik man ogsaa løst Spørgsmaalet om, hvem hun egentlig var; hun var en Pige ved Navn Berta, som for tre Maaneder siden var rømt fra sin Tjeneste, medbringende en af sin Madmors Silkekjoler. Og derved fik man ogsaa Opløsning paa den besynderlige Gaade, hvor denne Silkekjole vel havde tat Veien. Saaledes havde Maanedens Lovovertrædelser været. Men den tre og tyvende Marts om Aftenen skede der pludselig og uventet en Forandring.

En Tyv havde brudt ind i et Kontor nede i City. Med overordentlig Dristighed havde han banet sig Vei lige fra Gaden gjennem Kontorvinduet. I og for sig var dette ikke noget besynderligt. Men nu kommer det besynderlige: Tyven havde slet ikke stjaalet Penge, han havde ikke rørt Pengeskabet engang, hvor Tusener laa ophevaret, ikke en Skuf havde han aabnet. Derimod havde han tat med sig en sort Advokatmappe indeholdende Aktiebreve og nogle vigtige Forretningspapirer, altsammen Værdier, som ikke kunde realiseres, men som nok havde nogen Betydning, for Eksempel for Grossererens Konkurrenter. Dette var noget for Asbjørn Krag. Han greb Sagen an med Energi. Han maalte Kontoret. Han fandt forskjellige Spor efter Tyven, mærkelige Spor i Vindueskarmen og paa Gulvet, han tænkte allerede: Denne Sag vil faa et mærkeligt Navn i Kriminalhistorien, den vil bli kaldt for «Manden med Pigstokken». Saa gik han op paa Politikamret for at konferere med Chefen. Man smilte. Dér sad Manden med Pigstokken. Det var en stakkels Kludesamler med Træben, en elendig, forhutlet Fyr, som bare vilde stjæle for at komme i Fængsel, da han hverken havde Husly eller Mad. Det var ham ligegyldigt, hvad han stjal. Han havde tat Porteføljen, den var lettest transportabel.

Kan man saa forundre sig over, at den store Detektiv, Opdageren af saamange skjulte Gaader, var i daarligt Humør? Han maatte naturligvis med Politimesteren og alle samfundsbevarende Kræfter være tilfreds med den ringe Kriminalitet. Han beundret Byen Kristianias høie moralske Standpunkt i øieblikket. Men hans Beundring var paa en Maade tænderskjærende, og han havde i en letsindig Stund gjort sig det Spørgsmaal: Hvorfor havde Byen 250 000 Mennesker, en kvart Million, naar den alligevel ikke kunde gi Byens eneste virkelige Detektiv noget anstændigt at bestille?

Og nu havde han ligesaagodt travet nedom Østbanestationen for at se Kontinentaltoget komme. Han havde et lidet Haab om en eller anden international Svindler; men det var jo udenfor Turisttiden. Det var lidet tænkeligt, at De Herrer Storsvindlere, hvis sarte Temperament og vaklende Helbred han kjendte, skulde vove sig herop i Sne og Slud.

Detektiven plystret en Mozarts Menuet, den gled uvilkaarlig ind i hans Stemning, der var noget trist og vemodig ved den som passet for Situationen. Nu kom Toget, lidt efter fyldte det Perronen med Larm og Røg.

Kupédørene knirket op og Hotelgutterne angreb voldsomt de Reisende som deboucherte paa Peronnen. Der var slet ikke mange med Toget dennegang, kanske etpar Snes. Asbjørn Krag lod Blikket fare henover Flokken. Bevares hvilken ligegyldig Sværm, disse uskyldige Reisende i Cigarer, disse Reisende i Manufaktur, som han kjendte fra før. Og saa disse Grosserere i Pels, som førte en Duft af nedre Smaalenene og Trælastmarkedet med sig. Naa, endelig. Fra Togets eneste Førsteklasses Kupé steg et lidet Selskab ud. Med et eneste Blik saa Politimanden, at disse Mennesker tilhørte en anden og større Verden. Det var fire, to Damer og to Herrer. De var alle unge og samtalte fornøiet. Men den ene Herre og den ene Dame indtog en beskednere Holdning end de to andre. De beskedne var tydeligvis Tjenere eller Funktionærer. Herskabet paakaldte foreløbig Asbjørn Krags hele Opmærksomhed.

Herren var ung, knapt 30 Aar, høi, iført en elegant Reisedragt; den mørkladne Hud og de fyrrige Øine tydet paa sydfransk eller spansk Herkomst. Herren holdt i Haanden en liden skindforet Haandvæske. Denne Haandvæske var af en noget usædvanlig Form, den lignet en flad Fotografikassette, men den var betydelig større end en saadan. Saasnart Herren var steget ud af Kupeen, samtalte han et Øieblik med sin mandlige Ledsager, det lod til at han gav ham en Ordre. Det var formodentlig hans Sekretær. Sekretæren fjernet sig i Retning af Bagagevognen.

Saa vendte Herren sig om til den ene af Damerne. Hun var en sjelden Skjønhed, hun formelig glimtet og bruste i en Sky af Reiseslør og fint, let Pelsværk. Der var noget amerikansk over hende. Verdens nye Type. Herren tog hendes Arm og gik raskt henad Perronen. De smilte og snakket sammen og var tykkelige. Politimanden fulgte længe beundrende med Øinene det unge smukke Par.

Men saa kom den anden Dame. Hele hendes Fremtræden tydet straks paa Kammerfrøkenen, hendes stramtsiddende, beskedne Kjole, hendes glat tilbagestrøgne Haar. Hun var høiere og saa idetheletaget betydeligere ud end sin kvidrende Herskerinde. Over Armen bar hun en Reisekappe, formodentlig Fruens.

Nu saa Asbjørn Krag paa hendes Ansigt — og der gik øieblikkelig Ilinger gjennem ham. Kristiania-Detektiven holdt inde med Plystringen. Han gav straks de andre Passagerer en god Dag og fulgte efter det lykkelige Par. Han havde pludselig gjort en Opdagelse. Han havde seet ind i Kammerfrøkenens smukke Øine og opfanget et Glimt. Idet han slog Asken af sin Cigar, vilde en opmærksom Iagttager ha kunnet se en vis Nervøsitet i hans Fingre. Men det var ogsaa alt. Intet kunde bringe Krag ud af Ligevægt, ikke engang et saadant Glimt i saadanne Øine.

Der var intet paafaldende i den Maade, hvorpaa han fulgte efter Parret. Asbjørn Krag slentret roligt afsted mellem Passagerer, Hotelgutter og Jernbanefolk, ingen kunde se paa ham, at han netop havde havt en besynderlig Oplevelse. Han var fuldstændig ligegyldig. Nu havde han seet Togets Ankomst, hans Øine havde et Sekund eller to hvilet paa Passagerne, paa hver især. Men han havde intet fundet for sig. Nu vilde han forlade Stationen og drive ind i Kristianias sædvanlige Ensformighed. Nedenfor paa Stationstrappen stanset han og stirret udover Jernbanetorvets graa Ekkelhed og skamløse Styghed. Vognmændene drev omkring sine Kjøretøier og slog af gammel Vane Hænderne sammen for at holde Kulden ude, skjønt det denne Dag var ganske mildt. Sneklatterne drysset ned fra Tagene og Gaderne var sølet. Det var saa mildt som paa en Holmenkoldag.

Det lader til at Asbjørn Krag speider efter en eller anden Kjending, som er kommet med Toget. Omsider ryster han paa Hovedet, Manden maa nok alligevel ikke være kommet. Detektiven gaar langsomt nedad Trappen, idet han knapper sine Handsker. Et Menneske hilser paa ham, nølende. Det er en Mand som i fem Minutter har staaet nervøst og strøget sine ingenlunde velpleiede Mustascher, mens han har ladet Blikket svirre blandt de Reisende.

Asbjørn Krag gaar hen til denne Mand og spør lavmælt:

— Naa Holen, har De fundet Lommetyven fra Moss?

— Nei, svarer Holen, han er ikke med Toget.

Han ser spørgende paa Krag.

— Hvad gjør De her?

— Ingenting, ingen Verdens Ting, svarer Detektiven, hvad skal man ellers bestille i denne forfærdelige By.

Holen gjæspet.

— Saa mange kjedelige Reisende, sa han. Men i det samme fangedes hans øine af de fire Udlændinger, som netop kom gaaende nedad den store Hovedtrappe, anført af en Udsending fra Grand Hotel. En Landauer kjørte idetsamme op for Stationen; den var paa Mejer, det skrapet skjærende i Stenene, og den unge, smukke Dame fór sammen. Men Herren lo tilfreds: Der var ikke Maade paa Morskab i et saadant Kjøretøi, som skulde rende afsted uden Hjul. Herren hjalp nu Damen op i Vognen og kom selv efter. De to andre tog Plads paa Forsædet. Slæden var fyldt af let, fint Pelsværk og Reisetøi, og omhyllet af et flagrende Automobilslør smilte den unge Frues lykkelige Ansigt. Asbjørn Krag fik et eneste Glimt af det, idet Slæden skurrende og skrigende under Mejerne kjørtes opover Karljohan.

Asbjørn Krag snuset mod Veiret.

— Kjender De Luften, hvor mild den er, sa han til Holen. Det er den første Vaardag, kjære Ven.

— Jassaa, svarte Holen, tja det er paafaldende mildt.

— Paafaldende mildt, min Herre, hvorledes udtaler De Dem, har De da ingen Sans for Naturens Overraskelser. Har vel Vaaren nogengang været varmere i Marts?

— Det er ikke Vaaren. Vi kan faa Vinter i Maanedsvis endnu.

Asbjørn Krag smilte og pegte paa Slæden, som nu med Besvær blev trukket op forbi Brandvagten.

— Ser De ikke, at de første Turister allerede er kommet. Jeg tror vi har Vaarens store Hilsen idag. Jeg vil gaa ned til Sjøen og føle den.

Asbjørn Krag tændte sin Cigar, hilste og gik. Røgen svævet lyseblaa og solgjennemskinnet omkring ham.

Men Holen var ikke saa lidet forundret. Han stødte paa en Kollega i Sværmen.

— Død og plage, sa han, jeg har talt med Asbjørn Krag.

— Det er der slet ingen Fornøielse i, svarte den anden, surere Mand har jeg sjelden seet.

— Men nu har han forandret sig ganske. Han er i godt Humør. Og han er lyrisk paa Liv og Død. Han taler allerede om Vaaren idag, den 25de Marts.

— Saa maa han være forelsket, svarte den anden.

— Ja, eller ogsaa er han kommet paa Sporet, sa Holen.

——————

II.
MANDEN MED ELEFANTRINGEN

Asbjørn Krag var i Løbet af denne Dag udsat for en Række mærkelige Hændelser. Hvad var Grunden til den paafaldende Interesse, han saa pludselig viste de nylig ankomne Reisende? Disse optraadte sletikke paa nogen Maade fordægtig. De vakte Opsigt, alle kunde se paa Herren og Fruen, at de var nygifte, og de gjorde intet Forsøg paa at skjule sin Lykke. Den unge, smukke Frue var lutter Smil i den lyse Bølge af Tyll og Reiseslør, som skyllet omkring hende, og Herren var straalende og fornøiet. Mon ikke dette var en Bryllupsreise? Den Maade, han hjalp hende til rette paa, den uendelige, kjælne, Opmærksomhed, hvormed han omgav hende, duftet af Hvedebrødsdage og Sorgløshed. Intet kunde ligge fjernere, end at dette Par skulde paakalde Politiets Opmærksomhed og mistænksomme Blikke. Men det var da heller ikke Parret, som havde faaet Asbjørn Krag til at bli saa pludselig og voldsomt interesseret. Det var Selskabsdamen.

Udenfor Stationen opfanget Krag den Ordre, Herren gav: Grand Hotel. Nu vidste Kristiania-Detektiven, at han var paa den sikre Side. Det vilde ikke vare længe, før han vidste det om de nylig ankomne Udlændinger, som han foreløbig behøvet at vide. Og det var ikke nødvendig at forhaste sig. Krag spaserte langsomt opover den sølete Karljohansgade. Han var kommet i brilliant Stemning, og indbildte sig, med den Mangel paa Natursans, som var ham egen, at denne Dag var en herlig Dag, og at han befandt sig midt i Sommerens Indtog.

En halv Times Tid efter sidder Politimanden i Palmesalen. Foran sig har han en let Frokost, etpar Æg, noget hvidt Brød og en kulsort Kaffe. Han er færdig med Æggene og Brodet og nipper nu og da til sin Kaffe. Paa en Skaal ligger nogle Cigaretter.

Asbjørn Krag studerer meget nøie en svensk Avis. For Øieblikket læser han om Hernøsandskandalerne; men han læser i Sandhed paa en høist besynderlig Maade. Hans øine hviler hele Tiden paa én Plet i Spalten, paa et Bogstav. Det er Bogstavet K. Det er slet ikke noget mærkeligt ved dette Bogstav, men Detektiven stirrer alligevel som forhekset paa det, akkurat som et Menneske, som fanges af Slangens hypnotiserende Blik. Og der er noget hypnotiseret over Krags øine i dette øieblik, de er fraværende og ligesom tomme. Sagen er rentud den, at Detektiven slet ikke læser, han bare lytter. Krag har bidt Hovedet af al Skam: Han lytter til en Samtale mellem to Nygifte, som sidder i Nærheden, nogle Borde fjernet fra ham. Det er det nygifte Par fra Kontinentaltoget.

Fruen har nu skiftet Dragt. Hun fremtræder i et let, diskret Formiddagskostume. Hatten har hun paa Hovedet, den er som en hel Verden for sig, en uhyre, vippende Skive med en stor Fjær i Vaarens himmelblaa Modefarve snoet om Pullen. Den Hat klær hende, den er en Smule for koket, men naar man har et saa smukt og ungt og straalende Ansigt, kan man være mere koket end man har Lov til. Herren er henrykt, han mader den lille Fugl, de ler og pludrer og har det storartet sammen.

Asbjørn Krag er i dette Øieblik tilbøielig til at være en liden Smule ærgerlig. Han vover ikke at flytte sig nærmere, Parret kunde let bli opmærksomme paa, at der var en Lurer i Landskabet. Men herfra kan han virkelig ikke høre, hvad de taler sammen om. De taler fransk. Han opfatter bare enkelte Ord, det er ham ikke muligt at fatte Meningen i Samtalen eller Emnet til denne glade Forhandling. Men endelig blir der en Pause i Pludret. Herren forlanger de franske Aviser.

Han faar «Matin» og «Journal». Det synes som om han leder efter noget bestemt. Fruen er meget ivrig. Hun reiser sig fra sin Plads og kiger over hans Skulder. Formodentlig de sidste Pariserskandaler, tænker Asbjørn Krag, det er to ægte og livlige Pariserbørn, som vil se hvad der foregaar i deres By og hvad Boulevarderne nu taler om. Herren begynder at læse op. Og dennegang er han saavidt høirøstet, at Asbjørn Krag kan forstaa, hvad han siger. Jo, ganske rigtig, det er den sidste Pariserskandale. Det er Bedragerierne ved Kongregationslikvidationen, han læser om. Duez og hans Millioner og hans Elskerinder. Alle de smaa og mærkelige Pikanterier fra Livet bag Masken i Paris. Det maa være noget særligt pudsigt i den Artikel, for pludselig klapper den unge Frue i Hænderne og jubler. Herren hysser paa hende og tilendebringer Læsningen. De morer sig godt. De tar fat paa en ny Avis og de morer sig endda bedre, for i denne Avis er der Billeder, og den lille Pariserinde kiger alvorlig paa Billederne, baade op og ned og fra Siden, hendes Hat dupper, og hun er forfærdelig sød. Saa stjæler hun Avisen. Hun stjæler simpelthen Avisen med Billederne og putter den forsigtig ind i en liden, med Sølvmor belagt Pose, som hun har liggende foran sig paa Bordet. Men da ser hun sig omkring om nogen skulde ha været opmærksom paa Indbruddet. Men ingen har set det. For tænk, hvor heldig, idetsamme vendte Oberkellneren Ryggen til, og idet et diskret Smil spillede omkring hans Mund, gav han sig til at lege liflig med nogle Gafler. Og hvad Asbjørn Krag angaar, da begyndte han først nu for Alvor at studere Linjerne i Bogstavet K. Efter dette blev der endel Hvisken og Tisken henne ved Parrets Bord, det lod til, at Herren bebreidet Damen hendes Lovovertrædelse, men snart pludret Passiaren igjen.

Nye Gjæster kom ind i Palmesalen. Snakkende Grosserere, Handelsreisende i Manufaktur, som havde været ude og gjort de første Formiddagsforretninger. Nu blev det fuldstændig umuligt for Krag længer at lytte efter Samtalen derhenne ved det lyse og livlige Bord. For det første kunde det let vække Opmærksomhed blandt de andre Gjæster (de to havde slet ikke Tanke for noget andet end sig selv). Og for det andet blev det ham nu, paa Grund af den almindelige Samtale omkring ved Bordene, ganske umuligt at opfatte, hvad der blev talt derhenne. Kortsagt, Krag fandt ingen Interesse længer ved Bogstavet K. i Artikelen om Hernøsandskandalerne. Han lagde Avisen væk og greb ned i Skaalen efter en af Cigaretterne.

Han havde knapt røgt den ud, da Parret reiste sig fra Frokostbordet og gik ud af Salen. Asbjørn Krag lagde Mærke til, at Herren havde sin Fotografikassette i en Rem over Skulderen.

Krag tog en ny Cigaret og blev rolig siddende. Han vilde overlade de to til sig selv for en liden Time. Han var ikke værre Detektiv, end at han til en given Tid kunde respektere Privatlivets Fred.

Palmesalen blev efterhaanden ganske fuldt besat af frokostædende Mandfolk. Kellnerne svirret frem og tilbage med raslende Servietter, og i Salens ene Ende stod den lille rødbartede Hovmester og oversaa Slagmarken.

Gud maa vide hvorledes — men pludselig sad Politimanden med en Konvolut i Haanden. Hvem havde git ham den? Var det en af Kellnerne, en af Gjæsterne, var den dalet ned fra Loftet eller havde den allerede længe været i hans Besiddelse? Den dukket med en Gang op mellem hans Fingre som et forsvundet Lommetørklæde i en Tryllekunstners Hænder. Krag lod slet ikke forbauset over at være i Besiddelse af denne Konvolut. Den var ganske hvid og havde ingen Udenpaaskrift. Krag lagde Cigaretten fra sig og skar Konvolutten op. Han paatog sig nu en Mine, som om han ventet vigtige Efterretninger.

Det var et underligt Brev, Konvolutten indeholdt. Eller rettere sagt: Det var aldeles intet Brev. Det hele var en Lap Papir, hvorpaa der tilsyneladende var skrevet nogle aldeles ligegyldige Navne. Men Asbjørn Krag gjennemlæste disse Navne i dyb Opmærksomhed.

Leon Maret.

Lilly Maret.

Sarah Simplon, Selskabsdame

Jack Mc Clure, Sekretær.

Asbjørn Krag læste Navnene to Gange, mumlet dem for sig selv og saa eftertænksomt op i Taget.

Leon Maret. Det er et adeligt Navn i Frankrig. Formodentlig en fattig fransk Adelsmand, som har giftet sig med Gipson Girlen. Lilly. Der var noget amerikansk over hende. Parret havde tydeligvis Raad til at bruge mange Penge. Lilly Maret, født et eller andet. Bowler eller Perkins. Amerikansk Brød- eller Flæskekonge. Maatte han ikke være tilbøilig til at tro, at han havde med en amerikansk Dollarprinsesse og en fransk Adelsmand at gjøre? Men hvorfor brugte da ikke Adelsmanden sine Titler? Reisende Folk pleier ikke gjerne at lægge Skjul paa det.

Sarah Simplon, Selskabsdame. Det var altsaa hende i det tætsluttende staalgraa Kostume. Hende med Øinene, som havde faaet Asbjørn Krag til at fare sammen dernede paa Østbanestationens Perron. Detektiven smilte. Et eget, besynderligt Smil. Det var som om han tænkte ved sig selv: Tak, lille Sarah, jeg kjender dig.

Jack Mc Clure. Englænder altsaa, maaske Irlænder. Han bar den store Opdagelsesreisendes Navn. Maaske var han en Slægtning af denne i lige nedstigende Linje og var blit engageret af Dollarprinsessen for Sensationens Skyld.

Asbjørn Krag læste endnu engang Navnene igjennem, foldet saa Papiret sammen og lagde det omhyggelig ned i sin Tegnebog. Han tændte en ny Cigaret, betalte og gik.

Da han var kommet gjennem Døren til Palmesalen, blev han staaende en Stund i Hotelvestibulen og trak Handskerne paa.

En Dame og en Herre kom nedover Trappen. Det var Sekretæren og Selskabsdamen. De gik forbi Krag. Detektiven lod som han ikke lagde Mærke til dem; men dette Møde var ham ubehageligt. Paa Væggen ligeover hang et Speil. Gjennem dette Speil kunde Detektiven se, at Damen vendte sig omkring og saa paa Krag. Derefter berørte hun sin Ledsagers Arm og hvisket noget til ham. Sekretæren rykket til, han vilde ogsaa vende sig omkring, men Damen greb ham under Armen og gik afsted med ham. De forsvandt inde i Frokostværelset. Nu var det deres Tur til at spise, Herskabet var færdig.

Det hele Optrin havde varet et knapt halvt Minut, og Krag havde uden at fortrække en Mine været Vidne til den usædvanlige Opmærksomhed. Han havde nu faaet sine Handsker knappet, og han slentret ligegyldigt hen til Portierens Loge. Efter at have kastet et Blik paa Tavlen (Maret og Frue Nr. 16 og 17), spurgte han Portieren:

— Larsen, spurgte han, synes De ikke det er en smuk Dame den lille Pariserinde.

— Jo, svarte Larsen, det synes jeg.

Næsten hviskende tilføiet han:

— Landauer til Holmenkollen.

— Allerede, Larsen?

— Ja, umiddelbart efter Frokosten. Herren havde Fotografiapparat med sig. Lige før de kjørte, sagde Herren: Nu skal vi ta nogle smukke Prospekter, Lilly. Og saa lo de begge to.

— Larsen, sig mig oprigtig, var det noget at le af?

— Nei, slettes ikke, men de er saa lykkelige. Nygifte, tror De ikke, Herr Krag?

— Farvel, Larsen, svarte Krag, som bestandig fandt det overflødig at hesvare unødvendige Spørgsmaal.

Og saa gik han. Asbjørn Krag slog et Slag nedover Karljohan. Da en halv Times tid var forløbet vendte han tilbage til Hotellet. Nu maatte de to være færdig med Frokosten. Han vilde gjerne endnu engang se Damens Øine. Han gik opover den brede Trappe og svinget ind i Korridoren i tredje Etage. Han saa fremover. Derhenne vidste han, at Numer 16 og 17 var.

Han kom hen til Numer 17 og saa til sin Forbauselse, at Nøglen sad i Døren. Altsaa var nogen derinde. Hvorledes kunde det hænge sammen? De to i Landauer til Holmenkollen. De andre to i Palmesalen. Var der en femte? Asbjørn Krag betænkte sig i to Sekunder, saa banket han paa Døren. Intet Svar. Men derpaa betænkte han sig ikke. Han gik raskt ind i Værelset og lukket Døren efter sig. Ingen var derinde.

Men Døren til det næste Værelse stod aaben. Han befandt sig nu i Salonen. Derinde var Soveværelset. Asbjørn Krag gik derind. Ogsaa dette Værelse var mennesketomt. Hvilken Letsindighed, tænkte Krag, her gaar disse Folk fra sine Værelser uaflaaste, og her findes i allefald en Mængde værdifuldt Reisetøi. Krag likte det ikke, han syntes ikke om denne Aabenhed.

Mens han staar tankefuld og betragter det lyseblaa Sengeforhæng, hører han en Lyd inde fra det første Værelse, fra Salonen. Døren gaar op, og et Menneske træder indenfor.

Hvis der nu havde været en Udgang fra det Værelse, hvori Asbjørn Krag befandt sig, kunde han ha smuttet ud, og dermed havde ingen set ham. Men en saadan Udgang fandtes ikke. Han maatte gaa lige i Løvens Gab. Han maatte præsentere sig for den indtrædende som sandsynligvis var Herren, Monsieur Maret.

Og med sin sædvanlige Aandsnærværelse blev han hurtig klar over, hvorledes han skulde optræde, saa han iallefald kunde redde den øieblikkelige Situation. Han vilde gaa ind i Salonen, be høflig om Undskyldning, fordi han hande gaaet feil — og saa forsvinde, før Monsieur havde faaet Tid til at komme sig af sin Forbauselse.

At iværksætte denne Beslutning var et øiebliks Sag for Politimanden. Hurtig trak han Portiererne tilside, han traadte over Tærskelen — naa!

Det var slet ikke Monsieur. Det var en fuldstændig fremmed Mand, som var kommet ind i Værelset. Den Fremmede stod henne ved en af Kufferterne. De to Mænd saa paa hinanden. De var begge lige overraskede. Den Tanke for lynsnart gjennem Asbjørn Krags Hjerne: Saa er jeg da virkelig kommet ind i en gal Leilighed, her bor slet ikke de to franske, her bor en mig fuldstændig ligegyldig Handelsreisende. Han stod netop ifærd med at fremkomme med sin Undskyldning i den overbevisende Tone, som den gode Samvittighed bestandig gir, da den Fremmede kom ham i Forkjøbet.

Den Fremmede trak sig smilende og bukkende tilbage mod Døren.

— Undskyld, sa han, jeg er nok gaaet feil.

— Hvadbehager, er det Dem som er gaaet feil? spurgte Asbjørn Krag forbløffet.

Den Fremmede misforstod Grunden til hans Forundring og fremstammet en ny Undskyldning, altimedens han kom Døren nærmere. Det var virkelig en latterlig Situation.

— Jeg kom til at gaa feil, gjentog den Fremmede, som talte engelsk. Jeg skulde en Etage høiere.

Naa saaledes, bemærket Krag, som med engang var Herre ogsaa over den nye Situation, men da er det bare besynderligt, tilføiet han, at De ikke straks var opmærksom paa, at De var kommet ind i et galt Værelse.

— Ja, De maa virkelig undskylde, min Herre, jeg blev saa forundret —

Asbjørn Krag betragtet ham nøie. Det var en middelshøi, ganske spædlemmet Fyr. Hans Reiseklær havde et vist sportsmæssig Snit. Hans Ansigt var markeret og karakterfuldt. Haaret lidt graanet ved Tindingerne. Kortklippet, mørkt Overskjæg. Fyren maatte ha kraftig Skjægvækst, for hans Hud var blaalig rundt Hagen. Hans Øine var kloge og sympatiske. Hans Hænder smaa og nervøse og med forsprængte Aarer. Hans Ring paa høire Lillefinger dannedes af en snoet Elefantsnabel, Pladen var Hovedet, og to smaa Diamanter Øinene. Asbjørn Krag havde aldrig tidligere seet en saadan Ring. Alt dette la han Mærke til, mens den Fremmede rygget langsomt mod Døren. Krag stod og nippet til sin Cigaret. Han trak Øienbrynene i Veiret og stirret overlegent paa den Fremmede. For nu var Detektiven ingen anden end en Mand, som er blit stødt og forbauset over et fremmed Menneskes umotiverede Tilsynekomst.

Den Fremmede udkastet en sidste Undskyldning.

— Farvel, Farvel, sa han, jeg forsikrer Dem, det var en Misforstaaelse. En Misforstaaelse, som jeg beklager. Farvel.

Asbjørn Krag svarte med at slaa Cigaretasken af med et lidet Smeld. Og saa bukket han til den Fremmede. Det vil sige, nei, han bukket ikke, han frembragte en næsten umærkelig Bøining med Hovedet, en Hilsen værdig en tysk Baron eller en Hotelportier, som ikke har faat Drikkepenge. Saa forsvandt den Fremmede. Og Asbjørn Krag lo.

Han ventet i et Minut. Saa gik ogsaa han. Det var risikabelt at opholde sig længer i Leiligheden. Monsieur kunde komme, hvad Øieblik det skulde være.

Først da Asbjørn Krag kom ud i Korridoren, tænkte han ved sig selv: Hvad Satan vilde Fyren derind? Gik han virkelig feil, eller havde han en Hensigt med det? Asbjørn Krag gjennemgik hele Scenen, alt hvad der var hændt, Mandens Optræden, hans store Forlegenhed, de overdrevent ivrige Undskyldninger. Krag kom hurtig til det Resultat, at den Fremmede havde havt en Hensigt med at trænge ind i Værelset. Detektiven havde aldrig seet den Fremmede før.

Ved de nederste Trappetrin blir Politimanden opmærksom paa en Herre, som gaar foran ham nedover Trappen.

Det er atter den Fremmede. Han er altsaa ikke kommet længer. Mon han bor i Hotellet? Krag betragter ham nøiere, den Fremmede har nu faat sin Hovedbedækning paa, en engelsk Turistlue med usædvanlig bred Skygge. Luen er trukket langt nedover Panden. Pludselig er der noget ved Mandens Haar, som interesserer Asbjørn Krag i ganske særlig Grad: Den lile graasprængte Lok dér ved høire Øre. Detektiven gaar nærmere ind paa ham. Jo, nu ser han det. Manden er maskeret. Det graasprængte Haar er ikke andet end en Paryk. Han er iøvrigt ypperlig maskeret, men den lille Lokken her røbet ham. Mastiken er løsnet en liden Smule, det er ganske ubetydeligt forøvrigt, knapt synligt, men det undgaar ikke en saa skarp Iagttager som Asbjørn Krag.

Den Fremmede gaar forbi uden at værdige Portieren et Blik, Piccoloerne slaar Dørene op for ham og han dukker ud paa Gaden.

Krag gaar hen til Portieren.

— Larsen, siger han, kjender De ham?

— Nei, jeg har aldrig set ham før idag.

— Bor han paa Hotellet?

— Slet ikke. Han kom hid for et Kvarters Tid siden. Og da han havde seet paa Tavlen, saa gik han op den Trappen der.

. . . Krag gaar nu ud paa Gaden, for at se, hvor den Fremmede havde tat Veien.

Den Fremmede var intetsteds at se.

Udenfor staar Hotellets store Motoromnibus. Krag beskriver den Fremmedes Udseende for Chaufføren og spør, om han har lagt Mærke til ham.

Men Chaufføren har ikke lagt Mærke til ham. Den unge Mand som passer Døren havde heller ikke seet den Fremmede. En Vinduespudser som staar i Nærheden har heller ikke seet ham. Krag vinker paa en Konstabel. Nei, Konstablen har ikke seet ham. Ingen har seet den Fremmede, han er sporløst forsvundet, veiret hen med Vindene.

Mens Krag staar og ser opover og nedover Gaden, er det, at en tung Haand lægges paa hans Skulder.

Detektiven vender sig om.

Det er Opdagelseschefen.

— Der maa være hændt noget, siger Opdagelseschefen, De ser saa optat ud, kjære Krag. Krag nikker.

— Jeg ved ikke rigtig endnu, svarer han, kanske er vi midt oppe i mærkelige og gaadefulde Hændelser.

Opdagelseschefen ser interesseret og nysgjerrig paa Detektiven.

Og da er det, at Asbjørn Krag spøgefuldt kniber Opdagelseschefen i Frakkeopslaget og siger:

— Jeg vil be Dem om ikke at besvime, faa Slag eller paa anden Maade falde overende. Jeg har en Meddelelse at gi Dem. Rovedderkoppen er i Byen.

——————

III.
DAMEN SOM VENTET.

Opdagelseschefen faldt ikke overende, men Asbjørn Krags Oplysning berørte ham alligevel voldsomt.

For at forstaa dette, maa man vide, at Rovedderkoppen, en Enke efter en tysk Oberst Kempel, tidligere to Gange havde gjort Kristiania usikker ved sine Besøg. Første Gang kostet det en ung sympatisk Kunstner Livet. Asbjørn Krag kjæmpet da mod denne mærkelige Kvinde og beseiret hende, men han var selv nærved at bukke under. Derefter forsvandt hun ude i de store Verdensbyers Tummel og Bevægelse. Asbjørn Krag savnet i to Aar Efterretninger om hende. Saa fik han af tyske Blade se, at hun var dukket op i Ostende og ved sine Extravagancer satte hele det mondæne Badested i Sensation. Hun var af denslags farlige Kvinder, som det var vanskeligt at faa Tag paa, en utvilsom Forbryderske, en hensynsløs, grusom Karakter. Hun legte med Menneskeskjæbner som andre leger med Tærninger. Nu og da knaldet Selvmorderes dumpe Skud i hendes Nærhed, og Formuer forsvandt mellem hendes Hænder. Men hun sørget bestandig for at være dækket, og det internationale Politi, som gjentagende Gange søgte at blande sig i hendes Affærer, kunde ingen Vei komme.

Nu var hun altsaa for anden Gang dukket op i Kristiania, og Asbjørn Krag havde seet hende.

Detektiven slog et Slag nedover Gaden i Følge med Opdagelseschefen. Det var netop i Spasertiden, og det lyse, besynderlig milde Veir havde lokket en Mængde Mennesker ud. Menneskesværmen gik i Strømhvirvler henad det brede Fortoug, og hvor nogle Folk vilde staa stille og tale sammen, dannet de en Evje for sig selv ude i Kjørebanen. Omkring Musikpavillonen stod Menneskene i en tæt Skare og fyldte op baade paa Fortouget, i Gaden og indunder Trærne. Lyset blinket fint i de hvide Nikkelhorn, kjælne Valsetoner blev af Vinden baaret henover Strøget. Det var en frisk og lys Dag. Og Asbjørn Krag likte sig. For den fredelige Borgerlighed, som han havde for sine Øine, var netop en passende Modsætning til den Spænding han følte ved det hemmelighedsfulde Menneskes Nærhed, den Anelse om Fare som gik gjennern hans Sind. Politimanden følte sit Hjertes Slag; han var som en Jæger, der sporer Vildtet paa den første Jagtdag.

— Har De set hende? spurgte Opdagelseschefen

— Ja.

— Og har hun seet Dem?

— Ja.

— Men saa forsøger hun vel at skjule sig?

— Slet ikke, sa Detektiven. Hun bemærket mig inde i Hotellet for nogle Minutter siden. Hun kan ikke være i Tvil om, at jeg har gjenkjendt hende. Hun gjorde endog sin Ledsager opmærksom paa mig. Hun er tryg.

— Saa har hun kanske ikke noget ondt isinde?

— Jo, det har hun sikkerlig.

— Hvoraf slutter De det saa bestemt? spurgte Opdagelseschefen interesseret.

— Af forskjellige Omstændigheder, svarte Asbjørn Krag, for det første er det jo ganske utroligt, at hun skulde reise her til det lille Kristiania paa denne Tid af Aaret, hvis hun ikke havde et eller andet i Sinde.

Dernæst optræder hun som Guvernante, eller Selskabsdame, hun optræder i en tjenende Stilling. Med andre Ord, hun spiller Komedie. Hvorfor gjør hun det? Neppe for sin Fornøielses Skyld.

Vi kan altsaa gaa ud fra, at hun har et eller andet isinde. Og naar vi er kommet saa langt, kan vi tillige gaa ud fra, at hun neppe har noget godt isinde. Det gode ligger nu engang ikke for hende. Først og fremst maa vi altsaa finde ud, hvad hun vil her, og dernæst maa vi se at hindre hende i at fuldføre sit Forehavende, hvad det nu kan være.

— Det blir vanskeligt at faa Ram paa hende, mumlet Opdagelseschefen.

— Meget vanskeligt. Men vi maa handle hurtig, meget hurtig. For selv lar hun begivenhederne udvikle sig med en rivende Hurtighed.

— Hvad agter De da at gjøre?

— Jeg vil telegrafere til Kjøbenhavn, til Opdageren Heering. Jeg mangler foreløbig ethvert Udgangspunkt og muligvis jeg dernede fra kan faa etpar Pinder. Hun har med det øvrige Selskab bodd paa «Bristol».

Da de to Politimænd kom til Hjørnet ved Universitetet, vendte de om og gik den anden Vei. Opdagelseschefen skulde paa Kontoret, og nede ved Grand tog han Farvel med sin Kollega.

— Hold mig endelig underrettet, sa han, og hvis de behøver Hjælp, saa bare sig fra.

Idetsamme stanset en Landauer lige ved dem. Asbjørn Krag saa op. I Landaueren sad Franskmanden Maret og hans unge Frue. Den friske Kjøretur havde sat Farve paa deres Kinder, og begge lod til at være i ypperligt Humør. Asbjørn Krag la Mærke til, at Franskmanden fremdeles havde sit Fotografiapparat i Rem over Skulderen. Det var en tyk Lærrem med Sølvbeslag. Asbjørn Krag syntes det var en kraftig Rem til et saa lidet og spinkelt Apparat, men han heftet sig ikke synderlig ved det.

Da Menneskesværmen fremdeles var ganske tæt, kunde Politimændene uden at vække Opmærksomhed betragte det unge Par. Monsieur hjalp selv Madame ud af Vognen. Hun la sig leende i hans Arme som et Barn og Monsieur løftet hende høit op og satte hende forsigtig ned paa Fortouget. Folk i Nærheden studset, og mange nysgjerrige Øienpar rettedes mod de to unge; men de syntes ikke at bry sig det mindste om det. De spaserte uanfægtet ved hinandens Side ind Hotellet, mens Folk glodde efter Madames duppende Hat, som var det sidste man kunde se af Parret inde i Hotelindgangens Halvmørke.

— To deilige Børn, hvisket Opdagelseschefen.

— Parisere. svarte Asbjørn Krag. Han var ikke oplagt til at gi nogen nærmere Forklaring.

Pludselig, mens han staar der og tar en hurtig Afsked med Opdagelseschefen, mærker han, at han blir iagttaget. Det ligesom kribler i hans Nakke. Han vender sig hurtig om. Dér, knapt to Skridt fra ham, staar den Fremmede. Den mystiske, forklædte Mand fra Hotellet, som han havde truffet oppe i Monsieur Leon Marets Leilighed. Denne Mand havde altsaa ogsaa staaet og betragtet Parrets Ankomst til Hotellet. Med én gang slog det ned i Detektiven: Det maa være en Spion. Han var kommet til Hotellet for at spionere. Nu stod han her ogsaa for at spionere. Og at det var det unge franske Par, som var Gjenstand for hans Interesse, var jo mere end tydeligt.

Da Asbjørn Krag saa paa ham, trak han Øinene til sig. Krag hilste; men den Fremmede lod, som om han ikke la Mærke til det. Han skraadde over Gaden, og Asbjørn Krag fulgte efter ham i nogen Afstand, men paa en saadan Maade, at den Fremmede absolut maatte forstaa, at han var jaget. Den Fremmede vendte sig om en Gang og saa paa Asbjørn Krag. Det forekom Politimanden, at der da var et Udtryk af Ærgrelse og Fortrædelighed i Mandens Ansigt; — hvilket han konstaterte med stor Tilfredshed.

Manden gik over Eidsvoldsplads og forsvandt ind i Porten til Hotel Westend. Saa, han bor her, tænkte Krag, eller han vil indbilde mig, at han bor der. Et halvt Minut efter var han selv inde i Porten, men da havde den Fremmede allerede faat fat paa Elevatoren. Krag kunde høre dens Raslen op gjennem Etagerne.

Nu er der et meget godt Fif, naar man vil undgaa en Forfølgelse og bringe Forfølgeren bort fra Sporet. Det er næsten ligesaa nemt, som det gamle og uendelig forslidte med at gaa ind i en lukket Vogn — og gaa ud af den paa den anden Side, mens Kusken kjører afsted, og Forfølgeren traver efter i den Tro, at man er inde i Vognen.

Det kan gjøres ligesaa let med en Elevator. Den forfulgte tar med Elevatoren op til femte Etage, stiger der ud og vandrer ganske rolig nedover Trapperne og ud paa Gaden igjen, mens Forfølgeren styrter op med næste Elevator og rumsterer omkring i Etagerne efter Synderen.

Men Asbjørn Krag kjendte dette Trek, og han vilde ikke la sig narre. Thi det stod ham nu fuldstændig klart, at den Fremmede bare vilde føre ham paa Afveie, ellers havde han ikke uden videre gaaet ind i det første det bedste Hotel. Asbjørn Krag, den udmærkede Detektiv og Sporhund, gir altsaa Elevatoren en god Dag. Han tar istedet Benene fat opover Trapperne og glæder sig til, at se den Fremmedes forbausede Ansigt, naar han nu møder ham for Nedgaaende paa tredje eller fjerde Trappeafsats.

Da Asbjørn Krag er kommet op til fjerde Etage, rasler Elevatoren ned igjen. Gjennem Sprinklerne i Elevatortrakten ser Asbjørn Krag til sin Forfærdelse, at den Fremmede fremdeles er i Elevatoren. Han har altsaa været snedigere end Krag; han har forstaat, at Politimanden vilde ta Trappeveien fat for at knibe ham, og nu reiser han ganske rolig forbi ham. Og i Forbifarten smiler han til Detektiven.

Krag styrter nedover Trapperne. Men da han kommer ned, er den Fremmede allerede forlængst borte. Han er dukket ind i Sværmen igjen, han er henveiret fra Jordens Overflade, han er forsvundet ligesaa fuldstændig, som da han første Gang kom ud fra Grand Hotel.

Elevatorføreren, som forstaar, at noget er paafærde, spør leende:

— Skulde De hat fat i'n? Det var en underlig Fyr, hva?

— Jeg kjendte ham, svarer Krag, jeg trodde han skulde op i Hotellet. Har de seet ham før?

— Neiggu om jeg har. Aldrig. Det var vist en Englænder, tror jeg. Da'n kom op, ga'n mig en Krone og pegte som en rasende paa Gulvet i Elevatoren. Og saa sa'n noe, som jeg ikke skjønte. Men saamye skjønte jeg da, at'n vilde ner igjen. Og da jeg satte Elevatoren igang nedover, klappa'n mig paa Skulderen og sa: God, god. En pudsig Skrue, hva?

— Meget pudsig, svarte Krag og gik.

Naa saaledes. Han var altsaa ganske simpelthen blit narret og det havde ikke kostet den forklædte den allerringeste Anstrengelse. Tak, nu stod han der igjen ligesaa blank som før. Men nu vilde han ogsaa ile lige paa Telegrafstationen. Krag kapret en Automobil. Han havde ikke Lyst til at spasere længer omkring i denne Solen og i det Veir, som han nu pludselig fandt afskyeligt.

Han lod Bilen vendte udenfor, mens han affattet et Telegram til Opdageren Heering i Kjøbenhavn. Det var stilet i en underlig Politijargon, som for almindelige Mennesker kunde være ganske uforstaaelig og som derfor gjengis oversat i Hovedtrækkene:

Her er kommet et Selskab med Udenlandstoget idag. Det er et ung, tilsyneladende nygift Par, Monsieur Maret med Madame. Monsieur er en ivrig Amatørfotograf og gaar stadig med sit Apparat i en tyk Lærrem over Skulderen. De medfører endel Kufferter, hvorpaa der kun staar et eneste Hotelmærke, Bristol. De medfører yderligere to menneskelige Væsener, hvoraf den ene, som angivelig er Selskabsdame, paakalder en særlig Interesse. Sæt Himmel og Jord i Bevægelse for at faa vide, hvad det er for Folk og hvorfor de er kommet og hvad der er Hensigten med Reisen. Væk ikke Opsigt og hold ellers Kjæft med at jeg er paa Sporet. Hilsen Krag.

Da Detektiven havde sendt dette Telegram, hvis Sprog og Tone han fandt fortræffelig, kom han igjen i godt Humør. Han sendte Automobilen til sine Fædre og spaserte ligesaagodt nedover Gaden i det smukke Eftermiddagsveir.

Lidt efter finder vi ham i Grand Kafé, hvor han sidder sammen med to Bekjendte, to Grosserere, og taler om Forretninger. Krag vanket ellers aldrig paa Kaféer, for han holdt af at hans Person ikke skulde bli for kjendt. Men naar han en enkelt Gang var der, talte han aldrig om noget andet end Forretninger, saa at hans faa Venner maatte faa det bestemte Indtryk, at han brød sig Pokker om Forbrydelser og Politisager, han tjente sine Penge ved Forretninger.

Men nu kommer vi til det Tidspunkt, da Asbjørn Krag ikke bare maa indskrænke sig til at lægge Mærke til Menneskene, konstatere at det og det maa være skeet eller at den og den Omstændighed allerede foreligger. Vi kommer til det Punkt, da noget sker, da Begivenhederne udvikler sig videre. Og fra samme Stund er Asbjørn Krag med i Udviklingen — som et Menneske, der gaar paa et Tog, som allerede længe har været igang.

Mens han sidder inde i Kaféen og taler om Forretninger, kommer en liden Piccolo inde fra Kaféen og gir ham et Brev. Det indeholder bare følgende korte Meddelelser:

«Herskabet har klaget over, at en uvedkommende i deres Fravær har trængt ind i deres Leilighed og rodet i Kufferterne. Det lader ikke til at noget er stjaalet. Jeg tilbød mig at kalde paa Politiet, men det ønsket de for enhver Pris ikke.

Herskabet har spist Middag i Speilsalen. Champagne. Madame i belivet Stemning, vakte Opmærksomhed ved sin Livlighed. Kaffen blev drukket i et af Selskabsværelserne ovenpaa, hvor Madame til Akkompagnement af Piano sang tre smaa franske Viser. Monsieurs Munterhed var meget stor efter hver Vise. Herskabet taler udelukkende fransk sammen. Klokken 5,20 lænet Madame sig til Vindueskarmen og mumlet, idet hun saa udover Byen: Gud, hvor her er kjedeligt. Dette blev opfanget af Kellneren, som netop da serverte mere Chartreux.

Frøken Simplon er netop gaaet ud, hvorhen vides ikke. Hun gik alene opover mod Slottet.

Sekretæren Herr Mc Clure gik ud allerede straks efter Frokosten. Han havde da en brun Skindvæske i Haanden og var iført en graa, meleret Vinterfrakke af usædvanlig elegant Snit. Da han kom tilbage for et Kvarter siden, var han iført en brun Ulster. Da havde han ikke Skindvæsken.

De bedes særlig bemærke, at hele Selskabet reiser til Bergen med Toget Klokken 6,30 imorgen tidlig.»

Dette var de Meddelelser Asbjørn Krag erholdt gjennem sin gode og paalidelige Agent inde i Hotellet.

Der var adskillige Punkter, som forundret ham. Han ærgret sig over, at han ikke havde passet paa Rovedderkoppen. Havde han fulgt efter hende vilde han kanske faat et lidet Indblik i Hemmeligheden. Madames Livlighed begyndte at opvække hans Forundring. Kanske var hun slet ikke Madame? Kanske var hun Mademoiselle? Og kanske hun kjedet sig i den norske Hovedstad, fordi hun i Paris var vant til Forhold, Lokaler og Kaféer, som Kristiania umuligt kunde præstere. Monsieur havde moret sig stærkt efter hver Vise. Herr Krag læste Brevet endnu engang. Men det var jo absolut gaadefuldt, hvad denne Sekretæren havde fundet paa. Han gik ud med en graameleret Vinterfrakke og en Skindvæske og kom tilbage med en brun Ulster og uden Skindvæske. Hvor havde han været i Mellemtiden?

Saa var det Reisen til Bergen. Asbjørn Krag var med en Gang klar over, at meget vel, saa reiste han ogsaa til Bergen. Der var i Grunden slet intet paafaldende i denne Bergensreise. Hvis Parret var paa Bryllupsreise, var det baade originalt og fortræffeligt at ta en saadan Tur. Nu var der Sandsynlighed for at træffe Bergen uden Regn — og saa Høifjeldsbanen. Den mærkeligste Jernbane i Verden, var netop aabnet.

Men hvis Asbjørn Krag skulde reise til Bergen imorgen, maatte han allerede straks gjøre sine Forberedelser. Han maatte forklæde sig. Og dennegang maatte han lægge al sin raffinerte Behændighed og Opfindsomhed i Forklædningen, saaledes at han blev ganske ukjendelig. Ellers, vidste han, nyttet det ikke noget, for Rovedderkoppens Øine kunde gjennemskue alt.

Asbjørn Krag tog hjem. Han bodde fremdeles i Josefinegade, hvor hans gamle Husholderske styret Huset for ham. Husholdersken modtog ham i Entren med følgende Udtalelse:

— Det var rigtig godt, at De kom.

— Naada?

— Jo, for en Dame sidder og venter paa Dem inde i Deres Arbeidsværelse. Jeg bad hende komme igjen. Jo, men saa vilde hun heller vente lidt, sa hun, da hun havde Grund til at tro, at De snart kom hjem.

Asbjørn Krag rynket Panden.

Dette var formodentlig en ny Sag, og han havde slet ingen Lyst til at faa noget andet mellem Hænderne nu. Desuden — en Dame.

Jo, han kjendte disse lange Dameforklaringerne.

Som oftest var det slet ingenting, Damerne vilde. De malte opad Stolper og nedad Vægge og opfandt Mysticisme midt i det klareste Dagslys. Han var slet ikke oplagt til dette nu.

Han gik med Uvilje ind i sit Arbeidsværelse.

En Dame reiste sig, idet han traadte ind.

Det var Rovedderkoppen.

——————

IV.
EN NY MAND.

Fru Valentine Kempel lo, da hun fik se Asbjørn Krags forbløffede Ansigt.

— For første Gang, sa hun, for første Gang er det altsaa lykkedes mig.

— Hvad mener Fruen?

— At gribe Dem i at bli overrasket. Rigtig naturlig overrasket. Hm, bare denne tillærte Trækken i Veiret med Pandebrynene!

Hun saa paa ham — fra siden, lidt skjælmsk.

— De har ikke forandret Dem det mindste, sa hun.

— Jeg beklager, at jeg ikke kan si det samme om Dem, svarte Asbjørn Krag.

— Aahaa, ældre, mener De?

— Slet ikke, kjære Frue. Men da jeg sidst havde den Ære at tale med Dem, var De Herskerinde. Og nu? Ja, hvad er De nu? Guvernante eller Selskabsdame?

Valentine smilte igjen.

— Livsforholdene forandrer sig, svarte hun, man maa ta de onde Dage med de gode.

Asbjørn Krag bød hende med en Haandbevægelse ta Plads, og selv satte han sig ligeoverfor hende.

— Det maa være et vigtig Erinde, som har bragt Dem hid til mit Hjem, sa han.

Det kan vi godt være enige om, svarte Fru Valentine, det vil si, vigtig for mig alene, ikke for nogen anden.

— Ikke engang for Retfærdighedens Tjenere, Frue?

— Nei. Men hvorfor vil De straks gjenopta Deres Elskværdigheder fra vort sidste Møde. Vil De ikke vente, til De har hørt, hvad jeg har at si Dem?

Asbjørn Krag bøiet Hovedet samtykkende.

— Jeg har ventet at træffe Dem her, fortsatte Fru Valentine, men jeg har bestemt mig til ikke at gjenopta en Kamp med Dem.

— Det var kjedeligt, Frue.

— Hvorfor det?

— Fordi jeg allerede i nogle Timer virkelig oprigtig har glædet mig til at gjenopta denne Kamp.

— De vil mig altsaa tillivs?

Asbjørn Krag trak paa Skulderen.

— Ja, sa han.

— Jeg kan like Deres Oprigtighed. Det er altid godt at vide, hvor man har Dem. Og jeg behøver ikke at nære Tvil i saa Henseende.

— Tror De?

Valentine rystet misbilligende paa Hovedet.

— Jaja, mumlet hun, siden det skal være, saa faar jeg finde mig i det uundgaaelige. Jeg husker, at da vi sidst mødtes, indtog De en Række melodramatiske Stillinger. Ja, husker jeg feil, eller var det ikke saa, at De svor.

— Ja, dengang svor jeg.

— Hahaha, rigtig, nu husker jeg det ganske tydeligt. De svor høitideligt, at de ikke skulde hvile, forinden jeg var afsløret.

— Men De blev da ogsaa afsløret, Frue. Saa grundig som vel muligt.

— Men de vovet ikke at arrestere mig. Jeg sørger bestandig for at være dækket. Jeg har altid en eller anden Skandale i Baghaanden færdig til at springe, hvis man vover at røre ved mig. Men hvorfor skal vi sidde her og grave op igjen de gamle Historier?

— Jeg sidder bare og venter paa, at De skal komme til Sagen.

— De forundrer Dem over, at jeg optræder i en tjenende Skikkelse, jeg, som ellers pleier at være Herskerinde. Nu skal De faa vide hvorfor, det er af Hensyn til Dem.

— Uhyre smigrende. Men jeg forstaar bare ikke Sammenhængen.

— De kjendte mig igjen nede paa Jernbanestationen, ikke sandt?

— Jo.

— Jeg hjendte ogsaa Dem. La os tænke det Tilfælde, at De slet ikke havde været dernede ved Togets Ankomst, hvad saa?

— Saa havde jeg formodentlig faat Øie paa Dem alligevel. Men havde De isaafald aflagt mig dette ærefulde Besøg.

— Høist tvilsomt. Jeg vilde ha forblit i Stilhed paa mit Hotel. Ingen skulde anet min Tilstedeværelse. Og saa havde jeg imorgen været i Bergen, og De var slet ikke blit foruroliget, min kjære Detektiv.

— I Bergen? Skal De over Høifjeldet, Frue?

Valentine gjorde en misbilligende Bevægelse.

— Hvortil dette Komediespil? spurgte hun. Jeg er fuldt ud oprigtig mod Dem, og det skulde De ogsaa være mod mig. Tror De jeg tviler paa, at De allerede har samlet alle mulige Oplysninger om os. De ved formodentlig alt, hvad der er at vide.

— Ikke alt.

— Naa, men iallefald ved De da, at jeg imorgen reiser med det øvrige Selskab til Bergen.

— Er vi nu ved Sagen?

— Nei ikke ganske.

— De maa da indrømme Frue, sa Krag, som gjerne vilde manifestere en paatat Utaalmodighed (dette Møde interesserte ham i Virkeligheden uhyre), De maa da indrømme Frue, at det er Dem, som paa denne Maade trækker Samtalen i Langdrag.

— Saa skal jeg gaa lige paa Sagen. Jeg vil være ifred for Dem.

— Naa saaledes. Har jeg da generet Dem, Frue?

— Ikke endnu. Iallefald ikke bemærkelsesværdigt. Men jeg kan tænke mig, at jeg snart vil faa Deres paatrængende Nysgjerrighed at mærke. Og jeg er derfor kommet for at si Dem rent ud, at der er intetsomhelst for Dem at gjøre i Anledning mit Besøg nu. Jeg har en helt privat Grund til at komme her. Jeg reiser med Høifjeldsbanen til Bergen imorgen. Jeg blir i Bergen i to Dage, og reiser derfra med Englandsbaaden til Newcastle. Jeg gir Dem mit Æresord paa, at jeg intet ulovligt, intet daarligt har isinde.

— Frue, nu er det Dem som indtar en melodramatisk Stilling. Vil De fortælle mig, hvorfor De opholder Dem her, saa skal jeg overveie Sagen.

— Hvad min Reise egentlig gjælder, kan jeg ikke fortælle Dem. Det er en Familiehemmelighed, som kun angaar mig og en Person til. De ved, at jeg er født norsk. Jeg har enkelte Ting at udrette herhjemme, som med Nødvendighed kræver min personlige Nærværelse. Det er det hele. Vil De saa la mig ifred. De aner ikke, hvor denne Interesse fra Politiets Side kan skade mig.

— Var det da saa nødvendig, spurgte Krag til Løsningen af denne Familieopgave at optræde som Guvernante og omgi sig med denne paafaldende Hemmelighedsfuldhed.

— Alt det har jeg gjort, fordi jeg ikke ønsket at De skulde gjenkjende mig. For da vidste jeg, at der straks vilde bli lagt Hindringer for mit Arbeide.

— Arbeide, Frue! greb Asbjørn Krag ind, nu er vi ved Ordet. Skal vi saa være enige om at De er ude i Arbeide igjen. De maa indrømme, at jeg fra tidligere har lært Arten af Deres Arbeide at kjende.

— Nei, nei, sa Valentine afværgende. De tar feil, og jeg kan virkelig ikke gjøre mere for at overbevise Dem om Deres Feiltagelse. Saa faar De optræde mod mig som Hensynet til Deres Æresfølelse tilsiger Dem. Jeg vil be Dem ikke at glemme, at jeg er en Dame, Forøvrigt er det aldeles sikkert, at alt Deres Stræv vil være spildt. Jeg kommer ikke i Konflikt med Loven. Og dennegang, kjære Krag, er der ingen som gaar i Døden for mig.

En smertelig Erindring om den ulykkelige Kunstner for gjennem Asbjørn Krags Hjerne. Han saa paa Valentine. Hun var endnu meget vakker, og over hendes Skjønhed var dette dragende og mærkelige, som havde været saamange Mænds ødelæggelse.

— Jeg vil gjerne spørre Dem om noget, sa han, hvem er Deres Reisefæller?

— Det ved De allerede. Det er en ung fransk Greve med sin Hustru. De er paa Bryllupsreise. Jeg mødte dem i Kjøbenhavn, hvor de averterte efter en fransktalende Selskabsdame, som vilde reise med til Norge. Selvfølgelig greb jeg denne Anledning med Begjærlighed. Den faldt jo fuldstændig ind i mine egne Planer. Jeg søgte Pladsen i det forfængelige Haab, at naar jeg optraadte som Selskabsdame, saa vilde ingen falde paa at kjende mig igjen. Men Uheldet var ude. De kjendte mig igjen straks. Det er da ogsaa mærkeligt, at en fremragende Detektiv som De er, møder op ved Stationerne som en simpel Konstabel. Det havde jeg ikke trodd om Dem.

— Det var ogsaa et Tilfælde, svarte Krag smilende, et lykkeligt Tilfælde, Frue. Kjender det unge franske Par Dem?

— Jeg forstaar ikke, hvad De mener. Jeg er for Monsieur og Madame ingen anden end Sarah Simplon, Fruens Selskabsdame.

— Og Madame aner ikke, hvilken . . . . hvilken . . . .

— Hvilken Slange hun nærer ved sit Bryst, fuldførte Valentine og lo høit. Nei det aner hun ikke, og det kan da ogsaa være hende komplet ligegyldigt. Tror De virkelig jeg har Planer mod de to søde Turtelduer. Jeg er snart fem og tredive Aar, min Herre. Jeg kan benytte den kostbare Tid til noget bedre.

Og Sekretæren Mc. Clure?

— Han er Irlænder og har været i Monsieurs Tjeneste længer end jeg. Han stenograferer, og Monsieur dikterer sine Breve til ham.

— Og heller ikke han aner, at den beskedne Selskabsdame i Virkeligheden er en af den store Verdens Furier.

— Heller ikke han aner det.

Asbjørn Krag, som erindret Scenen nede i Hotelvestibulen, da han gjennem Speilet la Mærke til, at Rovedderkoppen gjorde sin Ven opmærksom paa Detektivens Tilstedeværelse, tænkte straks: Her lyver hun.

— Er det ellers noget De vil vide? spurgte Valentine, idet hun reiste sig.

— Nei, foreløbig ikke.

Valentine rakte ham sin lille behandskede Haand.

— Farvel, sa hun, nu har jeg fortalt Dem hele Sandheden. Optræd nu mod mig, saadan som De bør optræde mod en hvilkensomhelst anden Dame.

— Jeg beundrer Dem, Frue, svarte Krag, her staar De for mig stille og beskeden som en Nonne. Har De grusomme Planer for Dem, saa spiller De sandelig en ypperlig Komedie.

Valentine skulde til at svare, men idetsamme kom Detektivens Tjener ind med et Telegram. Rovedderkoppen bemærket Telegrammet og sa:

— Vil De ikke læse det, forinden jeg gaar?

— Hvorfor det, Frue?

— Saa jeg kan faa vide, om der staar noget ufordelagtigt om mig i det Telegram. Det er sikkert fra Kjøbenhavn, ikke sandt? De har telegraferet til Deres Forbindelser, aa, men det er da ogsaa saa rimeligt. En ung, virkelysten Politimand —

Asbjørn Krag aabnet Telegrammet.

Det var Svar fra Heering.

Delektiven læste det flygtig igjennem. Saa bukket han for Valentine og sa:

— Jeg maa anerkjende Deres Skarpsindighed, Frue. Jeg kjender den fra tidligere. Telegrammet er virkelig fra Kjøbenhavn.

— Og det angaar mig?

— Det angaar Dem ogsaa.

Hun la Hovedet paa Skakke og saa paa ham, skjælmsk, som en syttenaarig Pige.

— Noget ufordelagtigt? spurgte hun.

— Slet ikke ufordelagtigt, Frue. De har spillet Deres Rolle godt.

— Kan jeg saa gaa ud fra, at De lar mig ifred?

— Jeg skal tænke over det.

— Skal jeg saa komme tilbage og faa Svar?

— Jeg skal selv underrette Dem.

Asbjørn Krag fulgte hende ud. Valentine gav ham endnu engang sin lille behandskede Haand, og saa gik hun stille nedover Trappen.

Da Detektiven kom ind i sit Arbeidsværelse igjen, greb han straks Heerings Telegram for at læse det igjennem endnu engang.

Det ganske udførlige Telegram havde følgende Ordlyd:

«Omspurgte Selskab har bodd paa Hotel Bristol. Maret med Madame og en Sekretær samt en Selskabsdame ankom den 15de om Morgenen. Det paastaaes at en international Tvv under Reisen havde gjort et Attentat paa deres Kufferter, men han var formodentlig blit overrasket, ialfald havde han ikke faat Anledning til at stjæle noget. Efter Ankomsten til Kjøbenhavn blev Selskabsdamen heftig syg, angivelig efter Nydelsen af nogle Østers. I hendes Sted engageredes en ny Selskabsdame Sarah Simplon. Sekretæren Mc Clure var særlig ivrig for dette Engagements Afslutning. Simplon har bodd her i 8 Dage, angivelig fransk Musiklærerinde, tilsyneladende af bedre Familie, hendes Papirer iorden. Den 22de banet en Tyv sig Vei til Selskabets Hotelværelse ved Hjælp af en falsk Nøgel. Han har rumsteret voldsomt derinde og blandt andet skaaret istykker en kostbar Kuffert. Monsieur opgiver, at Tyven har stjaalet Smykker for 4000 Kroner. Dette Tyveri adskillig mystisk, da flere Værdisager laa urørte i Hotelværelset. Intet Spor af Tyven. Monsieur ønsket ikke Anmeldelse og nærmere Politiundersøgelse, for ikke at bli forsinket. Selskabet modtog ikke Besøg og reiste tilsyneladende over Hals og Hoved til Kristiania. Det blev opgit, at det unge Par er paa Bryllupsreise, men en ung Kjøbenhavner har fortalt mig, at han for en Maaned siden saa Madame i Antwerpen paa Bryllupsreise med en ganske anden end Monsieur.

Heering.»

Asbjørn Krag var meget tilfreds med dette Telegram. De to Tyverier interesserte ham straks meget stærkt, ligesaa den første Selskabsdames pludselige Sygdomstilfælde og Sekretærens Ivrighed efter at faa Valentine anbragt i den ledige Plads.

Asbjørn Krag satte foreløbig ud af Betragtning, at der skulde være noget forbrydersk ved det unge Par. Han havde alt længe næret Mistanke til denne Bryllupsreise, og om Madame blot var en liden Pariserkokotte, som var paa en lystig Tur med en forelsket ung Greve, saa gjorde dette Sagen hverken bedre eller værre.

Ved nærmere Eftertanke stødte Asbjørn Krag paa flere og flere besynderlige Omstændigheder.

Parret var kommet fra Paris. Hvorfor var Reisen lagt over Høifjeldet til Bergen paa denne Aarstid, naar det ikke var en Bryllupsreise? Selskabet havde med Vilje stukket sig bort fra de store europæiske Trafikaarer.

Det lod til at Monsieur og Madame vilde være skjult eller flygtet for noget. De reiste over Hals og Hoved fra Kjøbenhavn, hvorfor? Var Detektiven kanske ifærd med at blande sig op i en ganske regulær Bortførelseshistorie? Et lykkeligt og sorgløst Par, som flygtet for rasende Svigerforældre? Det var slet ikke sandsynligt. Derimod var det tydeligt, at Parret var bange for noget eller nogen, at det var ifærd med at undgaa en eller anden Fare.

Saa kom han til Tyverierne.

Nu havde der ialt været tre Tyverier eller Tyveriforsøg. Et paa Reisen fra Paris til Kjøbenhavn. Et paa Hotellet i Kjøbenhavn og endelig et paa Hotellet her i Kristiania. Det behøvet slet ikke at bety, at Parret medførte saa store Kostbarheder, at det af den Grund blev forfulgt af en hidsig Tyvebande. Tyveriernes Art tydet bestemt paa, at noget andet var paafærde. Krag kunde ha ønsket nærmere Detaljer angaaende dette Punkt, men foreløbig maatte han fæste sig ved den istykkerskaarne Kuffert. Tænkte man sig nu Muligheden af, at Parret medførte en eller anden liden, men særlig kostbar Gjenstand, et dyrebart Smykke, et overordentlig vigtigt Papir, blev Sagen straks ganske rimeligere. Og tænkte man sig videre, at dette var bekjendt af Udenforstaaende, for Eksempel af en eller anden international Forbryder, fik Tyverierne en ganske plausibel Forklaring. Derfor Attentatet paa Selskabets Reise-tøi og Kufferter i Jernbanevognen. Derfor Tyveriet paa Hotellet i Kjøbenhavn. Derfor den istykkerskaarne Kuffert. Tyven kunde jo tænke sig Muligheden af, at vedkommende Gjenstand kunde ligge skjult i en Dobbeltbund eller i Kuffertens Væg. Men saa Tyveriet af Diamanterne? Ja, var det overhovedet givet, at et saadant Tyveri havde fundet Sted? Her forelaa et særdeles gaadefuldt Punkt; hvorfor vilde ikke Monsieur ha Politiet blandet op i disse Tyveriaffærer? Han var tydeligvis bange, men for hvad? Tænker man sig videre, at Tyven slet ikke i Kjøbenhavn havde fundet, hvad han søgte, da forklares ogsaa Attentatet paa Kufferterne i Kristiania. Her stanset Asbjørn Krag pludselig i sin Tankerække. For med en Gang stod for ham Billedet af den Fremmede, af den mystiske, maskerte Mand, som havde narret ham i Elevatoren til Hotel Westend. Var det Tyven?

Asbjørn Krag havde saaledes en floket Gaade at løse.

Hvem var Monsieur og Madame, og hvorfor reiste de til Bergen?

Hvad var det for en vigtig Ting, de medførte, som var saa ivrig efterstræbt?

Hvorfor ønsket ikke Monsieur Politiets Indblanding?

Hvordan var Rovedderkoppens Stilling til dette?

Hvem var den maskerte Mand?

Hvilken Rolle spillet Sekretæren, Irlænderen Mc Clure?

Asbjørn Krag ante noget; men han maatte indrømme for sig selv, at den ledende Traad havde han endnu ikke faat fat i. Foran ham laa en forvirret Knude. Skulde det lykkes ham at løse den?

Efter nøie at ha gjennemtænkt Sagen, besluttet Asbjørn Krag at forsvinde.

Det vil si, han vilde lade Politimanden Asbjørn Krag forsvinde og sætte en ganske anden Mand i hans Sted.

Han sendte Bud efter en Frisør. Krag forstod, at han nu maatte forklæde sig med en Kunst som ingensinde tidligere, skulde det lykkes ham at føre Rovedderkoppen bag Lyset.

I det Værelse som stødte op til Arbeidsrummet, havde han staaende et uhyre stort Skab fyldt med Beklædningsgjenstande, med falske Skjæg, Parykker, Sminke og Hudfarvningsmidler i mængdevis. Han havde under Reiser i Udlandet kjøbt det meste og betalt det altsammen i dyre Domme, for han vilde ha det allerbedste som var at faa.

Saadan som han nu stod der, havde han en sort Bart under Næsen, han var let skaldet, det som var tilbage af hans Haar, var mørkt. Han lod Frisøren snauklippe sig fuldstændig og anlagde derefter en Paryk som stak lidt i det rødlige. Barten fjernet han; istedet anlagde han et brunt, lidt krøllet Fipskjæg. Hans Behandling af Huden var vidunderlig. Ved en behændig mørk Schattering lykkedes det ham at forandre hele Pandeformen. Han havde af Naturen en bred Pande, nu blev den tilsyneladende smalere ved hans Behandling af Huden i begge Tindingerne. Øienbrynene fik han ogsaa gjort anderledes, og ved at anbringe en Lorgnet med et særlig slebet Glas foran øinene blev disse, som af Naturen var store og skarpe, smale og mysende. Asbjørn Krag havde kraftige, hvide Tænder. Hans omhyggelige Maskering gik endog saavidt som til at imitere Guldplomber. Naar han nu smilte, smilte han med et fremmed, «straalende» Smil, som slet ikke lignet Asbjørn Krags. Hans Kropsbygning var knoklet, kraftfuld og slank. Men den Mand, som efter Processen gik omkring i Arbeidsværelset, var lidt tykfalden, lidt fed, afrundet over Skuldrene og havde en magelig, lasket Gang. Asbjørn Krag brugte ellers en halv Time til en Forklædning. Men dennegang brugte han over to; men han var ogsaa tilfreds, da han endelig stod foran Speilet og kunde betragte det færdige Kunstværk. Krag havde en egen storartet fonetisk Evne. Han kunde efterligne de forskjelligste Menneskers Maade at tale paa. Han anlagde en særlig Stemme for Anledningen, der var en besynderlig lad, næsten kjælen Klang i den, en Benyttelse af mange s'er og en doven Dvælen ved de bløde Vokaler. Nu var han færdig, og Frisøren udtrykte sin allerhøieste Beundring. Men Asbjørn Krag sendte ham hurtig bort. Han pakket derefter sine Reisekufferter og ordnet sine Papirer. Mens han holdt paa med dette, hørte han, at det ringte paa Entréklokken. Straks efter meldte hans Tjener, at en Herre ønsket at tale med ham. Asbjørn Krag vilde kort og godt sende Herren bort, han havde ikke Tid nu, han skulde reise og bli borte i flere Dage. Krag ante ikke, at nu kom det Menneske, som skulde bringe den første Lysning i Mørket.

Tjeneren meldte, at Herren slet ikke vilde gaa, han maatte tale med Detektiven, og han havde rablet nogle Ord ned paa et Kort. Krag tog Kortet og læste det. Han rykket uvilkaarlig til af Forbauselse.

— Meget vel, sa han, la Herren komme ind.

Da Krag hørte den Besøgendes Trin i Entreen, gik han selv hen og lukket op, og saasnart den Besøgende var kommet over Tærskelen, sa Asbjørn Krag.

— Til Tjeneste, Deres Excellence.

Den Besøgende lukket Døren og spurgte:

— Er vi alene?

— Krag pegte paa en Stol.

— Ja, sa han, vi er fuldkommen alene, og i mit Hus har ikke Væggene øren.

——————

V.
VERDENS VIGTIGSTE PAPIRER.

Før den Besøgende yderligere udtalte sig, betragtet han Asbjørn Krag med et nysgjerrigt Blik bag Guldlorgnetten.

— Aa ser De saadan ud —

— Ja, svarte Detektiven, saadan ser jeg ud.

— Jeg havde tænkt mig Dem ganske anderledes. De ser jo slet ikke ud som nogen Politimand. De ser ud som en dekadent Digter eller en Levebrødspolitiker. Hvad synes De er mest smigrende.

Asbjørn Krag bukket.

Den Besøgende, som forstod, at Stedet og Tilfældet ikke gav Anledning til Spøg, gik nu lige paa Sagen.

— De kjender mig? Godt. Forundrer det Dem en liden Smule, at en Repræsentant for en mægtig Nation aflægger Dem en Visit.

— Jeg forudsætter, at De kommer i et overordentlig vigtig Anliggende, sa Krag.

— Det gjør jeg ogsaa. Og jeg har villet søge Dem personlig, fordi jeg ikke ønsker at uvedkommende skal blandes op i denne Affære. Har De læst Bladene idag?

— Saavidt.

— Saa har De maaske lagt Mærke til, at en fransk Eskadre bestaaende af Panserskibet «Montebello» med to Torpedobaade ligger paa Bergens Rhed.

Idet Diplomaten nævnte Bergen, spidset Asbjørn Krag Øren; — det var et underligt Træf.

— Panserskibet «Montebello»s Chef, fortsatte Ministeren, heder Saint Hilaire, Admiral, jeg vil bede Dem om at notere dette Navn. De vil maaske faa Brug for det senere.

Jeg har en glimrende Hukommelse, svarte Krag, men forinden Ministeren gaar videre, maa jeg gjøre opmærksom paa, at jeg netop staar i Arbeide med en Sag, som interesserer mig overordentlig meget.

Diplomaten nikket. Guldlorgnetten faldt af ham. Han klemte den paa Næsen igjen og fikserte Asbjørn Krag skarpt.

— Skal det bety? spurgte han, at De ikke vil interessere Dem for den Opgave, som jeg nu gir Dem?

— Det kommer meget an paa, svarte Asbjørn Krag, hvis jeg er stærkt optat af en Affære, kan intet i Verden bringe mig bort fra den.

— Hvad Honorarspørgsmaalet angaar —

Asbjørn Krag vinket af.

— Jeg tænker aldrig paa Honoraret, sa han, men la mig høre Deres Historie, saa skal jeg se, hvad jeg kan gjøre.

— Jeg kan like Deres Bestemthed, svarte Diplomaten, og efter de Oplysninger jeg har indhentet om Dem, kan man ogsaa stole paa Dem. Nu skal jeg fortælle Dem, hvad det gjælder. Som De ved, rystes Frankrig i denne Tid af en voldsom Skandale. Der er opdaget svære Svindlerier ved Administrationen af Kongregationerne, og Hovedmanden Duez er arresteret. I den Anledning ønsker jeg, at De skal reise til Bergen.

— Til Bergen? spurgte Asbjørn Krag overrasket. Han begyndte nu for Alvor at spidse Øren.

— Ja. Netop til Bergen. Og De maa reise imorgen tidlig Klokken 6.30.

— Saa meget kan jeg love Dem, svarte Krag, at jeg skal reise iallefald.

— Godt. Men nu skal jeg forklare Dem hvorfor. Formodentlig har De seet af Telegrammerne, at Duez under Forhørene optræder overordentlig overlegent. Det er bragt paa det rene at Millioner og atter Millioner er forsvundet paa en særlig mystisk Maade. Det er vist udenfor al Tvil, at en god Del af disse Penge er gaaet til Bestikkelser. Man har ved en grundig Husundersøgelse i en af Duez Boliger fundet en Liste tæt beskrevet med forskjellige Tal og Ord i Zifferskrift. Denne Liste har man forsøgt at tyde, men hidtil er det ikke lykkedes vore Detektiver at løse Gaaden. Man mener, at denne Liste indeholder Navnene paa de Mænd eller Kvinder som er bestukket, og man mener ligeledes at der findes en Nøgle til denne Liste, ja, man er næsten sikker paa det.

Som jeg har sagt Dem, er det Regjeringens Hensigt at komme tilbunds i Sagen, og skjønt den gaar ud fra, at en voldsom Skandale vil rulle over Landet i det øieblik man faar Nøglen til Duez's hemmelige Optegnelser, saa er den dog fast bestemt paa at la Bomben springe.

I de sidste fjorten Dage har Regjeringens Opgave været en dobbelt.

For det første har den søgt at komme i Besiddelse af Deschifferingsnøglen.

Og dernæst har den arbeidet for, at ikke andre skulde komme i Besiddelse af den.

Man er nemlig nu saagodtsom paa det rene med, at Nøglen eksisterer, og man er kommet saa langt som til nogenlunde at vide, hvor den er.

Men samtidig har man konstateret, at andre er ude efter det vigtige Papir.

Hvis dette Papir kom i samvittighedsløse Folks Hænder, vilde forfærdelige Ulykker kunne anrettes.

Her gjælder det store Formuer, og i en Pengeafpressers Haand vilde denne Liste bli en Indtægtskilde, som Verden endnu aldrig har seet — i den Genre.

Diplomaten stanset her op et øieblik for at finde frem nogle Papirer fra sin Tegnebog. Detektiven ante, at Diplomatens Opgave pludselig sporet ham ind mod Løsningen af Gaaden omkring Rovedderkoppen og det franske Par.

Diplomaten fortsatte.

— Hemmeligheden, kjære Detektiv, er den, at Nøglen til Duez's hemmelige Optegnelser fortiden befinder sig i Kristiania.

Asbjørn Krag, som gjerne vilde forbløffe de Folk, han arbeidet sammen med, afbrød her Diplomaten:

— Maa jeg faa Lov at forsætte. Kan man ikke med ligesaastor Sandsynlighed gaa ud fra, at Nøglen til de hemmelige Optegnelser ikke længer befinder sig i Kristiania imorgen, men derimod er paa Vei til Bergen.

Diplomaten saa paa ham.

— De har Ret, sa han. De har gjettet mine Tanker.

— Duez havde en Elskerinde? fortsatte Detektiven.

Diplomaten bøiet Hovedet bejaende.

Asbjørn Krag var i Virkeligheden umaadelig forbauset over dette mærkelige Sammentræf af Omstændigheder men han kunde nu fremsætte en Række Spørgsmaal uden at være bange for at skulle kjøre sig fast.

— Denne Dame er en Pariserinde, ung, neppe treogtyve Aar. Hun er mørk og har en næsten angelsaksisk Ansigtstype.

Diplomaten reiste sig langsomt. Guldlorgnetten var forlængst hoppet af hans Næse.

— Hvad er De for en Troldmand? spurgte han, kjender De hende virkelig?

Asbjørn Krag svarte smilende:

— Jeg har idag seet en Pariserinde i Byen. Paa denne Tid af Aaret er det sjeldne Fugle. Og De fortæller jo selv, at Ziffernøglen er her. Det er let at slutte fra A til B.

— Nuvel, saa har De kanske sluttet Dem til endda mere.

— Ja, maa det være mig tilladt at spørre?

— Værsaagod.

— Damens Navn er Lilly, ikke sandt? Hun reiser sammen med en ung Greve ved Navn Maret.

— Meget rigtig. Han er bare ikke Greve.

— Naaja, det spiller jo slet ingen Rolle. De har med sig en Sekretær ved Navn Mc Clure og en Selskabsdame som kalder sig Sarah Simplon.

— Som er engageret i Kjøbenhavn, rigtig! Har disse Mennesker allerede vakt Deres Mistanke?

— Ja. Alle disse Mennesker angaar den Sag jeg nævnte for Dem. Men nu ser det ud til, at jeg kan slaa to Fluer i et Smæk, eller kanske er der bare en Flue. Det er altsaa Lilly, som har Ziffernøglen?

— Man tror det. Enten hun eller hendes Ledsager. Alle Undersøgelser stanser ved hende. Hun bodde i en liden nydelig Villa ude i Neuilly, som Duez havde indredet for hende. De kan være forvisset om, at man i den sidste Maaned har gjort utallige Indbrud i den Villa, men man har ikke fundet Ziffernøglen.

— «Man». De mener Indbrudstyvene?

— Hm, kræmtet Diplomaten, jeg gjentar, at man ikke har fundet Ziffernøglen.

— Saa kanske den slet ikke eksisterer.

— Jo, man slutter, at den eksisterer, fordi der i den senere Tid har fundet Pengeudpresninger Sted. Blandt andet er en rig jødisk Advokat blit haardt presset. Jeg tror, at Lilly, er for tankeløs til saadanne Streger. Men nu elsker hun høit sin Ven Fotografen, og denne Mand kan man tiltro, hvad det skal være. Med Ziffernøglen i sin Besiddelse er det smukke Par farligt. Forstaar De nu, hvad jeg ønsker, at De skal udrette?

— Ja. Parret er flygtet fra Paris for at undgaa de stadige og vistnok meget generende Indbrud. «Man» slutter, at det har tat Ziffernøglen med sig. Det gjælder at stjæle denne.

— Det glæder mig, at vi forstaar hinanden.

— Men hvis det ikke lykkes mig at stjæle den, saa maa jeg ialfald forhindre, at andre og uvedkommende faar Fingre i Ziffernøglen. I Lilly og hendes Kjærestes Hænder er den forholdsvis ufarlig, men kom først et samvittighedsløst Menneske i Besiddelse af den, et Menneske som fuldt ud forstod, hvilken Værdi han med denne i sin Besiddelse raadet over, da kunde de værste Ulykker og ødelæggelser befrygtes.

— Fuldkomen rigtig.

— Forinden jeg gaar videre, sa Krag, maa jeg faa vide: Hvem begik Tyveriforsøget paa Jernbanen?

— Det var . . . naa hm, det var «man», svarte Diplomaten.

— Og paa Bristol i Kjøbenhavn?

— Det ved jeg ikke. Dette Tyveri gjorde os meget urolig.

— Og paa Hotellet i Kristiania?

Diplomaten sprang op.

— Ogsaa der!

— Ja, men mislykket. Monsieur og Madame var lige smilende og lykkelige efterpaa.

— Det lader til, sa Diplomaten, at vi maa skynde os. De andre rykker os nær ind paa Livet.

— De andre er ligesaa nær som vi, svarte Asbjørn Krag. Nu gjælder det bare om hvem som kan være den skarpsindigste. Jeg gaar ud fra, at Zifferdepechen slet ikke gjemmes i Kufferterne eller paa Hotelværelserne. Ellers vilde Parret neppe være saa ligegyldigt som det er. De har et særligt Gjemmested. Den som først opdager dette Gjemmested, han er Herre over Situationen. Jeg tar Sagen.

Diplomaten rakte Haanden frem.

— Det glæder mig, sa han, saa kan vi kanske ha Haab om at komme til et Resultat. Nu skal jeg fremlægge Sagens Enkeltheder for Dem. —

— Behøves ikke, sa Krag, jeg kjender alle Enkeltheder.

Paa dette Tidspunkt mistet Diplomaten for fjerde og sidste Gang sin Lorgnet.

— Kjender De alle? stammet han.

— Jeg ved akkurat saameget, som jeg behøver at vide. Alt det andet er overflødigt og kan bare virke forstyrrende.

— Saa har vi kanske ikke mere at afhandle.

Foreløbig ikke. Men De maa underrette Chefen paa «Montebello». Muligens jeg trænger hans Assistance.

— Jeg skal telegrafere til ham og si, at De er ifærd med at gjøre vor Regjering en meget stor Tjeneste.

— Nei, svarte Krag, det skal De ikke. De skal telegrafere, at naar jeg henvender mig til ham, saa har jeg gjort deres Regjering en stor Tjeneste.

Diplomaten smilte.

— Der er ikke noget at sætte op med Dem, sa han, maa jeg saa tillade mig at forsvinde. Tiden er kostbar. Nu blir der en spændende Tid for mig.

Han la en Check paa Bordet. Checken var underskrevet, men Beløbet var sat in Blanco.

Forinden Diplomaten gik, spurgte Asbjørn Krag ham:

— Kjender De en Dame ved Navn Valentine Kempel?

Diplomaten rystet paa Hovedet.

— Hun har levet meget i Udlandet, færdes meget i Spillekasinoerne. Man kalder hende Rovedderkoppen.

— Nei, jeg kjender hende ikke.

— Det er godt, sa Detektiven hurtig, Farvel.

— Farvel.

Saasnart Diplomaten var gaaet, satte Asbjørn Krag sig til Skrivebordet.

Han skrev et Brev til Rovedderkoppen.

«Kjære Frue,» skrev han, «De kan være tryg for mig. Jeg skal la Dem ifred. Jeg har faat en større og smukkere Opgave at arbeide med.»

— Hun skulde bare vide, tænkte Asbjørn Krag, da han foldet Brevet sammen, at jeg atter en Gang har gjennemskuet hendes Spil. Det er hende som er den anden Magt.

En Time efter — det begyndte allerede at mørkne — kom en fransktalende Herre kjørende op fra Jernbanestationen til Grand Hotel. Han havde flere Kufferter med sig, og det lod til, at han var ude paa en stor Reise. Hans Haar stak i det rødlige, hans Fipskjæg var brunt og krøllet. Idet han gik gjennem Hotelvestibulen la man Mærke til hans Gang, den var lad og langsom. Herren var fed over Ryggen og rundskuldret. Det første han gjorde, da han kom til Hotellet, var at spørre efter Dinerkartet. Han var meget vanskelig med Kjøkkenet, og Kjældermesteren maatte i høistegen Person staa paa Hovedet i Vinkjælderen for at finde frem de Mærker, som behaget ham.

Det maatte være en fornem Franskmand. I Reisebogen skrev han sig ind som Honoré Legrand. Ingen skjønte, hvad han vilde i Kristiania. Men han maatte ha meget fine Forbindelser, for han meldte tidlig sin Ankomst til den franske Legation.

Hotelbudet bragte et Brev fra ham derhen. Diplomaten som aabnet Brevet, fik Hjertebanken, da han læste:

«Forhold Dem ganske rolig. Gjør intet, lad som intet. Jeg ved, hvor Ziffernøglen er.

Asbjørn Krag.»

Klokken 9 om Aftenen befalte den fornemme Franskmand, at han maatte vækkes Klokken ½6 næste Morgen, da han skulde med Bergenstoget. Samtidig afgjorde han sin Regning. Drikkepengene var saa store, at hele Hotellet bukket, og Elevatoren gik op og ned to Gange ganske af sig selv.

——————

VI.
HØIFJELDSOVERGANGEN.

Klokken halv syv præcis gik Bergenstoget fra Kristiania Østbanestation. Honoré Legrand eller, som hans virkelige Navn var, Asbjørn Krag, kom i allersidste øieblik. Han udtalte sig kraftig mod de norske Kjøretøier, som kom saa overordentlig langsomt afsted.

Sammen med to Haandkufferter blev han kastet ind i en andenklasses Kupé, hvor der allerede før ham sad tre Passagerer. En fransktalende Herre og Dame, begge meget unge, tilsyneladende nygifte, og en spansk Handelsreisende, som skulde til Bergen for at afslutte store Klipfiskforretninger.

Toget havde allerede været længe igang før det lykkedes Legrand, alias Asbjørn Krag, at faa sig anbragt paa de bløde Hynder. Han havde en mængde Ting at vareta først. Der var for Eksempel noget Støv paa hans Frakkeopslag, det maatte væk. Saa skulde han ha sin Reisehue paa. Det var en engelsk Sportslue med rødt Silkefor. Han gjorde stort Besvær i Kupéen for at komme magelig tilrette og undsaa sig slet ikke for at genere de andre Passagerer. Endelig sad han da paa Plads. Han tog sit elegante Cigaretetui op og tændte sin Cigaret. Den unge Franskmand saa misbilligende paa ham, og da Asbjørn Krag blev vár hans Blik, bød han ham af sine Cigaretter. Den livlige Pariser likte dette, og snart var Herrerne inde i en Samtale om Norge, om Hotellerne og om Bergensbanen, det nye Vidunder. Inden Toget var kommet til Hønefoss, havde Herrerne præsenteret sig for hinanden, og da man blev enige om at indtage sine Forfriskninger sammen, præsentertes ogsaa Damen, Madame Lilly Maret. Asbjørn Krag spilte sin Rolle som den lade, stærkt blaserte Franskmand ypperlig. Han havde reist i Norge før, fortalte han, saaledes allerede to Gange med Bergensbanen. Han var ivrig efter at udpege for Monsieur de smukkeste Partier under Reisen. Ved Hønefoss tog Monsieur en Plade. Dette gav Anledning til en længere, dybsindig Samtale om Fotografikunsten, og det viste sig da, at Monsieur Legrand, alias Asbjørn Krag, var fuldt inde i dens Mysterier.

Paa Gulsvik gik Selskabet ind i Spisevognen. Madame blev mere og mere henrykt over Landskabet, eftersom Toget krøb op gjennem Hallingdal. De Reisende havde længe Norefjelds hvide Kalot til venstre. En kold Gufs strøg gjennem Sprækkerne i Vognen, Madame maatte ha sin Reisekaabe paa, og Madames Selskabsdame hentet den. Monsieur tog en Plade af Norefjeld.

Krag spurgte i Forbigaaende, ganske ligegyldig om, hvor mange Plader han endnu havde ubenyttet tilbage, og Monsieur fortalte, at han havde seks. Monsieur bar fremdeles Fotografiapparatet i den tykke Læderrem over Skulderen.

Asbjørn Krag blev ogsaa præsenteret for Sekretæren, Mc Clure, og for Selskabsdamen, Frøken Sarah Simplon. Rovedderkoppen betragtet ham med et forskende Blik, men hun kjendte ham tilsyneladende ikke igjen.

De var nu fem ialt, og efter Forslag af Asbjørn Krag plaserte de sig alle tre inde i en Kupé. Middagen havde været overordentlig vellykket, og der var drukket meget og god Vin. Monsieur Maret havde straks opdaget, at Monsieur Legrand var en finere Vinskjønner (iallefald gav han sig ud for at være det), og han overlod ham derfor Behandlingen af Vinkartet.

Paa dette Tidspunkt hviskede Madame: Champagne. Og der kom Champagne paa Bordet. Den skummende Vin perlet i Glassene, mens Toget langsomt arbeidet sig opover mod Høifjeldet. Hardangerjøklens blaa Brem skimtedes, og Vinden fôr i hujende Kast ned fra Hallingskarven. Snevidderne laa blændende hvide derudenfor, men inde i Spisevognen var der lunt og varmt. Stemningen steg, Madame syntes det hele var et Eventyr, og da hun havde nydt tre bredfulde Glas Champagne, klappet den lille Pariserinde begeistret i Hænderne.

Det var under Indtrykket af Champagnen, at Selskabet, Herrer og Tjenere, slog sig sammen inde i en fælles Kupé, efterat Spisevognen ved Gjeilo var blit frakoblet Toget. Da Toget passerte Banens høieste Punkt, lod Monsieur to nye Champagneflasker, som han havde medtaget i Kupéen, springe. Monsieur Maret tog uafladelig Plader, og Asbjørn Krag beregnet, at han var kommet til den ellevte, fem Plader over de seks.

Asbjørn Krag havde allerede tidlig udstyret Selskabet med Snebriller. Han forklarte, at Øinene havde ondt af at hvile paa den blændende hvide Flade, hvorover Sollyset flimret. Disse Snebriller bidrog ogsaa til at skjule Asbjørn Krags Øine. Han vidste, at Øinene tiltrods for alt var det eneste han kunde gjenkjendes paa.

Da Toget forlod Haugastøl, var ikke Sekretæren længere i Kupéen. Med den Undskyldning, at han skulde bytte Kravetøi paa Grund af det generende Reisestøv, havde han forladt Selskabet.

Asbjørn Krag ventet med Utaalmodighed hans Tilbagekomst, men da Tiden gik og han slet ikke kom tilbage, forlod Krag ligesaagodt Kupéen med samme Undskyldning. Monsieur og Madame og Rovedderkoppen blev tilbage.

Krag gik gjennem hele Toget. Intetsteds saa han noget til Sekretæren. Tilslut fandt han paa at gjennemsøge Brækvognen, hvor Passagerernes Reisetøi, ogsaa hans eget, var.

Han fremviste sin Legitimation. Han vilde hente noget i en af sine Kufferter.

— De ogsaa, sa Konduktøren, nu var her netop en og rodet gjennem Kufferterne. Ja, sine egne Kufferter da, forstaaes.

At han ikke tidligere havde tænkt paa dette. Naturligvis, nu var de smaa Pariseres Kuffert igjen blit gjennemrodet.

Mens Asbjørn Krag stod bøiet over sine Sager, spurgte han, saa ligegyldig som han formaaede:

— Jassaa, var han fransk den Manden som var her?

— Ja, jeg tror det, men han talte nogenlunde godt norsk ogsaa.

Var det en ung Mand? spurgte Krag videre, tredive Aar, ikke sandt, sort Haar, skjægløs. Konduktøren lo.

— Aaneida, sagde han, det var en ældre Fyr. Han havde graat Haar. Iallefald graanet ved Tindingerne.

Asbjørn Krag reiste sig pludselig ret op.

— Hvilke Kufferter undersøgte han?

— Denne og denne og saa denne.

Det var Monsieur Marets Kufferter.

— Ja, og saa denne ogsaa, sa Konduktøren og pegte paa en fjerde Kuffert.

Denne var Asbjørn Krags.

Detektiven stod stum et Øieblik. Denne Kuffert var bare Narreri og Blændværk. Han medførte den bare for at det skulde se ud, som om han kom langveisfra. Den indeholdt Sten, simpelthen Mursten indpakket i Haandklæder.

Krag behersket sig hurtig og udspurgte Konduktøren videre.

— Hvor gammel kunde Manden være? Konduktøren begyndte at ane, at noget galt maatte være paafærde.

— Han hadde Legitimation.

— Det er ikke det jeg spør om.

— Jeg tænker han var saan en femti Aar.

Pludselig blev Krag grebet af en Tanke.

— Hadde han graanet Haar, siger De, graanet ved Tindingerne?

— Akkurat ja.

— Kortklippet, mørkt Overskjæg?

— Rigtig.

— Han havde kanske ogsaa en brun Kappe paa sig, en Kappe med store, gule Knapper i.

— Det hadde han, ja.

— Saa de hans Hænder?

— Det maatte jeg vel. Jeg stod jo over ham hele Tiden, mens han rodet i Kufferterne. De kan tro, det var et rart Indhold i den ene Kufferten, i den dér. Mursten! Ene og alene Mursten. Men kanske han var Ingeniør og skulde til Bergen med Stenprøver.

— Var hans Hænder smaa eller store?

— Smaa.

— Med blaa forsprængte Aarer, ikke sandt?

— Jo, han saa rigtig nervøs ud paa Hænderne, det gjorde han.

— Hadde han en Ring paa venstre Haands Ringfinger?

— En rigtig underlig Ring, ja. Det var et underligt Dyrehoved. Men det var vist ogsaa en kostbar Ring.

Nu var ikke Asbjørn Krag i Tvil længer.

— Naar kom denne Mand paa Toget? spurgte han.

— Gulsvik, svarte Konduktøren. Han fortalte, at han var i samme Selskab som den franske Damen og den franske Herren. Han var kommet med Toget igaar og havde overnattet.

Asbjørn Krag forlod hurtig Brækvognen og gik ind i Andenklassesvognen. Han maatte samle sine Tanker.

Der var ingen Tvil mulig. Den mystiske Forfølger, Manden med Elefantringen, Tyven som han havde overrasket i Marets Leilighed i Grand, var med Toget.

Han var kommet paa ved Gulsvik, fortalte Konduktøren. Men hvorledes kunde det være foregaaet?

Han havde seet Manden i Kristiania Klokken fire om Eftermiddagen, Dagen i Forveien. Og sidste Tog til Gulsvik gik Klokken 2,10 fra Kristiania. Senere gik der ikke noget Tog før dette idagmorges. Hvorledes var saa den Fremmede kommet til Gulsvik? Asbjørn Krag maatte indrømme at bare af den Grund var Sagen blit en Gaade rigere.

Asbjørn Krag undersøgte nu hele Toget fra Lokomotivet til Brækvognen, men han saa ikke Spor til Manden med Elefantringen.

Konduktøren kom for at kontrollere Billetterne.

Asbjørn Krag spurgte ham, om han havde seet den Herre, som havde været ind i Brækvognen og undersøgt Kufferterne.

Nei, Konduktøren havde endnu ikke seet ham. I Løbet af et Kvarters Tid havde Asbjørn Krag nu havt tre mærkelige Oplevelser.

Først var Sekretæren blit borte.

Dernæst havde han faat vide, at Manden med Elefantringen var i Toget.

Dernæst, at denne Mand igjen var forsvundet paa en yderst gaadefuld Maade, efterat ha gjennemrodet baade Marets og Detektivens Kufferter.

Den Tanke slog ned i ham og gjorde ham kold: Om nu alligevel, alligevel, tiltrods for alt, de letsindige smaa Parisere har gjemt Ziffernøglen i sine Kufferter, og saa at Manden med Elefantringen har faat fat i den og efterpaa vovet Spranget ud af Toget?

Asbjørn Krag gik skyndsomt tilbage til sin Kupé.

Der, ved Siden af Monsieur Maret, sad Sekretæren Mc Clure. Han var rolig som sædvanlig. Ikke en Trækning i hans intetsigende, kolde Ansigt forraadte nogen Bevægelse.

Ligeoverfor ham sad Rovedderkoppen. Asbjørn Krag søgte at fange hendes øine, men hun saa til Siden, hun saa ud gjennem Kupévinduet. Iltoget fór nu over det mægtige Høifjeldsplataa, disse vældige snedækte Ødevidder, som har været Fjelde fra Jordens tidligste Aar.

Den lille Pariserinde var blit træt og sad tilbagelænet i Hjørnet. Monsieur var ifærd med at ta den trettende og sidste Plade, for nu begyndte Dagslyset at vige.

Asbjørn Krag tog Plads ved Siden af Rovedderkoppen.

Han sagde nogle ligegyldige Ord, og der blev svaret igjen, ligesaa ligegyldig.

Men der laa en vis Spænding i Luften. Politimanden følte, at nu vilde der snart ske noget. Han tvilte ikke et øieblik paa, at Valentine havde forbløffende og mærkelige Planer. Det var Asbjørn Krags Vane, naar han befandt sig ligeoverfor en afgjørende Situation, naar han var ved et Vendepunkt i en Affære, gjennem en hurtig Tankerække at samle alt hvad der indtil da var skeet. Derigjennem fik han et klart Overblik over det hele; han satte sig ligesom selv paa Afstand. Han kunde anskue Tingene bedre. En saadan Opsummering foretog han ogsaa nu, og han kom til ganske besynderlige Resultater.

Til at begynde med gjør han en mærkelig Opdagelse.

Mens han sidder og veksler ligegyldige Ord med Selskabet, blir han opmærksom paa, at Sekretæren Jack Mc Clure ved Beregning eller ved en blot og bar Distraktion har taget Handskerne af. Sekretæren gik ellers bestandig med Handsker . . . .

Men da nu noget afgjørende kommer til at ske, er det nødvendig nærmere at forklare Situationen i Kupéen.

De sidder fem Mennesker sammen, Maret og Pariserinden, Sekretæren, Rovedderkoppen og Monsieur Legrand alias Asbjørn Krag.

Med Ansigtet mod Lokomotivet sidder — nærmest Vinduet — Lilly. Den lille Pariserinde er som sagt blit træt. Hun har lagt sin store vaiende Hat op i Bagagenettet. Hun hviler nu inde i Sofakrogen og dupper nu og da med de lange mørke øienvipper. Men det er ligesom hun ikke vil slippe Synet af de mægtige og betagende Naturscenerier, som svinger forbi udenfor Kupévinduerne. En og anden Gang kaster hun en Sætning ind i Samtalen, en ganske ligegyldig Sætning, som ofte røber, at hun slet ikke aner, hvad der tales om. Saa sidder hun stum og stille og alvorlig. Saa ler hun lidt og er begeistret over de øde Fjeldvidder og de uhyre glinsende Snemarker. Saa sidder hun igjen stille, eller hun kommer med nogle besynderlige og klynkende og aldeles ugjennemførlige Forslag om at der bør skaffes mere Champagne. Kortsagt Pigen er ifærd med at bli træt hun, men der er endnu saa meget at se, saa meget at glæde sig over, at hun kjæmper med Trætheden, hun vil ikke gi sig over. Med andre Ord, hun er ganske almindelig, hun er som en liden kvidrende Fugl i Bur der hun sidder i Kupéen, hun kan ikke i nogen Henseende paaregne Asbjørn Krags Interesse. Iallefald ikke nu. Han venter ikke noget fra den Kant.

Ved Siden af Pariserinden sidder Valentine, Rovedderkoppen. Det lader til, at Valentine kjeder sig dybt; hun har nu og da tittet i et medbragt udenlandsk Hefte, men har atter og atter lagt det væk. Hun synes ikke i mindste Maade at interessere sig for Monsieur Legrand, hun svarer af ren Høflighed mekanisk paa hans Spørgsmaal, saadan som man bestandig svarer paa en lidt snakkesalig, en liden Smule paatrængende Medreisendes Spørgsmaal. Asbjørn Krag har det bestemte Indtryk af, at hun ikke har gjenkjendt ham. Han indbilder sig, at han kan være tryg. Men han sidder dog med en liden Mistanke dybt i sit Sind.

Ved Siden af hende sidder Asbjørn Krag.

Paa Sofaen ligeoverfor med Ryggen mod Lokomotivet sidder Monsieur Maret og Sekretæren Jack Mc Clure. Monsieur sidder nærmest Vinduet. Han har som sagt netop tat den sidste Plade og klappet Fotografiapparatet sammen i Læderfuteralet. Fotografiapparatet hviler paa Bænken mellem ham og Sekretæren.

Mc Clure gjennemroder en liden Haandvæske. Netop derfor har han tat Handskerne af. Asbjørn Krag lægger Mærke til hans Hænder, idet Sekretæren lukker Kufferten.

Sekretærens Hænder er meget smaa og har forsprængte, blaa Aarer.

Paa venstre Haands Ringfinger bærer Sekretæren en Ring, som dannes af en snoet Elefantsnabel med et Elefanthoved til Krone.

Da Asbjørn Krag ser denne Ring, gir det et Sæt gjennem ham. Men han har lært Selvbeherskelse, og han beholder Fatningen.

Det er altsaa Sekretæren selv, som er den Fremmede.

Detektiven gjennemløber hurtig i Tankerne, hvad der er skeet. Og nu staar pludselig det hele ganske klart for ham, de i Dramaet optrædende Personer faar Relief, Hændelserne faar Mening, de forskjellige Omstændigheder knækker ind i hinanden som Leddene i en Kjede. Inden Toget naar til Myrdal, har han opgjort sig denne Mening om Sagen:

Lilly har været Storbedrageren Duez Elskerinde, og han har betroet hende, eller hun har ved en eller anden Tilfældighed faat Fingre i Ziffernøglen til den hemmelige Fortegnelse over de kompromitterede i Kongregationsskandalen.

Efter Duez Arrestation er hans Plads i Lillys Hjerte og hendes Hus blit indtaget af Fotografen Maret, som spiller Greven med Anstand og Elegance.

Men der er andre, som har vidst om, at den hemmelige Ziffernøgle og Lilly hørte sammen. For det første Pariserpolitiet.

Dernæst Rovedderkoppen og hendes Hjælper Sekretæren.

Pariserpolitiet har først forgjæves søgt at faa Lilly til at udlevere Ziffernøglen.

Dernæst har de ransaget hendes Hus. Og med samme negative Resultat.

Nu vilde det kanske være lykkedes Politiet at kapre det værdifulde Papir, hvis ikke Fotografen havde været. Fotografen er slu, han forstaar, hvad et saadant Papir kan indbringe, og han har været Lilly behjælpelig med at skjule det.

Nu kan et saadant Papir ikke være sikkert i nogen Bank, dette har baade Fotografen og Lilly været paa det rene med. Altsaa har de maattet skjule det hos sig, enten paa sine Personer eller i sin Leilighed. Og de har skjult det meget snedig, saa Politiets Efterstræbelser har været ganske forgjæves.

Imidlertid har saa Rovedderkoppen og hendes Hjælpere dukket op. Rovedderkoppen har vitterlig sat Himmel og Jord i Bevægelse for at faa fat paa Papiret. Hun arbeidet sikkerlig for egen Regning, og i hendes Besiddelse vilde Papiret bli en Kilde til Ødelæggelser og Pengeafpresninger over hele Frankrig.

Under Presset af al Udspioneringen og de talrige Indbrud har saa Fotografen og Lilly besluttet sig til at flygte. Og de har valgt den usædvanlige Rute over Kjøbenhavn, Kristiania, Høifieldet, Bergen netop for at undgaa Efterstræberne.

Men baade Pariserpolitiet og Rovedderkoppen faar vide om Flugten og beslutter sig til ikke at tabe Parret afsyne.

Der opstaar nu en Kamp mellem Valentine paa den ene Side, som kjæmper for at erhverve Papiret i en forbrydersk Hensigt, og Pariserpolitiet paa den anden Side, som vil ha Papiret for endelig at kunne bringe Lys i de mange uhyggelige Hemmeligheder om Kongregationsskandalerne.

Denne Kamp kjæmpes i al Stilhed, da begge Parter har Interesse af, at der ikke hvirvles formeget Støv op. Ellers vilde der bli en Jagt gjennem Europa, hvis Mage Civilisationen endnu ikke havde seet.

Men nu kommer den Omstændighed, at den drevne Kvinde, Valentine, arbeider med større Sluhed end Pariserpolitiet. Mens dettes Folk beleirer Fæstningen og sværmer omkring i Periferien som Blænkere og gjør enkelte resultatløse Stormangreb, har Valentine rykket ind i Fæstningen.

Hun har faat sin Ven og Medhjælper, Jack Me Clure, som sikkerlig er en ligesaa stor Slyngel som hende selv, anbragt hos Parret som Sekretær. Da den lille Pariserinde allerede har en Kammerjomfru, kan hun foreløbig ikke selv brede sig i Familien, men da hun ved Indbrudsforsøget paa Hotel Bristol i Kjøbenhavn erfarer, at Pariserpolitiet er efter det flygtende Par og ikke har opgit Haabet om at faa fat i Papiret, vover hun ikke længer at arbeide blot i det skjulte.

Pariserindens gamle Kammerfrøken blir pludselig syg. Sekretæren faar i Opdrag at engagere en ny, og Sarah Simplon (hvor heldig at man finder en saa udmærket Dame i Kjøbenhavn) blir engageret.

Fra nu af begynder Situationen at bli faretruende. Selskabet kommer til Kristiania, men hverken Rovedderkoppen eller Sekretæren aner, hvor Lilly og Fotografen har skjult Papiret. At de fører det med sig, anser de for givet.

Saa besluttes det, at Sekretæren endnu engang skal undersøge Kufferterne, men da det for enhver Pris maa undgaaes, at han mistænkeliggjør sig, forklæder han sig, og som forklædt baner han sig Vei til Parrets Leilighed i Grand. Det maa nemlig se ud, som om det fremdeles er Pariserpolitiet, som opererer.

Her træffer han til sin Overraskelse Asbjørn Krag. Gjennem dette Møde faar Rovedderkoppen Vished for, at hendes gamle Modstander, Kristiania-Detektiven, er paa Sporet. Hun opsøger ham i hans Hjem og forsøger at overtale ham til at lade hende ifred, hvad han lover hende. Han arbeider jo slet ikke mod hende, men mod Duezpapiret.

Samtidig engageres Krag af den franske Legation. Og nu kommer Reisen over Høifjeldet. Her undersøger Sekretæren Kufferterne for sidste Gang, hvorfor han atter igjen maa forklæde sig. Han roder ogsaa gjennem en af Asbjørn Krags Kufferter og faar konstateret, at den elegante Franskmand, Monsieur Honoré Legrand, er Reisende i norsk Mursten, omviklet i Haandklæder. Hvad Sekretæren muligens tænker derom, bekymrer slet ikke Asbjørn Krag.

Vi erindrer, at Asbjørn Krag skrev til Diplomaten: «Jeg ved, hvor Zifferdepechen er.» Det var slet ikke Praleri. Han vidste det dengang han skrev Brevet, og han vidste det nu, mens han sad her i Jernbanekupéen. Han var kommet til Kundskab derom gjennem en Slutningsrække. Ved at sammenligne Parrets Ligegyldighed for sine Kufferter og sit Reisetøi med dets Omhyggelighed for andre Gjenstande.

Det som i dette øieblik foruroliget ham, var Sekretærens og Valentines Ligegyldighed. Der var noget paatat over denne trætte Opgivelse. Skulde det bety, at Forbryderparret endelig var kommet til Kundskab om, hvor Ziffernøglen opbevaredes?

Det slog ned i Asbjørn Krag som en Anelse. Og hvis det virkelig skulde være Tilfælde, var Krag overbevist om, at der nu vilde ske noget mærkeligt meget snart.

——————

VII.
EN GAADEFULD HÆNDELSE.

Det skede virkelig. Klokken 4.24 løber Toget gjennem en liden Tunnel. Gjennemfarten varer ikke mere end et halvt Minut. Saa styrter Toget ud i Dagslyset igjen. Men i dette halve Minut skede det. Der var ingen Larm i Kupéen. Ingen Bevægelse. Og da Toget fløi ud i Lyset igjen, sad alle i samme rolige Stillinger som tidligere.

Men pludselig satte Fotografen, Monsieur Maret, i et Angstskrik og reiste sig hurtigere end om han skulde være stukket af en Slange.

Apparatet! raabte han og stirret vildt frem for sig.

Den lille Pariserinde fór nu ogsaa op. Hun forstod ikke rigtig . . . Hun havde været halvt inde i Søvnen. Valentine bøiet sig fremover. Sekretæren sad med aaben Mund af lutter Forbauselse.

Monsieur raabte op igjen.

— Apparatet! Ser De ikke at Apparatet er væk?

Han stod med Lærremmen i Haanden. Remmen var skaaret af helt nede. Fotografiapparatet var borte.

Der gik en kold Bølge gjennem Asbjørn Krag. Han havde ikke stjaalet Apparatet. Men han vidste, hvad det indeholdt. Han vidste, at inde i dette Fotografiapparat, som Monsieur Maret aldrig skilte sig ved, laa det hemmelige Papir, Nøglen til Zifferoptegnelserne. Og nu var Apparatet væk. Den afskaarne Rem beviste tydelig nok, at der forelaa et Tyveri. Og Tyven havde været paafærde i det lille halve Minut da Gjennemfaringen i Tunellen varte. Men hvem kunde Tyven være. Ingen havde aabnet Kupédøren, ingen havde bevæget sig. Tyven maatte altsaa findes inde i Kupéen. Det maatte være en af de fem, som sad her. Og hele Hændelsen var saa gaadefuld, at Krag maatte regne alle med.

Men nu opstod et stort Spektakel. Da den lille Pariserinde blev klar over, hvad der var skeet, begyndte hun at hulke, hun kastet sig om Halsen paa Monsieur, og af hendes forvirrede Tale kunde Asbjørn Krag bare opfatte det ene: Jeg er ruineret, jeg er ruineret.

Monsieur Maret var i et helt Minut ligesom ude af Samling. Men saa gik han pludselig mod Kupédøren og vilde aabne den, idet han raabte, at han var bestjaalet, og vilde ha fat i Politi. Politi midt her paa øde Fjeldvidden.

Asbjørn Krag greb ham i Frakkekraven og fik ham til at staa stille.

— Hvis De er bestjaalet, sa han, saa bør De ikke aabne den Dør.

Monsieur stirret vildt paa ham.

— Hvor er Nødbremsen? Jeg vil stanse Toget.

— Vanvid, sa Krag, sæt Dem ganske rolig ned.

Han skjøv ham paa Plads.

— Saa, hvad er det man har stjaalet fra Dem?

— Mit Fotografiapparat.

— Er det noget at holde sligt Leven for?

— Det var et kostbart Apparat, stammet den ulykkelige Fotograf, jeg maa ha fat i det, jeg maa.

Men den ubetænksomme lille Pariserinde sa:

— Alt, hvad vi eiet laa i dette Apparat. Det var — —

Asbjørn Krag ønsket ikke Afsløringer af nogen Art. Han afbrød hende derpaa med at si:

— Det var maaske Juveler, Frue, værdifulde Juveler.

— Ja, svarte hun usikkert og halvt paa Graaden, det var meget store Diamanter.

Monsieur vilde igjen rende ud i Korridoren, men Asbjørn Krag fik ham atter bragt paa Plads. Det lykkedes hurtig Detektiven at bringe nogenlunde Ro tilveie.

— Jeg saa, at Apparatet var i Deres Besiddelse, lige før Toget gik ind i Tunnelen, sa han, det var borte et halvt Minut efter. Mærket De da slet ikke noget.

— Jo, naar De nævner det, saa forekommer det mig, at jeg kjendte et let Rykk i Lærremmen.

— Ja, se det er jo allerede noget, bemærket Krag smilende. (Han moret sig ikke indvendig, han var i Virkeligheden rædselsslagen, for han ante ikke i dette Øieblik, hvor Apparatet havde tat Veien.)

— Men De ved jo, fortsatte han, at ingen har forladt Kupéen i Mellemtiden. Døren til Korridoren har ikke været aabnet og heller ikke Vinduet, det kan jeg garantere. Altsaa maa Fotografiapparatet fremdeles findes herinde i Kupéen.

— Med andre Ord, sa Sekretæren, idet han sendte Asbjørn Krag et uforskammet Blik, med andre Ord: Tyven maa ogsaa findes herinde.

— Fuldstændig enig, svarte Krag.

De to Pariserbørn saa forstyrret fra den ene til den anden. Krag fortsatte:

— Jeg undtar Monsieur Maret og Madame. Deres Overraskelse og Skræk er altfor ægte. Saa blir der bare os tre tilbage. Og da jeg ikke er Tyven, maa det enten være Dem eller Miss Simplon.

Rovedderkoppen lo og viste frem sine tomme Hænder.

Sekretæren blev rasende.

— Vil De beskylde os for at ha bestjaalet Herskabet? spurgte han.

— Ja, svarte Krag koldblodig. (Nu begyndte han at ane Sammenhængen; han havde havt øinene med sig i Mellemtiden.) Efter Deres Optræden at dømme er jeg tilbøielig til at tro, at det er Dem, som er Tyven.

Sekretæren reiste sig.

— Jeg kalder paa Konduktøren, sa han, dette skal vi nok faa afgjort i en Fart.

Men Krag holdt ham tilbage.

— De kommer ikke ud af Kupédøren. Det er Konduktøren som udefra skal aabne Døren. Han kommer om et øieblik og kontrollerer Billetterne. Indtil da maa vi holde os i Ro. Husk paa, enhver af os har Interesse af at faa Sagen opklaret. Mistanken hviler saavel paa den ene som paa den anden. Og hvis De bryder ud, saa kan det bare bety, at De vil bringe Apparatet i Sikkerhed.

— Nei, la ham ikke slippe ud, raabte Maret, la ham for Guds Skyld ikke slippe ud.

— Telefoner efter Politi, foreslog den lille Pariserinde ganske og aldeles forstyrret.

Sekretæren tog nu Plads igjen, og de fem Mennesker sad og saa paa hinanden. De havde oplevet noget vidunderligt. De havde en Følelse af, at et usynligt Væsen, en Aand havde været inde i Kupéen og bortført det kostbare Fotografiapparat.

Endelig hørtes Skridt i Korridoren og Kupédøren blev skjøvet tilside. Det var Konduktøren, som kom for at mærke Billetterne.

Han blev forundret over det store Alvor, som hersket i Kupéen. Og da han fik se Asbjørn Krag, sa han:

— Jeg kan slet ikke finde Manden med Elefantringen. Han maa være sprunget af Toget alligevel.

Det gav et Sæt i Sekretæren. Han trak hurtig Hænderne til sig, og Asbjørn Krag la Mærke til, at der gled en Skygge over hans Ansigt.

— Det er godt, svarte Krag, men jeg har fundet ham. Vil De behage at bli staaende der i Døren.

— Staaende i Døren?

— Ja, der er begaaet et Tyveri herinde i Kupéen.

— Et Tyveri, pinedø.

— Men hverken Vinduet eller Døren har været aabnet senere, og den stjaalne Gjenstand, et kostbart Fotografiapparat, maa altsaa findes her i Kupéen forstaar De?

— Nu har jeg da aldrig hørt paa Magen.

Konduktøren var som falden fra Skyerne.

— Jeg skjønner, hvad den Herre vil, sa pludselig Rovedderkoppen, han vil, at vi skal ransages. Gjerne for mig.

— Akkurat Frøken, De har truffet det rette.

Krag bad nu Konduktøren om at undersøge alt, over og under Bænkerne, under Puderne og i Bagagenettene. Konduktøren foretog ogsaa en meget omhyggelig Undersøgelse, men Fotografiapparatet var intetsteds at finde.

Asbjørn Krag reiste sig.

— Vil de undersøge mine Lommer, sa han.

Konduktøren ransaget alle hans Lommer. Der fandtes intet.

Sekretæren reiste sig ogsaa. Han havde nu trukket Handskerne paa.

— Værsaagod, sa han.

Konduktøren, som blev mere og mere forbauset over dette usædvanlige Opstyr, rodet i alle Sekretærens Lommer, mens Asbjørn Krag interesseret saa til. Men nei, Fotografiapparat fandtes ikke.

Valentine reiste sig nu ogsaa, smilende, næsten skjælmsk. Den stramtsiddende Kjole fremhævede hendes slanke Figur.

— Tror De jeg har stjaalet det? spurgte hun.

— Umuligt, svarte Asbjørn Krag og bukket. Man var altsaa lige nær.

— Men saa er det Kufferterne, sa Krag. Selskabet havde sine Reisesager i Bagagevognen.

Sekretæren havde tat med sig ind i Kupéen blot en liden Haandvæske. De andre havde slet intet med Undtagelse af Krag, som havde to smaa Væsker. Krag aapnet dem villig. De indeholdt bare almindelige Reisesager.

Saa kom Turen til Sekretæren.

Han satte Haandvæsken over Knærne og aabnet den. Det viste sig, at den var laaset, for han maatte bruge en liden Nøgle, som hang ved hans Urkjede.

Baade Konduktøren og Asbjørn Krag rodet gjennem hans Kuffert.

Fotografiapparatet var ikke der.

Monsieur Maret var fuldkommen forfærdet. Konduktøren ymtet noget om, at der ikke kunde være begaaet noget Tyveri, men Maret viste ham den afskaarne Rem, og Konduktøren rystet uforstaaende paa Hovedet.

Dette var en fuldstændig Gaade.

Fotografiapparatet maatte være i Kupéen. Det var ganske fornuftstridigt at anta, at det skulde være bragt udenfor.

Men alligevel fandtes det ikke i Kupéen. Tyveriet havde jo bare tat et halvt Minut og alle havde i den Tid siddet næsten ubevæglige. Hvis en af de Tilstedeværende havde gjort et Forsøg paa at skjule Apparatet, saa maatte man ha mærket det.

Det kunde synes umuligt for nogen menneskelig Hjerne at klare denne Gaade, men ikke destomindre vidste Asbjørn Krag i dette Øieblik, hvor Apparatet var. Og han vidste, hvem Tyven var.

Takket være en omfattende Læsning af Alverdens Politirapporter, den eneste Lekture, Detektiven overhovedet gad interessere sig for, kjendte han de fleste internationale Tyvetricks.

Og han forstod nu, at baade Rovedderkoppen og hendes Medhjælper Sekretæren endelig havde faat opsnuset, at det vigtige Zifferpapir laa skjult i Fotografiapparatet, og at det var lykkedes dem ved Hjælp af et snedig Trick at fjerne Apparatet og skjule det i Kupéen.

Anvendelsen af dette Trick gjorde, at Gaaden syntes ganske ugjennemtrængelig. Men i Virkeligheden var Løsningen meget let, og naar man vidste, hvorledes det gik til, syntes det hele ligesaa simpelt som en Tryllekunstners Behændighed.

Men Asbjørn Krag beholdt foreløbig sin Viden for sig selv.

Idet Konduktøren hovedrystende skulde forlade Kupéen, rettet imidlertid Rovedderkoppen et offensivt Fremstød mod Detektiven som var nærved at bringe Chancerne ud af hans Hænder.

Hun stanset nemlig Konduktøren med et skarpt Tilraab og sa til ham:

— De maa vente lidt.

Javel. Konduktøren blev staaende. Den stakkels Mand vidste hverken ud eller ind. Han var ganske forvirret.

— Det er uden al Tvil rigtig, sa hun, at her er begaaet et Tyveri. Den Herre der (her pegte hun paa Monsieur Maret) er blit frastjaalet et Fotografiapparat, hvori han var letsindig nok til at opbevare Diamanter for et meget stort Beløb.

— Ikke bare det, ikke bare Diamanter, mumlet Monsieur, og Pariserindens øine begyndte igjen at fyldes af Taarer.

— Naanaa, beroliget Valentine, altsaa var der ialfald betydelige Værdier i Fotografiapparatet. Jeg er Selskabsdame hos Madame, og den Herre der er Sekretær hos Herren. Vi har hidtil tjent vort Herskab med Trofasthed, og jeg tror baade Madame og Monsieur er fornøiet med os.

Her nikket Pariserinden ivrig.

— Godt. Og naar det nu er sikkert, at Tyveriet er foregaaet her i Kupéen, hvorfor skal det da være os to som mistænkes, Der er da mindre Grund til at mistænke os end at mistænke den femte Passager (her pegte hun paa Asbjørn Krag), en Mand som har trængt sig ind paa Selskabet under denne Reise, og som ingen af os kjender.

Konduktøren blev usikker. Han havde jo ogsaa Asbjørn Krags mærkelige Optræden i Bagagevognen i frisk Erindring. Ogsaa Maret og Madame saa mistænksomt paa ham. Valentines Slutninger var da ogsaa meget fornuftige.

— Mit Navn er Honoré Legrand, svarte Krag, som nu var saa sikker paa sin Seier, at han kunde fortsætte med at spille Komedien.

— Har De Visitkort? spurgte Konduktøren. For Konduktører og Postmænd er Visitkort bestandig det eneste gyldige Legitimationsmiddel.

— Jeg har alle mine Papirer i Bagagevognen, svarte Asbjørn Krag, men forøvrig er det ikke mine Visitkort, som heder Honoré Legrand, det er mig.

— Hvad er Deres Bestilling? spurgte Sekretæren.

— Reisende i Mursten, svarte Asbjørn Krag uden at blunke.

Men nu kom Konduktøren ind i Kupéen igjen. Dette forekom ham altfor mistænkeligt.

Monsieur og Madame forstod ikke synderlig af hvad der blev sagt, men af Gebærderne skjønte de, at der var ved at danne sig glødende Kul paa Asbjørn Krags Hoved. De raabte op om at han burde arresteres.

Valentines Stemme bragte igjen Ro tilveie i den lille livlige Kupé.

— Herr Konduktør, sa hun, De maa indrømme, at denne Herre optræder meget mistænkeligt.

I det samme rykket hun Asbjørn Krag i Skjægget.

Og Skjægget var jo paasat. Det gik af. Detektiven var et Øieblik ganske fortumlet af Overraskelse og af Støien, som nu opstod i Kupéen. Alle skreg over sig. Men Rovedderkoppen var mere høirøstet triumferende end nogen af de andre. Et falskt Skjæg. En forklædt Mand. Endelig havde man Tyven. Pariserinden nærmet sig ham med en Mine, som var hun istand til at rive Øinene ud af hans Hoved. Og Sekretæren vilde løbe ud af Kupéen for at hente Hjælp til at faa ham arresteret. Her var et ganske lidet kritisk Øieblik for Asbjørn Krag. Det gjaldt jo for ham at ha Selskabet samlet inde i Kupéen.

Han stillet sig derfor hurtig foran Kupédøren og sagde kort og godt, at her slap ingen ud.

— Det er meget rigtig, at jeg er forklædt, sa han, og dermed tog han ogsaa Parykken af Hovedet.

Valentine spurgte, om Konduktøren virkelig vilde tillade denne Mand at spille Herre. Konduktøren syntes det ikke selv. Han nærmet sig atter Asbjørn Krag med truende Lader, og Sekretæren gjorde et fornyet Forsøg paa at trænge ud af Kupédøren.

Paa dette afgjørende Tidspunkt var Asbjørn Krag den hurtigste til at trække Revolveren.

——————

VIII.
SLUTNING.

Jeg skal fortælle Dem, hvem jeg er, sa Asbjørn Krag, jeg er slet ikke Monsieur Honoré Legrand, og jeg er endnu mindre Reisende i Mursten. Mit Navn er Asbjørn Krag, værsaagod Herr Konduktør, her er mit Polititegn, de maa foreløbig nøie Dem med dette Visitkort. Som Statens Tjenestemand kjender De formodentlig Betydningen af denne lille blanke Metalgjenstand. Jeg har blandet mig med dette Selskab, fordi jeg havde en bestemt Mistanke om, at det før eller senere vilde komme til at begaa noget ulovligt. Jeg beklager meget mine Damer og Herrer, men jeg ser mig nødsaget til herved at la dem arrestere allesammen.

Saaledes var Asbjørn Krags Tale, og den var af afgjørende Virkning.

Da Toget stanset ved næste Station, blev Konduktøren sendt afsted efter etpar Tjenestemænd, som kunde bistaa Asbjørn Krag ved Bevogtningen af Selskabet.

Samtidig sendtes der et Telegram til Voss med Anmodning om at holde Politi parat. Og fra denne Station kom der tre Politibetjente, som overtog den videre Bevogtning til Bergen. Ingen slap ud af Kupéen.

Fra Voss sendtes der et Telegram til Politiet i Bergen.

Dette Telegram slog ned som en Bombe og satte Bergenspolitiet i den livligste Bevægelse.

Det lød saaledes:

Voss

Asbjørn Krag har gjort et Kup paa Toget. Mød Stationen Kl. 9. Vogne maa medbringes.

Men hvor var Hemmeligheden? Hvor var det stjaalne Fotografiapparat?

Ved at høre, hvad der senere skede, faar man Løsning paa Gaaden:

Toget kom til Bergen Klokken presis 9 — til fastsat Tid, og den landskjendte Detektiv blev modtaget paa Stationen af Detektivchefen med fire Betjente.

Vognene ventet udenfor.

Asbjørn Krag saa lidt underlig ud, halvt maskeret som han var, men det var der ingen, som heftet sig ved.

Han bad straks om at faa en Mand, som kunde besørge et Brev for ham.

Brevet rablet han ned paa et Stykke Papir. Udenpaa Konvolutten skrev han:

Admiral St. Hilaire.

Montebello.

Bergens Rhed.

Brevet indeholdt ene og alene en Anmodning om at ligge færdig med Baad ved Bryggen om en halv Time.

Saa kjørte Selskabet til Politistationen. Asbjørn Krag sad i Vognen ved Siden af Sekretæren. Baade Sekretæren og Valentine havde det Haab, at Asbjørn Krag ikke ante, hvor Fotografiapparatet befandt sig. Men de var næsten sikker paa, at han ikke vidste, hvad Apparatet indeholdt. Hvorledes skulde han vel ha faat det at vide?

Paa Politistationen blev Forhør straks sat. Politimesteren kjendte Asbjørn Krag fra før og modtog ham glædestraalende.

Historien om Fotografiapparatet blev gjentat, og Politimesteren var meget forbauset.

— Var der virkelig ingen anden i Kupéen? spurgte han.

— Nei.

— Og Døren blev ikke aabnet?

— Slet ikke.

— Og Fotografiapparatet fandtes ikke skjult mellem Puderne?

— Nei.

— Og det fandtes ikke i nogen af Kufferterne?

— Nei.

— Men hvor kan det saa være?

— Ja, det er der ingen som ved, sa Valentine mundrapt.

— Nei, det ved ingen, supplerte Sekretæren.

— Ja, hvad skal vi saa gjøre ved dette? spurgte Politimesteren raadvild.

— Foretag en ny Ransagning, sa Krag.

Saa blev der foretat en ny Ransagning, men man fandt hellerikke Fotografiapparatet nu.

Men da gik Asbjørn Krag hen til Skranken, hvor Politimesteren netop stod og rodet i Sekretærens Kuffert.

Detektiven vendte Kufferten, saa den bley liggende paa Skranken med Bunden i Veiret.

— Her er Fotografiapparatet, sa han. Og dér var det.

— Og dér staar Tyven, sa Krag og pegte paa Sekretæren.

Det var virkelig Sekretæren, som var Tyven.

Asbjørn Krag forklarte nu, at mens Toget fôr gjennem Tunnelen, havde Sekretæren ved et raskt Snit skaaret Lærremmen over. Derefter havde han øieblikkelig sat sin egen Kuffert ovenpaa det flade Fotografiapparat. Kufferten var indrettet med smaa skarpe Pigger i Bunden. Piggerne havde Modhager. Fotografiapparatet var altsaa blot spiddet fast til Kuffertens Bund, og da der fandtes en liden Fordybning i Bunden, sad det fast her som et indfældt Stykke. Havde ikke Asbjørn Krag været en saa god Kjender af europæiske Tyvetricks, havde han vist aldrig fundet Fotografiapparatet.

Nu kom Madame og Monsieur ilende til med sprikende Fingre for at faa fat i Apparatet; men Asbjørn Krag knuste det mod Skranken.

Mellem Stumperne fandt han en liden Pakke omviklet med et lyserødt Silkebaand. Det var Duezpapirerne.

——————

En halv Time efter var Kristiania-Detektiven ombord i den franske Eskadres Kommandoskib. Admiralen, som i Løbet af Dagen havde faat flere Telegrammer fra Legationen i Kristiania, vidste at nu kom en Mand, som havde gjort den franske Regjering en stor Tjeneste.

Han modtog ham derfor selv ved Faldrebstrappen og førte ham ned i sin Kahyt.

Da Admiralen laaste Papirerne ind i Skibets Jernskab, spurgte Asbjørn Krag.

— Hvad skal der nu gjøres med disse Papirer?

— Jeg er taus, svarte Admiralen. Og muligens iagttar det franske Politi den samme Taushed. Ja, kanske Regjeringen ogsaa blir taus. Det er jo ikke godt at vide, hvilke forfærdelige Oplysninger disse Papirer indeholder. Men ett er iallefald sikkert: Regjeringen har Papirerne.

— — — Asbjørn Krag udfyldte, efter Konferance med Admiralen, Legationens in blanco-check med 5 000 Kroner. Disse Penge fordelte han som Reisepenge til Valentine og Mc Clure, Madame og Monsieur.

Selskabet blev indlogeret paa Hotel, indtil de kunde bringes ombord i Newcastlebaaden.

Efter Legationens Ønske skulde ikke det norske Politi yderligere ha nogen Befatning med denne Affaere. Man havde opnaaet Hensigten, og saa havde man ingen Interesse af yderligere at fastholde de fire Personer.

Asbjørn Krag gjorde Afskedsvisit paa Hotellet. Valentine sad stille med Armene overkors. Hun frøs i det nordiske Klima.

Men den lille Pariserinde havde allerede begyndt at glemme. Saadan er den slags Smaa.

Og saa havde hun bestemt været imponeret af Asbjørn Krag, da han stod i Kupédøren med Revolveren i Haanden.

— Skal De virkelig forlade os, spurgte hun, allerede?

Og Krag forlod dem for at møde andre Pligter og andre Eventyr.

——————

Tidligere er utkommet og faaes i alle boglader

STEIN RIVERTON

MANDEN I MAANEN

OG DEN LILLE BLAA

Af Kristiania-detektiven Asbjørn Krags oplevelser

Pris kr, 2,80, indb, kr, 5,80

○○○○

GREVEN AF OSLO

OG DEN TREDJE

Nye Asbjørn Krag fortællinger

2det oplag

Pris kr, 2,80, indb, kr. 5,80

○○○○

JERNVOGNEN

Kriminalroman

2det oplag

Pris kr, 2,75, indh, kr, 4,00

H. ASCHEHOUG & Co.