DOCTORUL MISTERIOS

Volumul 1
Alexandre Dumas

 Capitolul I   Un oraş în Berri
În dimineaţa zilei de 17 iulie 1785, după o vijelie puternică, râul Creuise se rostogolea tulbure, scăldând stâlpii de lemn ai caselor înşirate pe cele două maluri. Cât erau ele de vechi şi de şubrede, nu străluceau mai puţin în soarele care, făcându-şi loc prin stratul de nori de unde tocmai fulgerase, azvârlea acum o rază dogoritoare pe pământul muiat încă de ploaie.
Grămada asta de case şchioape, chioare şi ştirbe avea pretenţia să fie un oraş şi acest oraş se numea Argenton.
Ce să vă mai spun că era situat în Berri! Astăzi, când civilizaţia a înlăturat specificul claselor sociale, al provinciilor şi al oraşelor, privit de pe înălţimile care îi domină acoperişurile năpădite de muşchi şi micsandre înflorite, Argenton încă mai este un spectacol care face să tresalte de bucurie inima artistului.
Suiţi într-o bună zi pereţii stâncilor pe unde se răsucesc rădăcinile ca nişte năpârci, croiţi-vă singuri drumul printre pietrele acoperite cu vegetaţia sălbatică şi uscată de licheni îngălbeniţi, ferigi însorite şi mărăcini înroşiţi ― agăţaţi-vă cu unghiile de ruinele care prin culoarea şi soliditatea lor compactă sunt totuna cu stânca, atât de întinse şi atât de îndărătnice încât a fost nevoie de teribilele războaie ale Ligii şi de umerii puternici ai lui Richelieu ca să dispară această trudă a naturii care părea tot atât de nepieritoare ca înseşi fundaţiile lor de granit, dar nici măcar războaiele de exterminare nu au putut să dezrădăcineze indestructibilele fundamente care, trăsnite de tunuri, sfârtecate de fierăstraie, ştirbite de vânt, zdrobite de copitele boilor, scrijelite de potcoavele cailor, călcate de piciorul păstorului, au rămas acolo neclintite.
Din locul cel mai înalt al acestor ruine, operă a războaielor civile şi nu a trecerii timpului, aşezaţi-vă şi priviţi.
Dedesubt se adânceşte, ea un oraş prăvălit de o catastrofă geologică, o învălmăşeală sălbatecă şi pitorească de case, cu grinzi proeminente, cu acari grele de lemn care urcă pe dinafară la etajul superior, acoperişuri de paie colbăite şi acoperişuri de olane înnegrite, copleşite sub un strat murdar de vegetaţie abundentă. Din punctul de unde îl priviţi, oraşul pare sfâşiat în două de râul întunecat, cu maluri abrupte, al cărui nume semnificativ La Creuse sugerează adâncimile în care se rostogoleşte.
Prăjini lungi, înfipte pe lângă casele ce-i mărginesc cursul, întind rufele puse la uscat, care fâlfâie în bătaia vântului ca nişte drapele într-o mie de culori. Grupul acesta de locuinţe diforme, cu socluri dezgolite, şarpante scoase mult în afară, împodobite cu nervuri de lemn ce dovedesc naivitatea în arta construcţiei, este încadrat în cel mai răcoros, cel mai încântător şi cel mai frumos peisaj ce se poate închipui.
Aici natura nu a căutat deloc efecte. Din toată Franţa prietenosul Berri este caracteristic prin simplitate, iar Argenton este, cred, oraşul cel mai simplu din Berri, oile, îndrăznesc să spun, aceste arme ale provinciei, sunt aici mai altfel decât aiurea şi gâştele care se bălăcesc în apa iute a râului au de minune aerul a ceea ce sunt.
Aşa arată astăzi Argenton şi tot aşa trebuie să fi arătat şi în 1785, căci este unul dintre rarele oraşe ale Franţei pe care suflul revoluţiilor moderne şi spiritul novator încă nu l-au atins. Casele, deşi s-a scurs aproape un secol de la epocă pe care tocmai am pomenit-o, erau
şi atunci vechi cum sunt şi astăzi, pentru că de multă vreme au atins o vârstă care nu mai ţine seama de timp, dacă ceva îl uimeşte pe turist, pictor sau arhitect, este soliditatea acestor dărăpănături, ele se aseamănă cu stâncile şi rămăşiţele fortificaţiilor care le înconjoară.
S-ar putea să reziste prin chiar starea lor de deteriorare şi însuşi excesul de bătrâneţe să le facă să trăiască, e atât de mult de când stau aplecate într-o parte sau în alta, încât s-au învăţat aşa şi nu mai au nici un motiv cât de cât serios ca să cadă în partea spre care stau înclinate.	
Nimic din toate astea nu poate da vreo imagine despre calmul şi indiferenţa locuitorilor din Argenton, în acel 17 iulie 1786, clopotniţa bisericii tocmai îşi trimisese deasupra oraşului dangătele pentru rugăciunea de prânz şi din locuinţele liniştite fiecare îi dăruia Domnului paşnica lui mizerie, ca pe o ispăşire a greşelilor şi un mijloc dureros dar salvator întru câştigarea cerului, firea lor calmă se datorează seninătăţii peisajului şi ocupaţiilor lor mereu aceleaşi în orăşelul pe care nu îl tulbură nici industria, nici comerţul, nici politica, îngrădiţi de o natură neschimbată, de copaci pe care i-au pomenit totdeauna mari, de case pe care le-au ştiut totdeauna vechi, locuitorii din Argenton nu se vedeau nici schimbându-se, nici îmbătrânind. Aşa cum rândunica se întorcea în fiecare an pe la streşinile caselor lor, tot astfel bucuria primăverii ivită în soarele din aprilie le aducea în inimi an de an curajul de a înfrunta muncile aspre ale verii şi trândăvia dureroasă a iernii.
În ciuda marilor frământări care îl copleşiseră spre sfârşitul domniei lui Ludovic al XV-lea şi la începutul domniei lui Ludovic al XVI-lea, Argenton nu recunoştea nici o altă putere decât aceea a obişnuinţei. Pentru acest orăşel exista un rege al Franţei care nu fusese văzut niciodată, dar în care oamenii credeau şi i se supuneau prin reprezentanţii lui legali, tot aşa cum credeau în Dumnezeu şi i se supuneau lui prin cuvântul parohului.
Pe una din străzile cele mai nelocuite şi mai năpădite de iarbă se ridica o casă puţin altfel de celelalte, aproape îngropată sub o iederă imensă, în frunzişul căreia seara părea că se refugiază toate vrăbiile din oraş şi din împrejurimi.
Cu toată încrederea vrăbiilor în această casă, la adăpostul căreia nu se temeau să doarmă după ce ore În şir făcuseră să-i freamăte frunzişul şi cu tot ciripitul vesel şi zgomotos pornit o dată cu zorile, casa aceasta nu avea un renume bun.. Acolo locuia un doctor tânăr, de vreo douăzeci şi opt de ani, venit de la Paris de trei ani. De ce o luase el înaintea modei părului scurt şi nepudrat, modă pe care Talma urma să o lanseze abia cinci ani mai târziu în rolul lui Titus? Fără îndoială pentru motivul că-i venea mai uşor să poarte părul scurt şi nepudrat. Dar la epoca respectivă era o inovaţie nefericită pentru un doctor, când priceperea medicală era atât de mult cântărită după desfăşurarea gigantică a perucii pe care şi-o puneau pe cap discipolii lui Hippocrat, nimeni nu băgase de seamă că părul tânărului doctor era ondulat de la natură mai bine decât ar fi putut-o face chiar cel mai dibaci coafor, nimeni nu remarcase că părul lui foarte negru îi încadra admirabil faţa palidă de veghe, ale cărei trăsături viguroase şi severe arătau îndeosebi înclinarea spre studiu.
Ce motiv îl făcuse pe acest străin să se retragă în Argenton, un oraş atât de rustic şi care prezenta atât de puţine ocazii pentru exercitarea medicinei? Poate gustul singurătăţii şi dorinţa de a lucra neîntrerupt şi într-adevăr, tânărul savant, poreclit în oraş doctorul misterios din pricina felului său de viaţă, nu frecvenţă pe, nimeni şi, lucru de două ori scandalos într-un orăşel de provincie, nimeni nu-l văzuse intrând nici la biserică, nici la cafenea. Fel de fel de zvonuri răuvoitoare şi superstiţioase circulau pe socoteala lui. Avea el vreun motiv că nu-şi pudra părul, că nu purta perucă ― dar acest motiv era probabil neplăcut din moment ce nu-l mărturisea şi mai acuzau că avea legături cu duhurile rele şi fără îndoială ceremonialul din lumea spiritelor era altul decât cel al locuitorilor din Argenton.
Dar bănuielile de magie se întemeiau mai ales pe tratamentele de-a dreptul miraculoase pe care tânărul medic le aplică prin mijloace de o extremă simplitate, mulţi bolnavi, condamnaţi şi părăsiţi de ceilalţi practicieni, fuseseră salvaţi de el într-un timp atât de scurt, întrucât binevoitorii strigaseră în gura mare miracolul, iar ingraţii şi bârfitorii şoptiseră că la mijloc era vrăjitorie. Or, cum pe lume simt mai mulţi oameni ingraţi şi invidioşi decât oameni de treabă, doctorul şi-i făcuse duşmani nu numai pe cei cărora le pricinuise neajunsuri în calitate de concurent, dar şi pe toţi aceia pe care îi vindecase şi îi salvase ― şi numărul lor era mare.
Bătrânele care nu erau rele de gură ― şi în tot Argentonul dacă găseai cinci-şase ― spuneau despre el că avea putere de sugestie. Este, într-adevăr, o credinţă foarte răspândită prin părţile Berriului cum că unii oameni se nasc nu numai pentru binele sau răul semenilor lor, dar şi pentru binele sau răul vieţii, întinzându-şi influenţa chiar şi asupra animalelor, recoltelor şi celorlalte produse ale pământului. Unii, cu idei mai înapoiate, atribuiau facultatea surprinzătoare de a face minuni unui suflu de viaţă pe care doctorul l-ar proiecta pe fruntea bolnavilor lui, alţii, unor gesturi şi cuvinte anumite pe care le-ar spune în şoaptă şi, în sfârşit, alţii, unei cunoaşteri temeinice a naturii umane şi a puterii ei celei mai întunecate.
Nu este însă mai puţin adevărat că oricât se deosebeau părerile asupra cauzei, nimeni nu contestă evidenţa fenomenelor, doctorul exercitându-şi această ştiinţă în mod public, pe oameni şi pe animale.
De pildă, într-o zi un căruţaş care adormise, aşa ci. M se întâmpla adesea, pe capră agăţată lângă roţile din faţă, căzuse de pe capră, dar caii, văzându-şi de drum, îi prinseră piciorul sub roata grelei căruţe şi i-l zdrobiră. Nu era un picior rupt, ci unul pur şi simplu zdrobit. Cei trei medici din Argenton se întruniseră şi cum nu găsiseră alt remediu pentru oribila rană decât amputarea, adică una din acele operaţii în faţa căreia se dădeau în lături cei mai abili practicieni ai capitalei, hotărâseră de comun acord să lase bolnavul în voia soartei ― cu alte cuvinte a cangrenei şi morţii, care nu putea să întârzie prea mult.
Atunci nenorocitul, dându-şi seama de starea grea în care se afla, îl chemase în ajutor pe doctorul misterios. Acesta venise imediat, declarase operaţia gravă, dar de neînlăturat şi, ca urmare, anunţase că va încerca să o facă fără nici o întârziere. Cei trei doctori îi atrăsesem, atenţia ca nişte suflete caritabile că pe lângă gravitatea inevitabilei operaţii trebuia să se mai gândească şi la durerea fizică din timpul operaţiei şi totodată la chinurile morale prin oare va trece bolnavul văzând cum o parte clin el se desprinde sub tăişul bisturiului.
Însă la aceste obiecţii doctorul se mulţumise să surâdă şi, apropiindu-se de rănit, îl privise fix întinzând mâna spre el şi cu un ton de poruncă îi comandase să adoarmă.
Cei trei medici se priviseră râzând, departe de Paris, auziseră vag de fenomenele mesmerismului, dar nu le văzuseră puse în practică. Spre marea lor mirare, sub influenţa ordinului dat, bolnavul adormise aproape subit. Doctorul îi luase mana şi îl întrebase cu vocea lui blândă în care se amesteca totuşi o nuanţă de poruncă: "Dormi?" Iar la răspunsul afirmativ al acestuia, îşi scoase trusa, alesese instrumentele şi cu seninătatea cu care ar fi disecat un cadavru, efectuase înspăimântătoarea operaţie pe corpul insensibil al accidentatului, ceruse zece minute, dar numai după nouă minte, cu ceasul în mână, piciorul fusese scos afară din cameră, aşternutul pătat de sânge ― înlocuit, bolnavul ― culcat pe un alt pat şi, spre marea uimire a celor trei medici, amputatul se trezise surâzând la ordinul doctorului.
Convalescenţa fusese lungă, dar la capătul ei, când bolnavul se putuse scula, găsise lângă pat un aparat făcut Chiar de doctor, îşi regăsise facultatea de a umbla.
Dar acum ce avea să facă acest nenorocit? Se întrebau nu numai cei trei medici care avuseseră intenţia să-l lase să moară, dar şi un număr destul de mare de persoane care găsesc totdeauna ceva de spus în toate întâmplările rezolvate cu bine. Nu ar fi fost oare mai nimerit să-l fi lăsat pe nenorocit să moară, decât să-i prelungească viaţa, Cu o asemenea infirmitate, poate cu zece, douăzeci sau treizeci de ani? Ce va putea face? O să trăiască din pomeni, o povară în plus pentru comună şi aşa săracă?
Dar se aflase prin perceptor, care la rândul lui fusese înştiinţat de perceptorul regiunii, că nenorocitului i se făcuse un venit de trei sute de livre, fără să se ştie însă de unde îi venea această rentă sau cine o ceruse.
Fără îndoială în această privinţă mutilatul nu ştia mai mult decât ştiau ceilalţi, insă de obicei, dacă venea vorba despre doctor, spunea:
— Ah! Cât despre el, îi datorez viaţa. N-are decât să mi-o ceară şi i-o dau bucuros.
Ei bine, lucru aproape de necrezut pentru orice om care nu cunoaşte lumea oraşelor mici, această minunată faptă a doctorului fusese unul din motivele care îi pricinuise cel mai mare rău în oraşul Argenton, ceilalţi trei medici pretindeau că şi ei ar fi putut să-i salveze viaţa recurgând la aceleaşi mijloace, dar că preferaseră să vadă murind un om decât să-l salveze cu un asemenea preţ, întrucât ei considerau sufletul bolnavului mai valoros decât trupul lui.
Pentru prima oară aceşti trei cinstiţi practicieni vorbeau despre suflet.
În altă zi, zi de iarmaroc, un taur furios stârnise dezordine în târg şi strigătele celor care fugeau, femei şi copii, se auziră până în laboratorul doctorului care domina piaţa. Doctorul privi pe fereastră şi se lămuri despre ce era vorba. Toţi fugeau din calea animalului furios, care tocmai spintecase burta unui măcelar ce se încumetase să-l aştepte cu un baros în mână. Atunci doctorul coborâse în mare grabă, cu capul gol, cu părul lui frumos fluturând în vânt şi cu buzele crispate de voinţa de fier care era. Una din, principalele lui calităţi, sau unul din principalele defecte ale caracterului său, se oprise drept în calea taurului, îndemnându-l să se apropie. Animalul abia îl zărise, că, acceptând sfidarea, o şi pornise în direcţia lui cu capul în jos...
Astfel încât adversarul, neputându-i prinde privirea, fusese obligat să se arunce într-o parte, ca să evite întâlnirea. Taurul, dus de goana lui, îl depăşise cu vreo zece paşi, apoi se întorsese, ridicase capul şi privise cu ochii întunecaţi şi adânci spre îndrăzneţul rival care se încumeta să-l înfrunte. Dar numai o clipă fusese de-ajuns, ochiul întunecat şi adânc al animalului întâlnise ochiul nemişcat şi poruncitor al omului, taurul se oprise brusc, scormonise pământul cu copitele, mugise vrând parcă să-şi ia avânt, dar rămăsese ţintuit locului, atunci doctorul se dusese drept spre el şi toţi văzuseră cum, pe măsură ce înainta, taurul tremura pe picioare şi se lăsa la pământ, în sfârşit, cu braţul întins, doctorul atinsese animalul între coarne şi ca un alt Achelous - în faţa unui alt Hercule, taurul i se culcase la picioare.
Se mai ivise încă o ocazie pentru ca doctorul să-şi poată arăta uimitoarea putere magnetică ce o exercită asupra animalelor. Trebuia să fie potcovit pentru prima oară un cal de trei ani, încă neîmblânzit, calul rupsese toate legăturile cu care îl priponiseră, îl răsturnase pe potcovar şi se întorsese furios în grajd, unde nimeni nu îndrăznea să intre, mai ales că nu rămăseseră pe el nici frâul, nici căpăstrul de care să-l poată apuca şi aduce înapoi.
Doctorul, care trecea din întâmplare pe acolo, dăduse mai întâi îngrijirile necesare omului trântit la pământ, după aceea, pentru că izbitura fusese puternică, dar în cădere nu se lovise la cap, îi spuse să aibe răbdare, că-i va aduce înapoi calul supus si ascultător.
Şi într-adevăr, în văzul gloatei care în oraşele mici se iveşte totdeauna că din pământ, intrase în grajdul şefului poştei, căruia îi aparţinea calul şi, fluierând, cu mâinile în buzunare, dar fără să-l piardă din ochi, se apropiase de animalul furios, care, tot trăgându-se îndărăt din faţa lui, se lipise de zid, atunci îl apucase de nări şi, fără efort, eu toate că ochii injectaţi ai calului dovedeau cu câtă greutate se supunea acelei puteri nefireşti, îl adusese mergând de-a-ndărătelea până la locul de potcovit, de unde cu puţin timp înainte fugise şi fără să mai fie nevoie să-l lege, stăpânindu-l şi ţinându-l sub dominaţia lui continuă, îi spusese potcovarului să-şi înceapă lucrul, iar acesta îi bătuse una după alta potcoavele la toate cele patru picioare, fără că animalul să facă altă mişcare decât acea uşoară înfiorare a pielii care la patrupedele de felul lui însemnează mărturisirea înfrângerii lor.
După astfel de minuni săvârşite în văzul tuturor, spre sfârşitul secolului trecut, într-unul din oraşele cele mai puţin civilizate din Franţa, se înţelege sub câte felurite aspecte putea să fie judecat Jacques Mérey. Acesta era numele doctorului.

Capitolul II   Doctorul Jacques Mérey

Cei mai îndârjiţi dintre defăimătorii lui Jacques Mérey erau bineînţeles medicii: unii îl considerau şarlatan, alţii empirist, punând pe seama naivităţii cea mai mare parte a miracolelor despre care se vorbea.
Văzând totuşi că instinctele şi credinţa în superstiţii, atât de înrădăcinate în rândul oamenilor simpli, rezistau criticii lor, mai mult apropiindu-i decât îndepărtându-i de Jacques Mérey, se hotărâră să facă pe faţă cauză comună cu prejudecata religioasă şi declarară diabolică ştiinţa acestui om care îndrăznea să vindece altfel decât prevedeau canoanele autorizate de şcoli.
În sprijinul acuzaţiilor lor aduseră faptul că străinul nu frecventa nici biserica, nici casa parohială, dacă i se cunoştea o doctrină, aceea de a alina durerile aproapelui, nu i se cunoştea o religie. Nu fusese niciodată văzut îngenunchind sau împreunându-şi mâinile, totuşi fusese surprins nu o dată contemplând natură în acea stare de reculegere şi meditaţie care semăna cu rugăciunea.
Degeaba vorbeau însă medicii şi preotul, puţini erau bolnavii şi infirmii care să reziste ispitei de a se lăsa îngrijiţi de doctorul misterios ― dacă se vor căi mai târziu de tămăduirea lor, vor aprinde o lumânare în chip de pocăinţă, dacă era adevărat că fuseseră scăpaţi de suferinţă cu ajutorul diavolului.
Ceea ce contribuia mai ales la răspândirea acestor legende, legate de Jacques Mérey ca de o fiinţă extraordinară, era că el nu risipea binefacerile ştiinţei şi mijloacele sale la întâmplare. Bogaţii erau cu desăvârşire excluşi din rândul clientelei lui. Câţiva dintre aceştia îi ceruseră consultaţii oferindu-i sume mari, dar le răspunsese că el avea obligaţii faţă de săraci şi că în afară de el sunt destui medici în Argenton dornici să îngrijească bolnavi bogaţi şi de neam. Că, de altfel, leacurile preparate aproape totdeauna de el erau calculate după temperamentul simplu al oamenilor cărora le şi administra. Se poate uşor închipui că în vremea aceea, când începuseră să fie provocate manifestări împotriva operelor filantropice sau populare, această rezervă dădu liber criticii literaţilor. Ei căutară mai mult ca oricând să semene îndoiala asupra omului: cu virtuţi tămăduitoare, limitate la tratamente empirice şi care, neîndrăznind să înfrunte experienţa oamenilor de treabă, prefera să-şi învăluie serviciile în recunoştinţa obscură a claselor înapoiate.
Jacques Mérey îi lăsă să vorbească şi îşi văzu mai departe de munca lui liniştită şi solitară. Cum ducea o viaţă foarte retrasă, în casa lui neintrând nimeni, cum în fiecare noapte putea fi văzută veghind lumina unei lămpi, stea a muncii lui ― oamenii inteligenţi şi fără idei preconcepute aveau toate motivele să creadă, cum am mai spus-o, că savantul doctor venise în Berri să găsească singurătatea la fel de inviolabilă ca aceea pe oare vechii anahoreţi plecau să o caute în Thebaida.
Cât despre ţărani şi săraci, pe care nu-i tulburau nici superstiţia, nici reaua credinţă, spuneau despre el:
— Domnul Mérey este ca bunul Dumnezeu, nu se arată decât prin binele care îl face.
La 17 iulie 1785, pe o căldură de douăzeci şi cinci de grade, Jacques Mérey era în laboratorul lui, supraveghind într-o retortă primele reacţii ale unei experienţe complicate, oare de câteva ori nu-i reuşise.
Era chimist şi chiar alchimist, născut într-una din acele epoci de dubiu ştiinţific, politic şi social, în care neliniştea ce apăsa asupra unei naţiuni îndemna oamenii să caute mereu altceva, să caute miraculosul şi chiar imposibilul, al îl văzuse pe Franklin descoperind electricitatea şi dirijând tunetele, îl văzuse pe Montgoffier înălţând primele baloane şi cucerind domeniul aerului (ce e drept, văzuse toate acestea mai degrabă în sinea lui decât în realitate). Îl văzuse pe Mesmer practicând magnetismul animal, dar nu întârziase să-şi depăşească înaintaşul, ştiut fiind că Mesmer, surprins de primele manifestări ale acestei forţe inerente pe care o imaginase şi o recunoscuse dar pe care nu ajunsese să o perfecţioneze, se oprise în faţa convulsiilor, spasmelor şi minunilor hârdăului fermecat, nu-şi împinsese cercetările până la somnambulism, ca şi Cristofor Columb, care, fericit că descoperise câteva insule ale lumii noi, lăsase altuia cin-stea să acosteze pe continentul american care îi poartă şi numele.
Cu alte cuvinte, Domnul de Puységur fusese Amerigo Vespucci al lui Mesmer şi Jacques Mérey discipolul direct al Domnului de Puységur.
Adăugase deci ştiinţei lui de a vindeca şi experienţa confuză a maestrului german. Cucerit foarte de tânăr de neliniştea supranaturalului, Jacques Mérey se avântase în tainica pădure a ştiinţelor oculte. Cât explorase acest spirit curios drumurile noi şi tenebroase, grotele obscure în care se adâncise pentru a-i consulta pe modernii Trophonios, puţurile subterane prin gura cărora se scufundase în centrul iniţierilor, orele pe care le petrecuse, mut şi în picioare, în faţa implacabilului sfinx al cunoştinţelor omeneşti, luptele titanice pe care le angajase cu natură pentru a o sili să vorbească şi să-i smulgă eternul şi sublimul secret ce îl ţinea ascuns în sânul ei, ― toate acestea puteau fi subiectul unei epopei ştiinţifice în genul poemului lui Iason în căutarea Lânei de aur.
Ceea ce întâlnise mai puţin în cercetările lui fabuloase fusese lâna, fusese aurul.
Dar Jacques Mérey nu-şi făcea deloc griji şi se obişnuise să considere drept o bogăţie a lui toate stelele de pe cer. Câteva voci indiscrete însă făcură să circule zvonul că era bogat, ba chiar foarte bogat.
Toate ideile extravagante ale francmasonilor, iluminiştilor, alchimiştilor, astrologilor, necromanţilor, magilor, fizionomiştilor, le cercetase, le sondase, le analizase şi din toate îşi făcuse pentru spiritul şi pentru profesiunea lui o religie căreia ar fi fost greu să-i dai un nume. Nu era nici evreu, nici creştin, nici mahomedan, nici schismatic, nici hughenot, nu era nici deist, nici animist ― era mai curând panteist, credea într-un fluid general, răspândit în tot universul, care lega oamenii între ei printr-o atmosferă vie, plină de înţelegere. Credea, sau mai degrabă nădăjduia că acest fluid creator şi conservator al fiinţelor putea fi îndrumat potrivit voinţei omului şi folosit prin intermediul ştiinţei.
Pe această bază îşi întemeiase un sistem medical a cărui îndrăzneală ar fi făcut să se revolte toate academiile şi toate grupările de savanţi, dar de vreme ce doctorul nostru îşi spusese trebuie să cred asta, sau trebuie să fac ăia ― puţin îi păsa de părerile oamenilor, de acordul său dezacordul lor, iubea ştiinţa pentru ştiinţă în sine, pentru partea bună ce rezulta din ea şi aplicarea ei în folosul omenirii.
Când vedea sau credea că vede atomii, fie cei simpli sau cei compuşi, cei infinit de mici şi cei infinit de mari, arahnidele şi universul! Mişcându-se în virtutea dreptului pe care îl numea magnetic ― oh! Atunci se simţea în al nouălea cer, tot corpul îi exulta de dragoste, de admiraţie şi recunoştinţă pentru grandoarea naturii şi aplauzele întregii lumi nu i s-ar îi părut în acel moment mai preţioase decât zgomotul abia perceptibil al aripei unei musculiţe în zbor.
Studiase ehiromancia după Moise şi Aristotel, Porta şi Lavater îl iniţiaseră în arta cunoaşterii oamenilor după fizionomie, dezvoltându-şi posibilităţile cerebrale, îi intuise pe Gall şi Spurzheim, întrecând astfel cea mai mare parte a descoperirilor moderne în fiziologie. Aspiraţiile lui ţineau de epoca tulbure în oare trăia şi care preced toate marile cataclisme sociale şi politice ― aspiraţiile lui tindeau, trebuie s-o spunem, chiar mai departe încă decât limitele artificiale ale ştiinţei.
Era un vis pentru care Prometeu a fost ţintuit în cuie de stânca lui şi înlănţuit cu lanţuri de diamant, ceea ce nu-i împiedicase pe toţi cabaliştii Evului Mediu, de. la Albert cel Mare ― din care biserica făcuse un sfânt ― până la Cornelius Agrippa ― din care biserica făcuse un demon ― să urmărească aceeaşi himeră îndrăzneaţă, acest vis era să facă, să creeze şi să dea viaţă unui om.
Să faci un om, cum spun alchimiştii, în afara lăcaşului lui natural ― extra vas naturale ― rămâne eternul miraj, ţelul de căpetenie urmărit din secol în secol de inspiraţi şi de nebuni.
Apoi, dacă s-ar ajunge la acest rezultat, arborele ştiinţei şi-ar confunda pentru totdeauna ramurile lui cu arborele vieţii, atunci savantul n-ar fi numai un om mare, el ar fi un supraom, atunci şarpele antic ar avea dreptul să ridice capul şi să spună urmaşilor lui Adam: "Ei, ce ziceţi! Vă înşelasem eu?"
Jacques Mérey, care asemenea lui Pic de la Mirandole, putea să vorbească despre toate lucrurile cunoscute şi încă despre multe altele, trecuse în revistă toate procedeele după care savanţii Evului Mediu încercaseră să creeze o fiinţă după chipul şi asemănarea lor, pe toate le găsise însă deplasate, de la cel care clocea plămădirea copilului într-un dovleac, până la altul care construise dintr-un aliaj un automat cu figură umană.
Cu toţii se înşelaseră, nici unul nu atinsese izvoarele vieţii.
În pofida atâtor încercări zadarnice, doctorul nu se lăsa înfrânt şi ca un hoţ sublim căuta mijloacele cu care să poată smulge focul sacru.
Această preocupare înăbuşise în el toate celelalte sentimente, inima îi rămăsese insensibilă, redusă doar la funcţia pur materială de mişcare, obligată să trimită sângele la extremităţi şi să îl primească înapoi.
Era o creatură a lui Dumnezeu, incapabil să iubească o fiinţă pe care să nu o fi creat el însuşi. Astfel, singur şi trist în mijlocul mulţimii, pe care nu o vedea sau peste care arunca priviri distrate, plătea scump ambiţia dorinţelor lui.
În ziua aceea Jacques Mérey era destul de mulţumit de modul cum se dizolvau în retortă anumite săruri cărora le studia cele mai potrivite calităţi curative ― când trei lovituri grăbite răsunară în uşa dinspre stradă.
 Cele trei lovituri întărâtară miorlăiturile furioase ale unei pisici negre despre care gurile rele ale oraşului, mai ales habotnicii, pretindeau că era spiritul intim al casei.
O servitoare bătrână, cunoscută în întregul Argenton sub numele de Martha cocoşată şi care se bucura de o oarecare nepopularitate pentru faptul că-l slujea pe doctor, urcă gâfâind scara exterioară de lemn şi dădu buzna în laborator, fără să bată la uşă, cum îi impusese categoric doctorul, pentru că nu-i plăcea deloc să fie întrerupt în timpul delicatelor lui experienţe.
— Ei, ce e cu dumneata, Martha? întrebă Jacques Mérey, pari foarte tulburată.
— Domnule, spuse femeia, au venit nişte oameni de la castel să vă ia cu ei degrabă.
— Martha, ştii foarte bine, îi răspunse doctorul încruntându-se, că am refuzat de atâtea ori să mă duc la castelul vostru, eu sunt medicul săracilor şi al neştiutorilor, să se adreseze vecinului meu, doctorului Reynald.
— Doctorii refuză să se ducă, domnule, spun că asta nu-i priveşte pe ei.
— Dar despre ce e vorba?
— Păi e vorba de un câine turbat care muşcă pe toată lumea, aşa fel, că cei mai curajoşi argaţi nu îndrăznesc să se apropie chiar înarmaţi cu o furcă şi ce em ai grozav e că seniorul de Chazelay e foarte speriat, pentru că prăpăditul ăla de câine s-a adăpostit chiar în curtea castelului.
	 Ţi-am mai spus, Martha, afacerile seniorului nu mă privesc.
— Da, dar oamenii sărmani pe care câinele i-a şi muşcat şi ceilalţi pe care o să-i mai muşte, astea vă privesc, mi se pare. Şi dacă n-o să fie îngrijiţi numaidecât, or să turbeze ca §i câinele care i-a muşcat.
— Bine, bine, Martha, spuse doctorul. Ai dreptate, am greşit. Mă duc.
Se sculă, îi dădu câteva indicaţii să supravegheze cu grijă retorta, îi porunci să lase focul în voia lui, adică să se stingă singur şi coborî la parter, unde într-adevăr îl aşteptau doi oameni de la castel, oare, foarte tulburaţi şi palizi, îi îndrugară o poveste sinistră despre ravagiile cauzate de animalul furios.
Doctorul îi ascultă şi le răspunse scurt:
— Să mergem!
Un cal înşeuat şi cu frâul pus îl aştepta. Cei doi oameni încălecară pe caii în spume care îi aduseseră şi împreună, în goană mare, luară drumul castelului.