Om denne boken

Teksten er basert på en utgave utgitt H. Aschehoug & Co. Forlag i 1900 i en autorisert oversettelse ved Elisabeth Brochmann. Originalens tittel er "Uncle Bernac: A Memory Of The Empire."

Kilden er et eksemplar skannet og lagt ut som PDF av Nasjonalbiblioteket, http://urn.nb.no/URN:NBN:no-nb_digibok_2011081120001.

Kan fritt distribueres, så lenge du ikke tar betalt for dette.

Korrektur og omforming til ebok utført av Lars Næsheim.

Denne utgaven lagt ut 5. oktober 2012 på www.mobileread.com.

Vennligst behold denne lille notisen.

Lars I. Næsheim

ARTHUR CONAN DOYLE

ONKEL BERNAC

FORTÆLLING FRA KEISERDØMMETS TID

FØRSTE KAPITEL.

Frankriges Kyst.

Jeg tror, at jeg allerede havde læst Onkels Brev hundrede Gange, og jeg er sikker paa, at jeg kunde det udenad. Alligevel drog jeg det frem, medens jeg sad paa Luggeren, og læste det atter igjennem, ligesaa opmærksomt som første Gang.

Brevet var skrevet med stiv, kantet Haand, som man kunde vente det af en Mand, der har begyndt Livet som Prokurator paa Landsbygden. Det var adresseret til Louis de Laval og anbefalet William Hargreaves, Vært i «Den grønne Mand, Ashford, Kent, til velvillig Besørgelse.» Værten fik mangt et Oxehoved ufortoldet fransk Brændevin fra den normanniske Kyst, og Brevet var kommet frem ved Hjælp af de samme Hænder.

Det lød saaledes:

«Min kjære Søstersøn Louis!

Da Deres Fader nu er død og De staar alene i Verden, er jeg viss paa, De ikke længer føler Trang til at fortsætte den Strid, der har fundet Sted mellem Deres og min Familie. I hine ulykkelige Tider sluttede Deres Fader sig til Kongen og jeg mig til Folket, og som De ved, endte dette med, at han maatte flygte af Landet, medens jeg blev Eier af Grosboisgodset. Det maa utvilsomt være haardt for Dem ikke at være i samme Stilling som Deres Forfædre, men jeg er sikker paa, at De heller vil se Godset i en Bernacs end i en fremmeds Hænder. Hos en Morbroder kan De ialfald gjøre Krav paa at møde Sympathi og Hensynsfuldhed.

Og her kommer jeg med et Raad. Jeg har altid været Republikaner, som De ved; men det er blevet mig klart, at det ikke nytter at kjæmpe mod Skjæbnen, og at Napoleons Magt er altfor stor til at kunne knækkes. Og da det er saa, har jeg forsøgt at tjene ham; for det er bedst at tude med de Ulve, man er iblandt. Jeg har seet mig istand til at gjøre ham saa mange Tjenester, at han er bleven mig høist bevaagen, saaledes at jeg til Gjengjæld kan bede ham om, hvad det skal være.

Som De formodentlig ved, opholder Napoleon sig for Tiden i Boulogne, et kort Stykke Vei fra Grosbois. Hvis De strax kan komme over, vil han sikkert glemme Deres Faders fiendtlige Holdning for Deres Onkels Tjenester. Vel er eders Navn endnu paa Proskriptionslisten, men min Indflydelse hos Keiseren skal nok ordne Sagen. Kom derfor til mig, kom strax, og kom med Tillid.

Deres Morbroder

C. Bernac.»

Saavidt Brevet selv. Men det var dets Udside, der mest forvirrede mig. Det var forseglet med rødt Vox paa to Steder, og min Onkel havde øiensynlig brugt Tommelfingeren som Signet. Man kunde se de smaa bølgeformede Striber efter en grov Hud indprentet i Voxet. Men over et af Seglene stod skrevet disse to Ord paa engelsk: «Kom ikke!» Det var nedrablet i Hast, og det var umuligt at se, enten det var gjort af en Mand eller Kvinde; men der stirrede det mig i Ansigtet som en uheldvarslende Efterskrift til Indbydelsen.

«Kom ikke!» Var det tilføiet af min ukjendte Onkel paa Grund af en Forandring i hans Planer? Dette var vistnok ikke sandsynligt; thi hvorfor havde han da i det hele taget afsendt Indbydelsen? Eller var det sat der af en eller anden, der gjerne vilde advare mig mod at tage imod det gjæstfrie Tilbud? Brevet var paa fransk. Advarselen paa engelsk. Kunde den været tilføiet i England? Men da Seglene var urørte, hvorledes kunde da nogen i England kjende til Brevets Indhold?

Medens jeg sad der, og det store Seil susede som en Konkylie over Hovedet paa mig, tænkte jeg paa alt, hvad jeg havde hørt om denne Onkel. Min Fader, der nedstammede fra en af Frankriges stolteste og ældste Familier, havde seet mere paa Godhed og Skjønhed end paa Rang, da han valgte sig en Hustru. Aldrig, ikke saa meget som en Time, havde hun givet ham Grund til at angre det; men denne hendes Broder, Prokuratoren, havde oftere fornærmet min Fader, hvad jeg kunde forstaa af hans slaviske Kryben, saalænge vore Velmagtsdage varede, og hans giftige Fiendskab, da Ulykken kom over os. Han havde hidset Bønderne paa os, indtil min Familie blev nødt til at rømme fra Landet. Derefter havde han hjulpet Robespierre under dennes værste Udskeielser og modtog som Belønning vor Eiendom, Slottet og Godset Grosbois.

Efter Robespierres Fald var det lykkedes ham at tilfredsstille Barras, og trods alle Omskiftelser forstod han alligevel at beholde sin Eiendom. Nu viste det sig af hans Brev, at Frankriges Keiser ogsaa havde antaget sig ham. Hvorledes Keiseren kunde begunstige en Mand med en saadan Fortid, og hvilke Tjenester min republikanske Onkel muligens kunde vise ham, var Ting, jeg ikke kunde danne mig nogen Forestilling om.

Og nu vil man uden Tvil spørge mig, hvorledes jeg kunde tage imod Indbydelse fra en saadan Mand, — en Mand, som min Fader altid havde stemplet som en Voldsmand og Forræder. Det er lettere at tale herom nu, end det var dengang; Sagen var, at vi, den nye Generation, fandt det meget kjedsommeligt og vanskeligt at fortsætte den foregaaendes bitre Strid. For de ældre Emigranter syntes Tidsuhret at have stanset i Aaret 1792; de blev for bestandig staaende stille med det Tidsrums Kjærlighed og Had uudslettelig præget i sine Sjæle. Det var indbrændt i dem under den forfærdelige Ildprøve, de havde gjennemgaaet.

Men vi, som havde voxet op paa fremmed Grund, forstod, at Verden havde bevæget sig fremover, og at nye Strømninger havde faaet Magt. Vi var tilbøielige til at glemme det forrige Slægtleds Feider. Frankrige stod ikke længer for os som en Morderbule, fuld af Sansculotter og Guillotinkurve. Det var snarere Krigens Gudinde, angreben af alle, erobrende alle, men endnu saa haardt betrængt, at hendes Kalden «til Vaaben» altid gjenlød i hendes landflygtige Sønners Øren. Det var mere denne Stemme end min Onkels Brev, der havde draget mig over Kanalen.

Allerede længe havde mit Hjerte været hos mit Fædreland, fra den Tid jeg blev lydhør for denne kaldende Røst. Saalænge Fader levede, havde jeg alligevel ikke vovet at sige det; thi for ham, der havde tjent under Condé og kjæmpet ved Quiberon, vilde det have været jævngodt med det sorteste Forræderi. Men efterat han var død, var der ingen Grund, hvorfor jeg ikke skulde vende tilbage til mit Fædreland, og mit Ønske blev saa meget stærkere, som Eugenie — den samme Eugenie, der nu i tredive Aar har været min Hustru, — nærede samme Ønske som jeg.

Hendes Forældre tilhørte en Linje af Familien de Choiseul, hvis Fordomme endog var stærkere end min Faders. Lidet drømte disse om, hvad der foregik i deres Børns Hjerter. Mangen Gang sad de og sørgede inde i Dagligstuen over en fransk Seier, medens vi hoppede af Fryd ved den ude i Haven.

I et Hjørne af det nøgne Murstenshus var der et lidet Vindu, som var aldeles dækket af Laurbærbuske; der pleiede vi at mødes om Kveldene, endnu kjærere for hinanden paa Grund af vor Forskjellighed fra alt, der omgav os. Jeg betroede hende mine ærgjerrige Planer, og hun styrkede dem med sin Begeistring. Og derfor var alt forberedt, da Tiden kom.

Men der var endnu en anden Grund foruden min Faders Død og Modtagelsen af Onkels Brev. Ashford var blevet mig for hedt som Opholdssted. Det maa siges om de engelske, at de var overordentlig gjæstfrie mod de franske Emigranter. Der var ikke en af os, som ikke bragte med sig tilbage et venligt Minde om Land og Folk.

Men i ethert Land findes der nogen hovmodige, brautende mennesker; selv vort stille, søvnige Ashford var plaget af slige. Der var en ung Godseier ved navn Farley, der havde vundet sig Ry i Byen som Slagsbroder og Ugagnsdyr. Han kunde ikke træffe nogen af os uden at komme med fornærmelige Ytringer, ikke alene mod den daværende franske Regjering, — det kunde været undskyldeligt for en engelsk Patriot — men mod Frankrige selv og alle Franskmænd.

En Kveld sad flere af os i Skjænkestuen «Den grønne Mand». Han var fuld baade af Vin og Ondskab og overhobede det franske Folk med Fornærmelser. Hvert Øieblik kastede han Sideblikke til mig for at se, hvorledes jeg tog det.

«Hei, Monsieur de Laval,» raabte han og lagde brutalt Haanden paa min Skulder. «Her har jeg en Skaal at foreslaa Dem. Den er for Nelsons Arm, der slog Franskmændene.»

Han stod og flirede hæslig for at se, om jeg vilde drikke Skaalen.

«Jo, jeg vil drikke Deres Skaal, min Herre,» sagde jeg, «hvis De til Gjengjæld vil drikke den, jeg udbringer.»

«Kom an da!» sagde han.

Derefter drak vi.

«Lad os nu faa høre Deres Skaal, Monsieur,» sagde han.

«Skjænk saa i Deres Glas,» sagde jeg.

«Nu er det fyldt.»

«Ja, saa er dette en Skaal for den Kanonkugle, som bortrev Armen!»

I samme Nu havde jeg et Glas Portvin silende ned over mit Ansigt, og inden en Time var Duellen ordnet. Jeg skjød ham gjennem Skuldren, og da jeg om Kvelden kom op til det lille Vindu, plukkede Eugenie nogle af Laurbærbladene og stak dem i Haaret paa mig.

Der blev ikke foretaget noget fra Øvrighedens Side i Anledning af Duellen; men den gjorde min Stilling lidt vanskelig i Byen, og dette vil — sammen med det andet — forklare, hvorfor jeg ikke betænkte mig paa at modtage min Onkels Indbydelse, tiltrods for den besynderlige Tilføielse, som stod paa Omslaget. Hvis han virkelig havde tilstrækkelig Indflydelse hos Keiseren til at faa vort Navn strøget fra Proskriptionslisten, saa var det sidste Stængsel, der udelukkede mig fra mit Fødeland, nedrevet.

Hele denne Tid maa man tænke sig mig siddende paa Luggernes Skanse, optagen med at gruble frem og tilbage over min Stilling og mine Planer. Mine Drømme blev afbrudte ved, at den engelske Skippers tunge Næve dumpede braat ned paa min Skulder.

«Nu er det Tid til at gaa i Baaden, Junker,» sagde han.

Jeg har ikke taget Aristokraternes Politik i Arv, men aldrig tabt deres Følelser for personlig Værdighed. Jeg unddrog mig derfor lempelig for hans uforskammede Greb og bemærkede, at vi endnu havde langt igjen til Kysten.

«Ja, gjør som De vil,» sagde han plumpt. «Jeg kommer ikke nærmere, saa De kan selv vælge, enten De vil gaa i Baaden eller svømme efter den.»

Jeg paaberaabte mig forgjæves, at jeg havde betalt, hvad han havde forlangt. Men jeg tilføiede ikke, at jeg havde skaffet mig disse Penge ved at lade mit Uhr, der i tre Slægtled havde tilhørt de Lavalerne, ligge tilbage i Dover, i en Guldsmeds Udsalg.

«Det var lidet nok ogsaa, det!» udbrød han barskt. «Ned med Seilet, Jim, og sæt Baaden ud! Nu kan De enten gaa ned i den. Junker, eller følge med tilbage igjen til Dover; men jeg fører ikke Skibet en Kabellængde nærmere Ambleteuse Rev, naar vi kan vente os slig en Sydveststorm som nu.»

«Naar saa er, skal jeg gaa i Baaden,» sagde jeg.

«Ja, det kan De bande paa!» svarede han og lo paa en saadan irriterende Maade, at jeg vendte mig halvt imod ham for at give ham en Tugtelse. Man er overordentlig hjælpeløs lige overfor slige Karle; en ordentlig Duel kan der selvfølgelig ikke være Tale om, og hvis man bruger Stokken paa dem, har de den stygge Vane at gjøre Gjengjæld. med næverne, hvilket giver dem Overtaget. Marquis'en af Chamfort fortalte mig, at paa den Tid, han først nedsatte sig i Sutton i Emigrationens Dage, — mistede han en Tand, fordi han irettesatte en umedgjørlig Bonde. Jeg gjorde derfor en Dyd af Nødvendighed; jeg trak paa Skuldrene og steg over Luggernes Skanse ned i Baaden. Min Bylt blev kastet ned efter mig — tænk Dem den eneste Arving efter alle de Laval'er reise med hele sin Bagage i en Bylt! — de to Matroser stak fra og roede mig med lange, seige Aaretag mod den lavtliggende Kyst.

Alt tydede paa, at natten vilde blive stormfuld; for den mørke Sky, som havde rullet sig op over den dalende Sol, var nu tagget og frynset i Udkanterne og spredte sig ud over mere end Tredjedelen af det syn lige Himmelrum. Dybt nede i Horizonten havde den delt sig, og Skarlagenglansen fra den dalende Sol brød igjennem Aabningen, saa det hele fik Udseendet af Ild, med en uhyre Røgsøile over sig. Et rødt, dansende Lysbelte laa tversover det brede, skifergraa Hav, og i dets Midte tumlede og vippede den lille sorte Baad.

De to Matroser vedblev uafladelig at skotte op mod Himlen og siden over sine Skuldre mod Land: hvert Øieblik var jeg ræd for, at de skulde vende tilbage til Luggeren, førend Stormen brød løs. Hvergang de efter endt Aaretag vendte Øinene op, fyldtes jeg af Ængstelse, og for at drage deres Opmærksomhed væk fra Uveiret, begyndte jeg at spørge dem ud om, hvad det var for Lys, vi saa blinke gjennem Tusmørket baade tilvenstre og tilhøire for os.

«Det er Boulogne i Nord og Etaples i Syd,» svarede en af Matroserne høflig.

Boulogne! Etaples! Hvor vakte ikke disse Navne Gjenlyd i mig! Det var til Boulognes Sommerbade, jeg havde reist i mine Guttedage. Kunde jeg ikke mindes mig selv som liden Gut, piltende ved Siden af min Fader, naar han spadserede op og ned paa Strandbredden, og min Forundring over, at enhver Fisker tog Hatten af, naar vi nærmede os.

Og saa Etaples! Derfra var det, at vi havde flygtet til England; Folk kom styrtende ned til Brohovedet, da vi seilede forbi. Jeg forenede min svage Stemme med min Faders, da han raabte op til dem. Et Stenkast havde nemlig knust min Moders Knæ, og vi var allesammen afsindige i vor Frygt og vort Had. Her laa nu disse min Barndoms Steder og blinkede til mig i Nord og Syd, og i Mørket midt imellem dem, ikke mere end høist halvanden Mil borte, laa mit eget Slot, mit eget Gods Grosbois, hvor Folk af mit Blod havde levet og død, længe før nogen af dem havde fulgt Hertug William over for at tage den stolte Ø hinsides Vandet. Hvor anspændte jeg ikke mine Øine gjennem Mørket, som om jeg kunde tænke mig, at det fjerne sorte Fangetaarn paa vort lille Udenverk allerede nu kunde være synligt.

«Ja, Herre,» sagde Matrosen, «dette er et fint Stykke ensom Kyst, og det er flere end en Storkar af Deres Slags, som jeg har hjulpet iland der.»

«Hvad holder De mig da for at være?» spurgte jeg.

«Naa, det kommer jo ikke mig ved, Herre,» svarede han. «Der findes Haandteringer, som det ikke er værd at snakke om engang.»

«De tænker muligvis, at jeg er en Landsforræder?»

«Naa ja, siden De selv siger det, Junker.»

«Jeg kan give Dem mit Æresord paa, at jeg er det ikke.»

«Saa er De vel en Fængselsrømling?»

«Nei, ikke det heller.»

Manden hvilede sig paa Aaren, og i Tusmørket kunde jeg se, at hans Ansigt var foroverbøiet og rynket i Mistanke.

«Hvis De er en af Boneys[1] Spioner —» udbrød han.

«Jeg! En Spion!»

Lyden af min Stemme var nok til at over bevise ham.

«Ja,» sagde han, «jeg ved for Pokker ikke, hvad De er. Men havde De været Spion, saa havde ikke jeg rørt en Finger for at sætte Dem iland, hvad saa Skipperen end havde sagt.»

«Læg Mærke til, at jeg ikke har et Ord at sige paa Boney,» sagde den anden Matros med et svært tykt, buldrende Mæle. «Han har været en sjelden god Ven mod den fattige Sjømand.»

Det overraskede mig at høre ham tale saaledes; for de giftige Følelser, man i England nærede mod den franske Keiser, overgik enhver Beskrivelse. Men han gav mig snart Nøglen til sin Politik.

«Hvis en stakkars Sjømand kan føre med sig lidt Kaffe og Sukker og tage tilbage med sig lidt Silke og Brændevin, saa har vi Boney at takke for det,» sagde han. «Kjøbmændene har havt sin Tid; nu er det de stakkars Sjøfolks Tur.»

Saa huskede jeg, at Buonaparte personlig var meget populær blandt Smuglerne. Og det vil man finde meget forklarligt, naar man erindrer, at han havde skaffet al Handel paa Kanalen over i deres Hænder. Matrosen holdt ved at ro med sin venstre Haand; med sin høire pegte han ret over de skifergraa, dansende Bølger.

«Der er Boney selv,» sagde han.

I, som lever i en roligere Tid, kan ikke fatte den gysende Fornemmelse, der jog igjennem mig ved disse enkle Ord. Det var blot ti Aar, siden vi første Gang hørte om denne Mand med det besynderlige italienske Navn—- tænk paa dette, blot ti Aar, den Tid som det tager for en Menig at blive Underofficer, eller som bringer en Kontorist en 1000 Francs i Lønstillæg. Han havde i et Øieblik sprunget frem af intet, op i alt muligt. Den ene Maaned spurgte Folk, hvem han var, den næste havde han som en Pest styrtet sig over Italien; Venedig og Genua visnede under denne sortsmuskede, tarvelig opfostrede Guts Greb. I Felten kuede han Soldaterne, og Statsmændene overlistede han i deres Raadskammer Med lynende Fart styrtede han mod Øst, og medens Folk endnu stod i Undren over den Maade, hvorpaa han havde omskabt Ægypten til et fransk Departement, var han tilbage igjen i Italien og slog Østerrig for anden Gang til Jorden.

Han reiste ligesaa hurtig som Rygtet om hans Kom me; og hvor han kom, var der nye Seire, nye Kombinationer, Brag af nedstyrtende Systemer og Udslettelse af ældgamle Grænselinjer. Holland, Savoyen, Schweiz blev blot navne paa Kartet. Frankrige aad sig ind i Europa i alle Retninger. Man havde gjort ham, denne skjægløse Artilleriofficer, til Keiser, og uden Anstrengelse knuste han hine Republikanere, over for hvem det ældste Kongedømme og stolteste Adelskab havde været hjælpeløse.

Deraf kom det, at vi, der saa, hvorledes han slog ned fra Sted til Sted som en Skjæbnens Fjærbold, og som altid hørte hans Navn nævnt i Forbindelse med en eller anden Triumf, en eller anden ny Seier — tilsidst var komne til at betragte ham som noget overmenneskeligt, noget uhyre, der overskyggede Frankrige og truede Europa. Hans kjæmpemæssige Tilværelse lagde dystert Mørke over Fastlandet. Hans Ry havde gjort saa dybe Indtryk i mit Sind, at da den engelske Matros saa bestemt pegte over det mørke Vand og udbrød: «Der er Boney!» — da saa jeg et Øieblik op i Forventning om at opdage en kjæmpemæssig Skikkelse, en Urskabning, mørk, voxende og truende, rage over Kanalens Vande.

Hvad der i Virkeligheden mødte mine Øine, var høist forskjelligt fra denne min barnagtige Forventning. Mod Nord var der en lang, lav Tange, hvis Navn nu er gaaet mig af Minde. I Kveldlyset havde den havt samme graalig grønne Farve som de øvrige Odder; men nu, eftersom Mørket faldt paa, gik den gradvis over til en mat Gløden, lig et Jern, der holder paa at afkjøles.

I hin vildsomme Nat frembragte denne dunkle Stribe et vagt, men uhyggeligt Indtryk, idet den snart viste sig, snart igjen forsvandt for os, eftersom Baaden hævede sig og sank. Den røde Linje, der kløvede Mørket, kunde gjerne have været et kjæmpemæssigt, halvsmedet Sværdblad, hvis Spids var rettet mod England.

«Hvad er dette da?» spurgte jeg.

«Just hvad jeg siger, Junker,» sagde han. «Det er en af Boneys Armeer, og der er ligesaa stor Rimelighed for, at han selv nu er der, som for at han ikke skulde være der. Dette er deres Leirbaal, og vi kan se omtrent et Dusin slige mellem Ostende og her. Han kunde vist være ondskabsfuld nok, han vesle Buonaparten, til at sætte over en vakker Dag, bare han kunde faa Lord Nelsons andet Øie til at blunde. Men der er ingen Udsigt for ham — indtil da, og det ved han godt.»

«Hvorledes kan Lord Nelson vide, hvad han foretager sig?» spurgte jeg.

Manden pegte ud i Mørket over mine Skuldre, og langt ude i Horizonten opdagede jeg tre smaa blinkende Lys.

«Vagthund,» sagde han med sit tykke Maal.

«Andromeda. Fire og firti Kanoner,» tilføiede den anden.

Siden har jeg ofte gjenkaldt mig i Mindet hin langstrakte glødende Linje paa Land og de tre smaa Lys paa Sjøen, der betød saa meget som et Møde mellem de to Medbeilere om Magten tillands og tilvands; de havde ført Krige gjennem Aarhundreder. Krige, der kanske endnu skal fortsættes i kommende Aarhundreder. Og dog, tiltrods for at jeg er fransk, ved jeg, at Striden er afgjort, for den føres mellem en barnløs Nation og en, som har et kraftigt ungt Afkom springende omkring sig.

Det blev mørkere og mørkere paa Land, og Skvulpet af Bølgerne mod Sandet lød for hvert Øieblik tydeligere i mine Øren. Jeg kunde allerede se det hurtig dansende Glimt af Brændingen foran mig.

Medens jeg stirrede ind i det voxende Tusmørke, skjød pludselig en lang sort Baad ud deraf, som en Ørret frem under en Sten, og kom lige hen imod os.

«En vagtbaad!» raabte en af Sjøfolkene.

«Bill! Vi er færdige Gut!» sagde den anden og begyndte at stuve noget ned i sine Sjøstøvler.

Men Baaden dreiede ud af vort Sigte, som en sky Hest, og var væk i den modsatte Retning, saa hurtig, som rasende Tag fra otte Aarer kunde drive den.

Sjømændene stirrede efter den og tørrede sine Pander.

«De lod til ikke at have stort bedre Samvittighed end vi,» sagde den ene. «Jeg troede, det var nogen af Krydserne.»

«Det lader til, at du ikke er den eneste, som fører fordægtigt Gods til Stranden ikveld,» bemærkede hans Kamerat.

«For Pokker, om jeg skjønner hvem dette var. Jeg stappede en Kardus med god Trinidads Tobak ned i Støvlen min, da jeg saa dem. Jeg har seet, hvorledes et fransk Fængsel ser ud indvendig. Hold inde, Bill; nu gaar vi mod Land.»

Et Minut senere løb vi med skrabende Lyd op paa en gruset Strandbred. Min Bylt blev kastet paa Land, en Matros skjøv Prammen ud igjen og sprang opi, medens hans Kamerat førte den tilbage paa dybt Vand. Gløden i Vest var allerede forsvundet, Stormskyerne dækkede halve Himmelen, og et tykt, sort Mørke tætnede over Havet. Da jeg vendte mig for at se efter Baaden der svandt, slog en skarp, vaad Blæst mig i Ansigtet, og Luften fyldtes af Vindens høie Piben og den dybe Torden fra Sjøen.

Paa denne barske tidlige Foraarsaften, i Aaret 1801, vendte altsaa jeg, Louis de Laval, en og tyve Aar gammel, efter tretten Aars Landflygtighed, tilbage til det Land, hvis Pryd og Støtte min Slægt havde været i Aarhundreder. Dette Land havde behandlet os slet; det havde gjengjældt vore Tjenester med Fornærmelser, Landsforvisning og Inddragning af vore Godser. Men alt dette var glemt, da jeg, den eneste de Laval i den nye Generation, faldt ned paa mine Knæ paa mit Fædrelands hellige Jordbund og med den stærke Lugt af Tang i min Næse pressede mine Læber mod det vaade, knasende Grus.

Fotnoter

1)

Boney, Øgenavn paa Buonaparte.

ANDET KAPITEL.

Strandmyren.

Naar et Menneske har naaet sin modne Alder, kan det tage sig en Hvil ved dette Holdepunkt og kaste Blikket bagover paa den lange Vei, som det har reist, paa Veiens Solskinsglimt og Skyggestrækningerne dernede i Dalen. Han kjender nu dens hvorfra og hvorhen, og de Bugtninger og Omdreininger, der var saa fulde af Løfter eller Trusler, da han nærmede sig dem, ligger nu udbredte og aabne for hans Blik. Alt sammen synes saa lige til, at han neppe kan huske, hvor mørk Veien engang forekom ham, eller hvor længe han engang stod tvilraadig ved Korsveiene.

Naar han saaledes forsøger at gjenkalde sig hver tilbagelagt Station, gjør han dette samtidig med, at han nu ved, hvorledes han kom fra dem, og kan ikke længere klargjøre — end ikke for sig selv — hvorledes det dengang maa have forekommet ham.

Og dog — tiltrods for den lange Strækning af Aar, og de mange Hændelser, der er faldt i min Lod siden da — er der intet Punkt i mit Liv, der staar saa klart for mig som denne stormfulde Aften. Endnu den Dag idag kan jeg ikke fornemme den salte, sunde Lugt af Sjøtang uden at føres tilbage til det vaade Grus paa den normanniske Kyst med den intense Følelse af Virkelighed, som alene Lugtesansen kan meddele.

Da jeg havde reist mig af min knælende Stilling, var det min første Omsorg at gjemme Pengepungen i den inderste Frakkelomme. Jeg havde taget den frem for at give Sjømanden, der satte mig iland, et Guldstykke, skjønt jeg ikke var i Tvil om, at han baade var rigere og havde mere sikre Udsigter end jeg. I Virkeligheden havde jeg først taget frem et Tokronestykke; men jeg kunde ikke faa mig til at tilbyde ham det, og saa endte det med, at jeg gav en Tiendedel af hele min Formue til en fremmed. De andre ni Sovereigns gjemte jeg omhyggelig, satte mig derefter paa en flad Klippe lige ovenfor Høivandemærket, gjenkaldte alt i min Erindring og overveiede endnu en Gang, hvad jeg skulde gjøre.

Jeg baade frøs og var sulten. Stormen slog mig i Ansigtet, og Sjøsprøitet sved i Øinene, — men jeg levede ialfald ikke længer paa Barmhjertighed af vort Lands Fiender, og denne Tanke fik Hjertet til at slaa hurtigere i mig. Men Slottet laa vel en halvanden Mil borte. At gaa did nu var det samme som at ankomme lurvet og veirbidt, i en upassende Tid, til en Onkel, som jeg aldrig havde seet. Min sensible Stolthed udmalede for mig et Billede af hans Tjeneres haanlige Ansigter. naar de fik Øie paa den tilsølede Vandringsmand, som paa den Maade kom snigende tilbage fra England til det Slot, der skulde have været hans. Nei, jeg maatte søge Ly for natten, og naar det saa faldt mig beleiligt, vilde jeg med det smukkest mulige Udseende fremstille mig for min Slægtning.

Men hvor skulde jeg saa finde et Tilflugtssted for Stormen?

Man vil uden Tvil spørge, hvorfor jeg ikke tog til Etaples eller Boulogne. Jeg svarer, at Grunden var den samme som den, der tvang mig til at landet al Hemmelighed paa den forbudne Kyst. Navnet de Laval stod fremdeles øverst paa de proskriberedes Lister; thi min Fader havde været en berømt og energisk Fører for et lidet, men indflydelsesrigt Parti, hvis Mænd for enhver Pris var blevne den gamle Tingenes Tilstand tro. Om jeg end selv var af en anden Tænkemaade, maa man ikke tro, at jeg foragtede dem, der havde ofret saa meget for sine Grundsætninger.

Der findes et underligt, helgenagtigt Drag i vor Natur, der stærkt tiltrækkes af det, som medfører de høieste Ofre. Jeg har undertiden tænkt, at hvis Omstændighederne havde været mindre byrdefulde, saa havde Bourbonerne kanske havt færre eller ialfald ikke saa ædle Tilhængere. De franske Adelsmænd har været mere trofaste mod disse end de engelske mod Stuarterne; thi Cromwell havde ikke noget luxuriøst Hof eller rige Embeder at holde op for dem.

Ord kan ikke udtrykke Selvfornegtelsen hos hine Mænd. Jeg har seet et Aftensbord under min Faders Tag, hvor vore Gjæster var to Fegtelærere, tre Sproglærere, en Kunstgartner og en Oversætter, hvilken sidste dækkede Frakken foran med Haanden for at skjule en Rift i Opslaget. Men disse otte Mænd var af Frankriges høieste Adel, som kunde have faaet, hvad de havde villet pege paa, hvis de bare havde villet glemme og underkaste sig den nye Tingenes Orden. Men den ringe og — hvad der var endnu tristere — uduelige Monark i Hartwell eiede fremdeles disse gamle Montmorency'ers, Rohan'ers og Choiseul'ers Troskabsed; de havde delt hans Slægts Storhed; de var ogsaa bestemte paa at forblive tro, efterat den var ruineret.

Den landflygtige Monarks mørke Gemakker var udstyrede med noget bedre end Gobelin Tapeter og Sévres-Porcellæn. Over det Gab, der adskiller mine ældre Dage fra deres, kan jeg endnu se disse daarlig klædte Mænd med det alvorlige Væsen, og jeg løfter min Hat for den ædleste Gruppe af Ædlinge, som vor Historie har at opvise.

At besøge en Kystby, førend jeg havde truffet min Onkel eller faaet vide, om min Tilbagevenden var sanktioneret, — vilde derfor simpelthen være at overlevere mig i Gendarmernes Hænder; disse var nemlig altid paa Udkig efter reisende fra England. I det hele taget forekom det mig, som om den bedste Kurs for mig var at vandre indover i det Haab at finde en eller anden tom Lade eller et Udhus, hvor jeg useet og uforstyrret kunde tilbringe Natten. Om Morgenen vilde jeg der efter overveie, paa hvilken Maade jeg helst skulde nærme mig Onkel Bernac.

Imidlertid var Vinden steget til stærk Storm, og paa Sjøsiden var det saa mørkt, at jeg blot her og der kunde fange det hvide Glimt af de dansende Bølgetoppe gjennem Mørket. Af Luggeren, som havde bragt mig fra Dover, kunde jeg ikke se mindste Spor. Saa vidt jeg kunde forstaa, bestod denne Landside af en Række lave Hauge; men da jeg skulde til at overskride dem, saa jeg, at jeg havde overvurderet deres Størrelse i Mørket, og at de blot var adspredte Sandbanker med Klynger af Tornekrat.

Jeg kavede mig over dem med Bylten slængt over Skulderen, — jeg strævede mig gjennem det løse Sand og snublede over Krybplanterne, men glemte baade mine vaade Klæder og mine valne Hænder, naar jeg gjenkaldte mig de Eventyr og mange Gjenvordigheder, som mine Forfædre havde gjennemgaaet. Det morede mig at tænke, at den Dag maaske turde komme, da mine Efterkommere vilde føle sig opmuntrede ved Erindringen om, hvad der var hændt mig; thi i de høiættede Slægter er Individet altid underordnet Familien.

Det forekom mig, som om jeg aldrig skulde blive færdig med disse Sandbanker; men da jeg tilsidst slap over, ønskede jeg hjertelig, at jeg var tilbage til dem igjen. For paa dette Sted trænger Sjøen gjennem enkelte Bugter ind bag om Strandbredden og efterlader ved Ebbetiden en stor, øde Strandmyr.

Dette maatte selv ved Dagsens Lys være et trist Sted; i en Nat som denne var det en høist uhyggelig Udørk.

I Begyndelsen fik den bløde Jordbund mig blot til at glide, medens jeg gik; men snart steg Mudderet op over Anklerne og halvveis op til Knæerne paa mig, saa hvert Skridt gav et tydeligt Slaps, naar jeg løftede Foden, og et dumpt Plask, naar jeg satte den ned igjen. Jeg skulde ønsket, at jeg kunde kommet ud af det, selv om jeg havde maattet vende tilbage gjennem Sandbankerne. Men da jeg forsøgte at finde en Udvei, viste det sig, at jeg ikke var istand til at orientere mig, og Luften opfyldtes i den Grad af Stormens Brøl at jeg syntes Sjøen var paa begge Sider af mig.

Jeg havde hørt, at man kunde beregne sin Gang ved hjælp af Stjernerne; men mit rolige engelske Liv havde ikke lært mig, hvorledes sligt skulde udføres, og selv om jeg havde vidst det, havde jeg neppe kunnet føre mig det til nytte; thi de faa Stjerner, der var synlige, tittede kun her og der ud af de jagende Stormskyers Rifter. Jeg gik derfor vaad og udmattet fremover, stolende paa Lykken; men jeg ravede blot dybere og dybere ind i denne skrækkelige Myr, indtil jeg tilsidst begyndte at tro, at min første Nat i Frankrige ogsaa vilde blive min sidste, og at de Laval'ernes Ætling var udseet til at omkomme af Kulde og Elendighed i Dybet af dette afskyelige Morads.

Jeg maatte have kjæmpet et godt Stykke fremover paa denne triste Maade, snart i grundere, snart i dybere Mudder, medens jeg aldrig fandt veien frem til fast Grund, — da jeg gjennem mulmet opdagede noget, som gjorde mit Hjerte endnu tungere end før. Det var en underlig Klump hvidt Smaakrat — en blomstrende Varietet af myruld — som pludselig viste sig foran mig i mørket. Nu havde jeg netop en Time før passeret en firkantet, hvidagtig Klump. Derved blev jeg styrket i den Mening, der allerede havde begyndt at dæmre i mig, at jeg vandrede i rund Ring For at blive sikker i min Sag satte jeg mig paa Hug og slog hurtig Ild med mit Fyrtøi: jo, der stod ganske rigtig mit gamle Fodspor meget tydelig aftrykt i det brune Mudder foran mig. Ved denne Bekræftelse af min værste Frygt løftede jeg fortvilet Øinene mod Himmelen, og der saa jeg noget, som for første Gang kunde skaffe mig en Løsning i al den Usikkerhed, der omgav mig.

Det var ikke andet end et Glimt af Maanen mellem to jagende Skyer. I og for sig selv vilde dette have været til liden Hjælp for mig, men paa den hvide Overflade var der stemplet et langt, tyndt V, som skjød hurtig over den som en Pileod. Det var en Flok Vildænder, og deres Flugt gik i samme Retning som den, mit Ansigt var vendt imod.

I Kent havde jeg lagt mærke til, hvorledes disse Skabninger altid kom længere ind i Landet, naar Uveir brød løs, saa jeg havde ingen Tvil om at deres Kurs angav Veien, der vilde føre mig bort fra Sjøen. Jeg arbeidede mig derfor videre frem og gav nøie Agt paa at tage lige lange Skridt med begge Ben. Tilsidst, efter en halv Time eller saa, blev min Udholdenhed lønnet med det velkomne Syn af et lidet gult Lys, der straalede ud gjennem mørket som fra en Hyttes vindu.

O, hvor det skar gjennem mine Øine og ned i mit Hjerte! Der laa den og varmede og blinkede, denne lille gyldne Prik, der forjættede Føde og Hvile, ja Livet selv for Vandringsmanden! Jeg ravede henimod den gjennem Bløden og Sølen saa hurtig, som mine udmattede Fødder kunde bære mig. Jeg var altfor frossen og elendig til at slaa vrag paa hvilketsomhelst Tilflugtssted, og jeg tvilede ikke om, at den Fisker eller Bonde, som boede paa sligt besynderligt Sted, nok vilde lade sig bevæge ved et af mine Guldstykker til at lukke sine Øine for, hvad der maatte forekomme ham mistænkeligt i mit Ydre eller min Tilsynekomst.

Eftersom jeg kom nærmere, blev jeg mere og mere forundret over, at nogen i det hele taget kunde bo der; thi Myren blev værre istedenfor bedre, og ved Maanens Glimt, som nu og da brud frem, kunde jeg se, at vandet laa i skinnende Pytter rundt omkring den lave, mørke Hytte, hvorfra Lyset brød frem.

Jeg kunde nu se, at det straalede ud gjennem et lidet firkantet Vindu. Medens jeg nærmede mig, blev Lyset pludselig formørket, og i den gule Ramme viste sig det runde, sorte Omrids af en Mands Ansigt, der kigede ud i Mulmet. Det viste sig endnu en Gang, førend jeg naaede Hytten, og der var noget i den stjaalne Maade, hvorpaa det kigede og forsvandt og kigede igjen, der fyldte mig med Forbauselse og med en vis ubestemt Ængstelse.

Denne Skildvagts Bevægelser var saa forsigtige, og Beliggenheden af hans Vagtstue saa eiendommelig, at jeg tiltrods for den Nød, jeg var i, bestemte mig til at se lidt mere af ham, førend jeg søgte Tilflugt under hans Tag. I Virkeligheden var det Ly, jeg muligens kunde gjøre mig Haab om, ikke videre rart; for da jeg sagte sneg mig nærmere, kunde jeg se, at Lyset inde fra brød ud paa forskjellige Steder, og at hele Hytten var i den mest brøstfældige Forfatning.

Jeg stansede et Øieblik og tænkte, at endog Strandmyren maaske var en tryggere Hvileplads for Natten end dette Hovedkvarter for en eller anden desperat Smugler; — jeg tænkte mig nemlig, at denne ensomme Bygning maatte være noget saadant. Dog, da Stormskyerne atter havde dækket for Maanen, og Bælmørket var saa ugjennemtrængelig sort, følte jeg, at jeg nok endnu kunde rekognoscere lidt uden Frygt for at blive opdaget.

Gaaende paa Taa nærmede jeg mig det lille Vindu og tittede ind.

Hvad jeg saa, beroligede mig overmaade meget. Et lidet Vedbaal knitrede paa en af disse gammeldagse Landsens Skorstene; ved Siden af det sad en slaaende smuk ung Mand og læste opmærksomt i en tyk liden Bog. Han havde et ovalt, olivenfarvet Ansigt med langt, sort Haar, der ikke var flettet i Pisk, — og der var noget af en Kunstner eller Digter i hele hans Udseende. Dette fine Ansigt og det varme, gule Skjær, som faldt paa det fra Baalet. var et meget opmuntrende Syn for en frysende og forsulten Vandringsmand. Jeg stod et Øieblik og stirrede paa ham og lagde Mærke til, hvorledes hans fulde og noget slappe Læber skalv uophørlig, som om han gjentog for sig selv, hvad han læste.

Jeg stod fremdeles og saa paa ham, da han lagde Bogen ned paa Bordet og nærmede sig vinduet. Da han fik et Glimt af mig i Mørket, vinkede han en Velkomsthilsen med Haanden.

Et Øieblik efter fløi Døren op; der stod hans tynde Skikkelse paa Tærskelen med Kjoleskjøderne flagrende i vinden.

«Kjære venner,» udbrød han og kigede ud, skyggende over Øinene med Haanden, «nu havde jeg opgivet eder. Jeg troede, at I aldrig havde kommet. Jeg har ventet her i to Timer.»

Som Svar stillede jeg mig frem for ham saaledes, at Lyset faldt paa mit Ansigt.

«Jeg er bange for, min Herre —,» sagde jeg.

Men jeg fik ikke Tid til at ende Sætningen. Han slog efter mig med begge Hænder som en arrig Kat, sprang tilbage ind i værelset og smeldte Døren igjen lige for Ansigtet paa mig.

Hurtigheden i hans Bevægelser, det ondskabsfulde i hans Gestus stod i saadan besynderlig Modsætning til hans Udseende, at jeg blev maalløs af Overraskelse. Men medens jeg stod der med den lukkede Dør foran mig, blev jeg Vidne til noget, der fyldte mig med endnu større Forbauselse.

Jeg har allerede sagt, at Hytten befandt sig paa yderste Trin af Forfald. Blandt de mange Sprækker og Huller, som Lyset sivede ud igjennem, var der en Revne langs hele Hængselssiden af Døren, som aabnede mig, der jeg stod, en Udsigt til den borteste Ende af Værelset, hvor Ilden brændte. Medens jeg stod og stirrede, saa jeg Manden komme frem foran Baalet, idet han famlede som rasende med begge Hænder ind paa Karmen; derefter forsvandt han med et Sprang oppe i Skorstenen, saaledes at jeg blot kunde se hans Sko og Halvdelen af hans Knæbuxer, der han stod paa Muren ved Siden af den.

I et Øieblik var han nede igjen og tilbage til Døren.

«Hvem er De?» raabte han med en Stemme, der forekom mig at skjælve af stærk Bevægelse.

«Jeg er en reisende og er faret vild.»

Der blev et Ophold, som om han grundede paa, hvorledes han skulde tage det.

«Her vil De finde lidet, som kan friste Dem til at blive.»

«Jeg er træt og ganske udmattet, min Herre, saa De sikkert ikke vil negte mig Husly. Jeg har gaaet flere Timer omkring i Strandmyren.»

«Mødte De nogen der?» spurgte han ivrig.

«Nei.»

«Gaa lidt tilside fra Døren. Dette er et øde Sted, og Tiderne er urolige. Man maa tage sine Forholdsregler.»

Jeg gik tilbage nogle Skridt, og nu aabnede han Døren saavidt, at hans hoved slap igjennem. Han sagde ingenting, men saa paa mig med meget prøvende Miner.

«Hvad er Deres navn?»

«Louis Laval,» sagde jeg, da jeg troede, det lød mindre farligt i denne plebejiske Form.

«Hvor skal De hen?»

«Jeg vilde gjerne finde et Husly.»

«Er De fra England?»

«Jeg er fra Kysten.»

Han rystede langsomt paa Hovedet for at vise mig, hvor lidet mine Svar havde tilfredsstillet ham.

«De kan Ikke komme ind her,» sagde han.

«Men, De vil da sikkert —»

«Nei, nei, det er umuligt.»

«Vis mig da ialfald, hvor jeg skal finde Veien ud af Strand myren.»

«Det er let nok. Hvis De gaar et Par hundrede Skridt i denne Retning, saa faar De se Lysene fra en Landsby. De er allerede næsten fri af Myren.»

Han gik et eller to Skridt bort fra Døren for at pege paa Veien for mig; derefter dreiede han sig om paa Hælen. Jeg havde allerede fjernet mig et Par Skridt fra ham og hans ugjæstfrie Hytte, da han pludselig raabte paa mig.

«Hør, Monsieur Laval,» sagde han med en ganske anden Klang i Stemmen. «Jeg kan virkelig ikke tillade Dem at gaa ifra mig i slig en Uveirsnat. Tø Dem op her ved Ilden og et Glas Brændevin, det vil gjøre Dem godt paa Veien.»

Man maa ikke tro, at jeg følte mig oplagt til at komme med Indvendinger.

«Jeg er Dem meget forbunden, min Herre.» sagde jeg.

Og jeg gik efter ham ind i Hytten.

TREDJE KAPITEL.

Den faldefærdige Rønne.

Det var herligt at se Baalet gløde og blinke og at undfly den fugtige Vind og den lammende Kulde. Men min Nysgjerrighed kredsede allerede saa stærkt omkring denne ensomme Mand og hans besynderlige Opholdssted, at jeg var næsten ligesaa optagen af dette som af Tanken paa mit personlige Velvære. Baade hans mærkværdige Udseende, den Kjendsgjerning, at han sad og ventede fremmede her i dette ynkelige Morads og paa en slig Tid, og endelig det uforklarlige Tilfælde med Skorstenen, altsammen eggede min Indbildningskraft. Det gik over min Forstand, hvorfor han det ene Øieblik strengt skulde paalægge mig at fortsætte min Reise og derefter, næsten i samme Aandedræt, indbyde mig paa det hjerteligste til at søge Ly i hans Hytte. Jeg var skarpt paa min Post for at faa en Forklaring over alle disse Punkter.

Det lykkedes mig dog at skjule mine Følelser Jeg paatog mig en Mine, passende for en Mand, der finder alt i sin Orden, og som er altfor optagen af sine egne personlige Fornødenheder til at have en Tanke tilovers for nogetsomhelst udenfor sig.

Da jeg traadte ind og kastede mit Blik paa Hyttens indvendige Sider, bestyrkedes jeg i det Indtryk, jeg allerede før havde faaet: at dette Hus ikke var bygget for at gjøre Tjeneste som Menneskebolig, og at denne Mand bare havde indfundet sig her til et Stævnemøde. Langvarig Fugtighed havde bragt Stykker af Kalken til at falde ned fra Væggene og havde dækket Stenene med Pletter og Rosetter af Sop. Det eneste, men store Rum var umøbleret, naar undtages et faldefærdigt Bord, tre Vedkasser, der kunde bruges som Sæder, og en stor Haug ugreiet Fiskegarn henne i en Krog. En fjerde Kasse var hugget i Splinter med en Haandøx, der stod lænet til Væggen, og gav saaledes Forklaring over, hvor Veden var hentet.

Men mine Øine droges især hen i mod Bordet; thi ved Siden af Lampen og Bogen stod en aabnet Kurv, hvorfra en Skinkeknoke, den ene Ende af et Hvedebrød og en sort Flaskehals stak frem.

Havde min Vært været mistænksom og kold under vort første Møde, saa prøvede han nu paa at gjøre sin ugjæstfrie Opførsel god igjen ved en overdreven Hjertelighed, som var mig endnu vanskeligere at forklare. Med mange deltagende Ord om min tilsølede og gjennemvaade Tilstand drog han en Kasse hen til Baalet, forat jeg kunde sidde, og skar et Stykke Brød og Skinke af til mig. Men jeg kunde alligevel ikke lade være at lægge Mærke til, at medens hans slappe Mund med den fremstaaende Underlæbe randt over med Smil, havde hans vakre sorte Øine det travlt med atter og atter at undersøge mig og min Paaklædning; atter og atter gjorde de sig Spørgsmaal om, hvad jeg vel kunde have der at bestille.

«Hvad mig selv angaar,» sagde han med en paatagen Mine af Oprigtighed, «saa forstaar De nok, at en Kjøbmand i denne Tid maa gjøre det bedste han kan, for at faa fat paa sine Varer. Og naar vor velsignede Keiser i sin Visdom finder det tjenligt at sætte en Stopper for al aabenlys Handel, bliver man nødt til at indfinde sig paa slige Pladse som denne for at komme i Berøring med Folk, som skaffer os Kaffeen og Tobakken hid. Jeg kan forsikre Dem, at i selve Tuilerierne er der ingen Vanskelighed for at faa hverken det ene eller det andet, og Keiseren drikker sine ti Kopper ægte Mokka om Dagen uden at gjøre Spørgsmaal, skjønt han maa vide, at den ikke er voxet indenfor Frankriges Grænser. Dette Vexternes Kongerige vedbliver fremdeles at være et af de faa, som Napoleon endnu ikke har erobret, og hvis en ikke havde enkelte forvovne og modige Handelsmænd, vilde det være vanskeligt at sige, hvor vi skulde skaffe det fornødne fra Men De, min Herre, er vist hverken sjøfarende eller Handelsmand?»

Jeg nøiede mig med at give et benegtende Svar, og jeg kunde se, at denne Tilbageholdenhed hidsede hans Nysgjerrighed endnu mere. Hvad hans egen Historie angaar, saa læste jeg i hans udtryksfulde Øine, at han løi hele Tiden, medens han snakkede. Da jeg betragtede ham i det fulde Skjær fra Lampen og Baalet, kunde jeg se, at han var endnu smukkere, end jeg først havde troet, men af en Art Skjønhed, som aldrig har faldt i min Smag. Hans Træk var saa fine, at de næsten var kvindelige, og saa regelmæssige, at de vilde have været fuldendte, hvis ikke den slappe Mund havde passet saa daarlig til det andet. Det var et begavet og alligevel et vegt Ansigt, fuldt af en Slags vag Begeistring og mat Daadskraft. Jeg følte, at jo mere af ham jeg lærte at kjende, desto mindre Grund vilde jeg sandsynligvis faa til at synes om ham eller frygte ham.

«De maa tilgive, hvis jeg var lidt kold i Begyndelsen,» sagde han. «Efterat Keiseren har slaaet sig ned ved Kysten, vrimler Stedet af Politispioner, saa at en Handelsmand maa varetage sine egne Interesser. De maa indrømme, at det var noksaa naturligt, at jeg var bange for Dem, da hverken Deres Dragt eller Udseende svarede til, hvad man kunde vente at træffe paa denne Tid og paa en slig Plads.»

Det laa mig paa Tungen at gjengjælde Bemærkningen, men jeg betvang mig.

«Jeg kan forsikre Dem, at jeg blot er en reisende, der er gaaet vild,» sagde jeg. «Men da jeg nu er forfrisket og udhvilet, vil jeg ikke længer misbruge Deres Gjæstfrihed.»

«Nei, nei, det er bedst De bliver, hvor De er; for inat bliver Uveiret mere og mere voldsomt,» svarede han.

Medens han talte, kom der et hvinende Stormkast ned gjennem Skorstenen; det var som om den gamle Rønne skulde ramle ned over Ørene paa os. Han gik hen til Vinduet og stirrede alvorlig ud gjennem det, akkurat saaledes som jeg havde seet ham gjøre, da jeg først nærmede mig Huset.

«Sagen er, Monsieur Laval,» sagde han og vendte Ansigtet imod mig med denne paatagne Mine af godt Kameratskab, «at De vilde gjøre mig en Tjeneste, hvis De ventede her en halvtimes Tid.»

«Hvorfor det?» spurgte jeg, vaklende mellem min Mistro og Nysgjerrighed.

«Jo, oprigtig talt, er jeg her for at vente paa nogle af disse Folk, som jeg har Forretninger med; men af en eller anden Aarsag er de ikke komne endnu, og jeg skulde have Lyst til at tage mig en Tur rundt Myren for muligens at finde dem, hvis de har gaaet sig vild. Paa den anden Side vilde det være overordentlig kjedeligt, hvis de skulde komme under mit Fravær og tro, jeg var reist. Jeg vilde derfor betragte det som en stor Tjeneste, om De vilde blive her en halv Times Tid eller saa, forat De kunde sige dem, hvorledes det havde sig, hvis jeg tilfeldigvis ikke skulde møde dem.»

Anmodningen hørtes rimelig nok, og alligevel fortalte det samme forblommede Blik mig, at det var Løgn. Men jeg kunde ikke indse, at der kunde komme noget galt ud af det for mig, om jeg opfyldte hans Ønske, og jeg kunde sikkert ikke have udfundet noget Arrangement, der vilde give mig en slig Leilighed til at tilfredsstille min Nysgjerrighed. Hvad fandtes i denne hvide Skorsten, og hvorfor havde han klatret didop, da han fik se mig? Mit Eventyr vilde virkelig forekomme mig uafsluttet, hvis jeg ikke fik Vished i dette Punkt, førend jeg fortsatte min Reise.

«Ja,» sagde han, snappede sin bredbremmede sorte Hat og løb hen til Døren; «jeg er sikker paa, at De ikke vil afslaa min Anmodning, og jeg kan ikke bie længer, ellers faar jeg aldrig afgjort denne Forretning.»

Han lukkede Døren hurtig igjen efter sig, og jeg hørte Lyden af hans Skridt ude i Solen, indtil de tabte sig i Stormens Hyl.

Saa stod det mig altsaa frit for at ransage denne hemmelighedsfulde Rønne, — hvis jeg ellers var istand til at rive Mysteriet ud af den. Jeg tog op den Bog, som laa paa Bordet. Det var Housseaus «Contrat Social», — et ypperligt verk, men neppe, hvad man kunde tro, at en Handelsmand vilde tage med sig, naar han ventede et Møde med Smuglere. Paa Titelbladet stod der skrevet: «Lucien Lesage», og under det med Kvindehaand «Lucien fra Sibylle». Min vakre Kjending hed altsaa Lesage.

Nu stod det bare tilbage for mig at opdage, hvad det var, han havde gjemt oppe i Skorstenen. Jeg lyttede skarpt; men da der ikke hørtes nogen anden Lyd udenfra end Stormens Hyl, saa steg jeg op paa Kanten af Ildstedet, saaledes som jeg havde seet ham gjøre, og sprang op ved Siden af Baalet.

Det var en meget bred gammeldags Skorsten, saa at jeg, naar jeg stod paa den ene Side, hverken blev plaget af Heden eller Røgen, og det klare Lys nedenfra viste mig strax, hvad jeg ledte efter. Deroppe i en Fordybning, der var frembragt ved, at en Mursten var faldt eller taget ud, laa en liden Pakke. Der kunde ikke være Spor af Tvil om, at det var denne, som Manden havde strævet saa rasende for at faa gjemt, strax han hørte Lyden af en, der nærmede sig. Jeg tog den ned og holdt den hen til Lyset.

Det var en liden gul Taske af blankt Tøi, ombunden med et hvidt Baand. Da jeg aabnede den, kom der en Del Breve tilsyne og et stort, sammenfoldet Papir. Adresserne udenpaa Brevene tog Pusten fra mig. Det første jeg saa, var til Borger Talleyrand, — hans nye napoleonske Titel: Prins af Benevent, var ikke nævnt. De andre var paa samme Maade adresserede til Borger Fouché, til Borger Soult, til Borger MacDonald, til Borger Berthier og saaledes hele Listen igjennem af berømte Navne paa Krigere og Diplomater, det nye Keiserdømmes Støtter.

Hvad i al Verden kunde denne foregivne Kaffespekulant have at skrive om til alle disse overordentlige Størrelser! Det sammenfoldede Papir vilde uden Tvil forklare mig det. Jeg lagde Brevene paa Hylden og aabnede det Papir, som havde ligget sammen med dem. Den første Sætning alene var nok til at overbevise mig om, at Strandmyren derude kanske vilde vise sig at være et langt sikrere Tilflugtssted end denne fordømte Hytte.

Følgende Ord mødte mine Øine:

«Franske Kamerater og Borgere! Hvad der idag er hændt, viser, at en Tyran, selv om han er omgiven af sine Tropper, ikke er istand til at undfly et forbitret Folks Hævn. En Tremands komite, der foreløbig handler paa Republikens Vegne, har tilkjendt Buonaparte den samme Skjæbne, som allerede har rammet Louis Capet. Ved at hævne Voldshandlingen fra 18de Brumaire — —.»

Saa langt var jeg kommet, da Hjertet med et fór op i Halsen paa mig, og Papiret faldt ned paa Gulvet. Et Jerngreb hadde pludselig omsluttet hver af mine Ankler, og i Lyset fra Baalet saa jeg to Hænder; hvor forskrækket jeg end var, kunde jeg ikke andet end lægge Mærke til deres usædvanlige Størrelse, og at de var dækkede af sort Haar.

«Haahaa, min Ven!» raabte en Tordenrøst. «Denne Gang ialfald er vi Dem for mandstærke!»

FJERDE KAPITEL.

Nattens Mænd.

Jeg fik ikke stor Tid til at tænke paa den usædvanlige og ydmygende Stilling, hvori jeg fandt mig; thi jeg blev løftet op ved Anklerne, som var jeg et Barn, og kastet voldsomt ned. Min Ryg slog mod Stengulvet med et Dump, der tog Veiret fra mig.

«Ikke dræb ham endnu, Toussac,» sagde en blød Stemme. «Lad os først komme paa det rene med, hvem han er.»

Jeg følte Trykket af en Tommelfinger paa min Hage og Fingre paa Struben; mit Hoved blev langsomt dreiet om, indtil Stramningen blev uudholdelig.

«En kvart Tomme klarer det, uden at der blir noget Mærke,» sagde Tordenrøsten, «De kan stole paa min gamle Kyndighed.»

«Gjør det ikke, Toussac, gjør det ikke,» sagde den samme blide Stemme, som havde talt først. «Jeg har seet, De har gjort det engang før, og det skrækkelige Knæk, jeg hørte, forfulgte mig i lang Tid. Tænke sig, at Livets hellige Flamme kan slukkes saa hastig ud af disse store grove Fingre!»

Min Hals var vreden saaledes, at jeg ikke kunde se nogen af disse Folk, som diskuterede min Skjæbne. Jeg kunde bare ligge og lytte.

«Sagen er, min kjære Charles, at denne Mand er i Besiddelse af vor betydningsfulde Hemmelighed, og at det gjælder vort Liv eller hans.» I den Stemme, der nu talte, gjenkjendte jeg den, som jeg havde fundet i Hytten. «Vi skylder os selv at tilintetgjøre den Magt, han har til at skade os. Lad ham faa reise sig, Toussac; der er ingen Mulighed for ham til at kunne flygte.»

Et uimodstaaeligt Tag i Nakken drog mig strax op i siddende Stilling, saa jeg først nu var istand til at se mig om, skjønt med blændede Øine, og at betragte de Mænd, i hvis Hænder jeg var faldt. At de havde været Mordere i Fortiden og havde morderiske Planer for Fremtiden, havde jeg allerede opfattet af alt, jeg havde hørt og seet. Jeg forstod ogsaa, at jeg midt i denne ensomme Myr var fuldstændig i deres Magt. Ikke desto mindre huskede jeg paa det Navn, jeg bar, og skjulte, saa vidt jeg kunde, den knugende Frygt, som lagde sig om Hjertet.

Der var tre Mænd i Værelset: min Kjending fra før og to nyankomne. Lesage stod ved Bordet med sin tykke brune Bog i Haanden og saa paa mig med et roligt Ansigt, men med hint humoristisk spørgende Blink i Øiet, som en Mester i Schakspil kan have, naar han har gjort sin Modstander mat.

Øverst paa Kassen ved Siden af ham sad en huløiet Mand paa femti Aar med et asketisk Ansigt, smale Læber og en skrumpen Hud, der hang slapt over de lange, fortørkede Sener under hans fremstaaende Hage. Han var klædt i snusbrune Klæder, og Læggene under Knæbuxerne stak løierlig af ved sin Tyndhed. Han rystede paa Hovedet ad mig med en Mine, hvori der laa en bedrøvet Visdom, og der var liden Trøst for mig at læse i hans kjærlighedsløse graa Øine.

Men det var den Mand, de havde kaldt Toussac, som skræmte mig mest. Han var en Kolos, mere bredskuldret end høi, uformelig paa Grund af de stærkt fremtrædende Muskler. Hans uhyre Ben var krumme som paa en stor Abe, og der var virkelig noget dyrisk over hans hele Ydre. Han havde Skjæg lige op til Øinene, og det var snarere en Klo end en Haand, der fremdeles holdt mig fast i Halskraven. Han var altfor dækket af Haar, til at man kunde se Udtrykket i hans Ansigt; men hans store sorte Øine saa med en uheldvarslende Spørgen fra mig hen paa de andre. Hvis de to var Dommer og Jury, da var det klart, hvem der skulde være Bøddelen.

«Hvor kom han fra? Hvorledes kom han til at vide om vort Skjulested?» spurgte den magre Mand

«I Mørket tog jeg ham først for at være eder,» svarede Lesage. «De vil indrømme, at det er en Nat, hvori man ikke kan vente at træffe mange Folk her i Strandmyren. Da jeg saa, jeg havde taget feil, lukkede jeg Døren og gjemte Papirerne. Jeg havde glemt, at han kanske kunde se mig gjøre dette gjennem Sprækken ved Hængslerne; men da jeg derefter gik ud for at vise ham Veien og saa blive ham kvit, fik jeg Øie paa Sprækken og tænkte mig strax, at han kunde seet, hvad jeg gjorde, og at dette maatte have vakt hans Nysgjerrighed i en saadan Grad, at han ganske sikkert vilde tænke paa det og tale om det. Jeg kaldte ham derfor tilbage til Hytten, forat jeg kunde faa Tid til at overtænke, hvad jeg bedst skulde foretage mig med ham.»

«Sapristi! Et Par Hug med Øxen og en Seng i den blødeste Krog af Myren kunde have greiet Sagerne strax,» sagde Manden ved min Side.

«Ganske vist, min gode Toussac; men det er ikke Skik at spille strax ud med Deres Trumf-Es. Lidt Delikatesse, lidt Finhed.»

«Lad os høre, hvad De derefter gjorde.»

«Mit første Maal var at faa vide, om denne Mand, Laval —»

«Hvad var det De sagde han heder?» udbrød den magre.

«Efter hvad han selv har sagt, heder han Laval. Mit første Maal var altsaa at udfinde, om han virkelig havde seet mig gjemme Papirerne eller ikke. Det var et vigtigt Spørgsmaal for os, og — som det har vist sig — endnu vigtigere for ham. Jeg lagde derfor min lille Plan. Jeg ventede, til jeg saa De kom, og lod ham derefter blive alene i Hytten. Gjennem Vinduet iagttog jeg ham og saa ham skynde sig hen til Gjemmestedet. Derefter traadte vi ind, og jeg bad Dem. Toussac, være saa snil at løfte ham ned, — og der ligger han.»

Lesage saa sig stolt omkring, som den, der ventede Bifald af sine Kamerater, og den magre klappede svagt i Hænderne.

«De har visselig overgaaet Dem selv, kjære Lesage,» sagde han. «Naar vor nye Republik ser sig om efter en Politichef, saa ved man, hvor han er at finde. Jeg tilstaar, at jeg, efterat jeg havde ført Toussac til dette Ly og havde fulgt Dem ind og opdaget en Herres Ben, som stak ud af Peisen,—- neppe kunde fatte Sammenhængen, skjønt jeg ikke tror, min Begribelse er af de langsomste. Men Toussac, han fattede Benene. Han er altid saa praktisk, den brave Toussac.»

«Nok med Prat,» brummede den lodne Skabning ved Siden af mig. «Det er fordi vi har pratet istedenfor at handle, at denne Buonaparte har en Krone paa sit Hoved eller et Hoved paa sine Skuldre. Lad os blive færdige med Karen og komme til selve Sagen.»

Lesages fine Træk fik mig til at se en mulig Beskytter i ham; men hans store, mørke Øine var saa kolde og haarde som Sten, da han saa tilbage paa mig.

«Toussac har Ret,» sagde han. «Vor egen Sikkerhed staar i Fare, hvis vi lader ham gaa med vor Hemmelighed.»

«Pokker tage vor egen Sikkerhed!» udbrød Toussac. «Hvad har det at gjøre med Sagen? Vore Planers Fremgang staar i Fare, — det har mere at betyde.»

«De to Ting gaar sammen,» svarede Lesage. «Der er ikke Tvil om, at § 13 i vort Forbunds Love nøiagtig bestemmer, hvad der skal gjøres i et sligt Tilfælde. Paragraf 13 overtager alt Ansvar.»

Mit Hjerte holdt paa at stivne, da denne Mand med Digteransigtet understøttede Vildmanden ved min Side. Men mit Haab vaktes igjen, da den magre, der hidtil havde sagt lidet, begyndte at vise Tegn paa Uro ved sine Fællers blodtørstige Forslag.

«Min kjære Lucien,» sagde han i en beroligende Tone; «vi Filosofer og Ræsonnører maa have Respekt for Menneskeliv. Vi har jo ofte været enige om, at havde det ikke været for Marats Overdrivelser —»

«Jeg har stor Respekt for Deres Meninger,» afbrød den anden ham. «De vil indrømme, at jeg altid har været en villig og lydig Discipel. Men jeg paastaar atter, at vor personlige Sikkerhed er truet, og at der, saavidt jeg kan se, ikke kan findes nogen Middelvei. Ingen kan have mere Afsky for Grusomhed end jeg; men De var jo sammen med mig, da Toussac fik Manden fra Bowstreet[1] til at forstumme, og det blev sikkerlig gjort med en slig Behændighed, at Operationen sandsynligvis var mere pinefuld for Tilskuerne end for Offeret. Han kunde ikke selv høre den skrækkelige Lyd, der fortalte hans egen Død. Naar De og jeg var standhaftige nok til at taale det; . og hvis jeg husker ret, var det hovedsagelig efter Deres Indskydelse, at det blev gjort, — saa gjør vi det sikkerlig ogsaa ved denne Leilighed, hvor det endnu mere gjælder Livet —»

«Nei, nei, Toussac, stop!» raabte den magre; hans Stemme hævede sig til et fuldstændigt Skrig, da Kjæmpens lodne Haand atter paany greb mig om Hagen. «Jeg bønfalder Dem om, Lucien, at De baade af praktiske og moralske Grunde ikke lader dette ske! Betænk, at hvis Udfaldet skulde blive ugunstigt for os, da vil dette afskjære os alt Haab om Barmhjertighed. Betænk ogsaa —»

Dette syntes for et Øieblik at gjøre Indtryk paa den unge Mand; hans olivenfarvede Hud blev noget graaere.

«Der kommer i hvert Tilfælde ikke til at være noget Haab for os, Charles. Vi har intet andet Valg end at adlyde §13 —»

«Nogen Frihed er tilladt os; vi danner jo selv den inderste Komite.»

«Men der tiltrænges Stemmeflerhed for at forandre en Paragraf, og vi har ingen Myndighed til at gjøre det,» svarede Lesage.

Hans slappe Læber skalv; men der var ingen Formildelse i hans Blik. Langsomt begyndte min Hage paany under Trykket af hine grusomme Fingre at dreie sig mod min Skulder, og jeg anbefalede min Sjæl til den hellige Jomfru og til St. Ignatius, som altid har været vor Families særlige Beskytter.

Men den Mand, der blev kaldt Charles, hadde allerede antaget sig mig. Han styrtede frem og begyndte at rive og slide i Toussacs Hænder med en Heftighed, som stak meget af mod hans tidligere filosofiske Ro.

«De skal ikke dræbe ham!» udbrød han vredt «Hvem er I, at I sætter eders viljer op imod min? Lad ham gaa, Toussac! Tag Tommelfingeren væk fra hans Hage! Jeg vil ikke det skal ske, hører De!»

Da han imidlertid læste i sine Kameraters ubevægelige Ansigter, at han ingen Vei vilde komme med at skjænde, begyndte han pludselig at anslaa de bønfaldende Strenge. «Hør nu,» sagde han, «jeg skal love eder en Ting. Hør her, Lucien! Lad mig forhøre ham! Hvis han er Politispion, skal han dø! Da skal De faa ham, Toussac. Men hvis han bare er en harmløs reisende, som ved et ulykkeligt Tilfælde har forvildet sig ind her, og som en taabelig Nysgjerrighed har forledet til at snuse op i vore Anliggender, saa skal I overlade ham til mig.»

Man har maaske lagt Mærke til, at jeg, lige fra først af under dette Optrin, ikke engang havde aabnet Munden eller sagt et Ord til mit Forsvar. Bagefter var jeg svært fornøiet med mig selv over dette, skjønt min Taushed snarere kom af Træthed end af Mod. At miste baade Liv og Selvagtelse var mere, end jeg kunde bære. Men ved denne Henvendelse fra min Advokat vendte jeg mine Øine bort fra det Uhyre, som holdt mig, til den anden, som fordømte mig. Den enes Voldsomhed gjorde mig ikke saa urolig som den andens selvinteresserede Holdning; thi en Mand er aldrig saa farlig, som naar han er bange, og af alle Dommere er den mest ubevægelig, som har Aarsag til at frygte en.

Mit Liv hang i det Svar, der nu vilde komme paa min Forkjæmpers Appel. Lesage fingrede paa sine Tænder og smilte overbærende ad sin Ledsagers Alvor.

«Paragraf 13, Paragraf 13,» gjentog han uafladelig med sin bløde, irriterende Stemme.

«Jeg tager alt Ansvar paa mig.»

«Jeg vil sige Dem noget, Mester,» sagde Toussac med sin Vildmandsrøst. «Der findes en anden Paragraf ved Siden af Paragraf 13, og det er den, som siger, at hvis nogen giver en Overtræder Ly, skal han selv behandles som skyldig i Forbrydelsen.»

Dette Angreb rystede ikke i mindste Maade min Kampfælles ubevægelige Holdning.

«De er en udmærket Handlingens Mand, Toussac,» sagde han rolig. «Men naar det gjælder om at vælge den rigtige Fremgangsmaade, maa De overlade det til klogere Hoveder end Deres.»

Hans overlegne, koldblodige Mine lod til at forknytte den rasende Skabning, som beholdt sit Tag i mig. I taus Mishag trak han paa Skuldrene.

«Hvad Dem angaar, Lucien,» fortsatte min Beskytter, «da er jeg forbauset over, at De, som aspirerer til en slig Stilling i min Familie, et eneste Øieblik kan modsætte Dem et af mine Ønsker. Hvis De har faaet Tag i Frihedens sande Grundsætninger, og hvis De har den Forret at være en af den lille Skare, som aldrig har tabt Haabet om Republiken, — hvem skylder De saa dette?»

«Jo, jo, Charles, jeg erkjender, hvad De der siger, svarede den unge Mand stærkt bevæget. Jeg er sikker paa, at jeg vilde være den sidste til at modsætte mig nogetsomhelst Ønske af Dem. Men i dette Tilfælde er jeg bange for, at Deres ømme Hjerte muligens leder Dem paa Vildspor. I hvert Fald kan De jo give ham saa mange Spørgsmaal, De behager: men det forekommer mig, at der kun kan være én Udgang paa Sagen.»

Det samme var ogsaa min Tanke; siden jeg var i Besiddelse af disse desperate Mænds Hemmelighed, hvad Haab kunde der saa være for mig om, at de nogensinde vilde give mig Lov til at forlade Rønnen i levende Live? Og alligevel, saa sødt er Livet, og Fristen—- om end aldrig saa kort—- dog saa kjær, at da den morderiske Haand slap min Hage, hørte jeg pludselig ligesom en Kiming af smaa Klokker, og Lampen flimrede op i en underlig fantastisk Taage.

Det varede kun et Øieblik; saa blev mit Sind atter klart, jeg sad og saa op i min Forhørers besynderlige magre Ansigt.

«Hvorfra kommer De?» spurgte han.

«Fra England.»

«Men er De ikke fransk?»

«Jo.»

«Naar kom De?»

«Iaften.»

«Paa hvilken Maade?»

«I en Lugger fra Dover.»

«Fyren snakker sandt,» brummede Toussac. «Ja, jeg vil sige det til hans Ros, at han snakker sandt. Vi saa Luggeren, og at en blev sat iland fra den. Det var netop i det samme, at den Baad, som bragte mig hid, stødte fra Land og skulde reise tilbage igjen.»

Jeg huskede ogsaa hin Baad; den var det første jeg saa ved Frankriges Kyst. Hvor lidet drømte jeg da om, hvad den vilde faa at betyde for mig!

Og nu begyndte min Advokat at gjøre mig Spørgsmaal, ubestemte, unyttige Spørgsmaal, paa en langsom, forhalende Maade, der fik Toussac til at brumme. Dette Krydsforhør forekom mig at være en unyttig Farce. Alligevel var der en vis Iver og Anspændthed hos ham, der forhørte mig, der gav mig Vished for, at han havde et eller andet endeligt Øiemed. Var det blot, fordi han gjerne vilde vinde Tid? Tid, — til hvad?

Og saa, med ét, — med den hastige Modtagelighed, som findes hos dem, hvis Nerver er anspændte ved en truende Fare, blev jeg overbevist om, ar han virkelig ventede paa noget, at han var febrilsk af Forventning. Jeg læste det i hans stramme Træk, i Hovedet, der var dreiet til Siden med Øret i den hule Haand, og fremfor alt i hans rastløse Øine. Han ventede paa en Afbrydelse, han talte, talte og talte for at vinde Tid til den. Jeg blev saa sikker paa det, som om han havde hvisket sin Hemmelighed i Øret paa mig, og nede i mit valne, følelsesløse Hjerte begyndte et lidet Kildevæld af Haab at boble og springe.

Men Toussac havde staaet og skjældt og smeldt over al denne Fegten med Ord. Nu afbrød han vor Samtale med en Ed.

«Jeg har nok af dette nu!» udbrød han. «Det er ikke for slige Barnestregers Skyld, at jeg har sat mit Hoved i Fare ved at komme hidover. Har vi ikke noget bedre at tale om end denne Karen? Tror De, jeg er kommen fra London for at høre paa Deres fine Fraser? Bliv færdig med det engang, og lad os komme til Sagen!»

«Javel,» sagde min Talsmand. «Her er et udmærket lidet Skab, der kan gjøre Tjeneste som et Fængsel saa godt som nogen vil ønske sig det. Lad os sætte ham ind der, og saa begynde med vore Anliggender.»

«Og lade ham høre alt, hvad vi siger,» sagde Lesage.

«Jeg ved ikke, hvad Pokker er kommet over Dem,» udbrød Toussac og kastede mistænksomme Blikke paa min Beskytter. «Jeg har aldrig seet, at De var saa nærtagendes af Dem før, og De holdt Dem sandelig ikke tilbage, dengang det gjaldt Manden fra Bowstreet. Denne Mand eier vor Hemmelighed; enten maa han dø, eller vi kommer til at se ham ved vor Domfældelse. Hvad Mening er der i at faa istand en Sammensværgelse og saa i sidste Øieblik slippe et Menneske løs, som vil ødelægge os alle? Lad os brække Halsen paa ham og dermed være færdige.»

De store lodne Hænder strakte sig igjen imod mig Men Lesage var pludselig sprunget op. Hans Ansigt blev meget blegt, der han stod og lyttede med Pegefingeren iveiret og Hovedet paa skakke. Den lange, tynde, fine Haand skalv som et Blad Stormen.

«Jeg hørte noget,» hviskede han.

«Jeg ogsaa,» sagde den ældre.

«Hvad var det?»

«Hysj! Hør!»

Et Minut eller vel saa det stod vi alle spændt lyttende, medens Vinden fremdeles hylede i Skorstenen eller ramlede med det brøstfældige Vindu.

«Det var ingenting,» sagde Lesage tilsidst med en nervøs Latter. «Stormen frembringer undertiden slige besynderlige Lyd.»

«Jeg hørte ingenting,» sagde Toussac.

«Hysj!» udbrød den anden. «Der er det igjen!»

En tydelig Gjøen, der voxede i Styrke, hævede sig høit over Stormens Ul, — et vildt, melodisk Glam, der begyndte i en dyb Tone og hurtig steg til et hvast, skjærende Hyl.

«En Hund!»

«En Blodhund!»

Lesage styrtede hen til Peisen, og jeg saa, hvorledes han kastede sine Papirer i Ilden og trampede dem ned.

Toussac greb Vedøxen, der stod op imod Væggen. Den magre slæbte en Dynge uordnet Fiskegarn frem fra Krogen og lukkede op en liden Trælem, der stængte for et lavt Kot.

«Ind her!» hviskede han. «Hurtig!»

Og idet jeg tumlede ind i mit Tilflugtssted, hørte jeg ham sige til de andre, at der kunde de være sikre paa mig, og at de kunde faa Tag i mig, naar de lystede.

Fotnoter

1)

Londons Politistation.

FEMTE KAPITEL.

Blodhunde.

Det Skab—- for det var ikke stort andet, — som jeg i Farten blev stukket ind i, var lavt og trangt. I Mørket kunde jeg føle, at der laa ophobet nogle eiendommelige, runde Vidjekurve; men jeg kunde umulig forstaa, hvad de skulde bruges til. Senere gik det op for mig, at det var Hummerteiner. Lyset faldt blot ind gjennem Sprækkerne i den gamle, sønderbrudte Dør; men disse var saa talrige og vide, at jeg kunde se ind i hele det Rum, som jeg netop havde forladt. Jeg følte mig vistnok syg og udmattet, Dødens Skygge formørkede fremdeles mine Sanser; men jeg var ikke desto mindre fængslet af det Optrin, der foregik foran mine Øine.

Min spinkle Ven, der havde bevaret den samme stramme, fattede Mine i sit afmagrede Ansigt, havde sat sig ned paa Kassen. Han sad og ruggede langsomt frem og tilbage med Hænderne foldede om det ene Knæ, og i Lampelyset lagde jeg Mærke til, at hans Kjævemuskler hele Tiden trak sig taktfast sammen som Gjællerne paa en Fisk.

Ved hans Side stod Lesage med Ansigtet badet i Sved; hans slappe Læber skalv af Angst. Af og til gjorde han et kraftigt Tilløb til at stramme op sine Træk, men efter hver Stramning sopte en ny Rædselsbølge den bort og fik ham atter til at ryste.

Hvad Toussac angaar, saa stod han opreist foran Baalet; en prægtig Skikkelse, med Øxen holdt nede ved Foden og Hovedet saa trodsig tilbagekastet, at hans store sorte Skjæg strittede lige ud. Han sagde ikke et Ord, men hver eneste Fiber i hans Krop var strammet sammen til Kamp.

Da nu Hundehylet lød høiere og klarere fra Myren udenfor, løb han frem og rev Døren op.

«Nei, nei, hold Hunden ude,» raabte Lesage aldeles fra sig selv at Angst.

«For et Fæ! Det er vor eneste Udvei at faa den dræbt.»

«Men den er i Kobbel.»

«Hvis den er i Kobbel, kan intet frelse os. Men jeg tror nu, at den er paa fri Fod, og da kan vi muligens endda undslippe.»

Lesage sneg sig op til Bordet og fæstede sine forfærdede Øine paa Dørens blaasorte Firkant. Den Mand, som havde beskyttet mig, sad fremdeles og ruggede med Overkroppen; der laa et eiendommeligt halvt Smil over hans Ansigt. Hans skindmagre Haand holdt paa at famle om Krusestrimlerne paa hans Skjorte; deraf gjættede jeg, at han havde skjult et Vaaben der.

Toussac stod mellem dem og den aabne Dør, og hvor meget jeg end afskyede og frygtede ham, kunde jeg ikke tage Øinene væk fra hans kjække Skikkelse. Jeg var saa optagen af det forunderlige Drama foran mig og den Skjæbne, der truede disse tre Mænd i Hytten, at al Tanke paa min egen Skjæbne fuldstændig var svunden fra mit Sind. Paa denne usle Skueplads opførtes et forfærdeligt, al Tanke opslugende Drama; og jeg, som krøb sammen i mit smudsige Aflukke, skulde være dets eneste Tilskuer.

Jeg kunde intet udrette, kun holde Pusten, vente og passe paa.

Pludselig blev jeg var, at alle tre kunde se noget, der var usynligt for mig. Jeg læste dette af deres spændte Miner og stirrende Øine. Toussae svang Øxen over Skuldrene og satte sig i Angrebsstilling. Lesage krøb sammen og dækkede sine Øine mod den aabne Dør. Den tredje hørte op med at svinge sine Edderkopben og sad nu som et brunt lidet Afgudsbillede paa Kanten af Bordet.

Nu hørtes en klaskende Lyd af vaade Hundelabber, en gul Stribe skjød ind gjennem Døraabningen, og Toussac slog til den paa samme Maade, som jeg har seet en engelsk Cricketspiller slaa til en Bold. Hans Sigte var godt, for han begrov Øxebladet i Bæstets Strube; men det kraftige Hug havde splintret Skaftet paa hans Vaaben, og Vegten af Hunden rev ham baglængs ned i Gulvet. Her rullede de rundt og rundt, den lodne Mand og den lodne Hund, rev og sled og brummede under et bestialsk Slagsmaal.

Toussac famlede efter Dyrets Strube, — jeg kunde ikke se, hvad han foretog sig, — indtil det pludselig udstødte et skarpt Smertens Hyl, og derefter hørtes en sønderrivende Lyd, som naar man river Lærred.

Manden stod ravende op med Hænderne dryppende af Blod, og den gulbrune Masse laa ubevægelig igjen paa Gulvet med sit blodrøde Saar.

«Hei!» raabte Toussac med Tordenrøst, «hei!» og styrtede ud af Rønnen.

Medens Toussac dræbte Hunden, havde Lesage krøbet sammen i en Krog, aldeles lammet af Angst; og da han nu løftede Ansigtet, var det saa vaadt, som om det havde været dyppet i et Fad med Vand.

«Ja, ja, Charles,» raabte han; «vi maa flygte. Hunden har løbet fra Politiet, og vi kan maaske endnu undslippe.»

Men den anden gik med det samme uforstyrrelige Ansigt — den eneste Bevægelse i det var de regelmæssige Ryk i Kjæverne — tvers over Gulvet og laasede rolig Døren paa Indsiden.

«Jeg tror, De gjør bedst i at forblive, hvor De er, Ven Lucien,» sagde han.

Lesage stirrede paa ham med Forbauselse, der gradvis gik over til Rædsel og malede sig i hans blege Træk.

«Men De forstaar jo ikke, Charles,» udbrød han.

«Aajo, det tror jeg nok, jeg gjør,» sagde den anden.

«Om et Par Minuter kan de være her. Hunden har slidt Lænken, forstaar De, og har ladet den være tilbage i Myren. Men de kommer sikkert hid; for der findes ingen anden Hytte end denne.»

«Naturligvis kommer de hid.»

«Javel, derfor maa vi flygte; i dette Mørke kan vi maaske endnu undslippe.»

«Nei, vi skal forblive, hvor vi er.»

«Men De er jo gal, Mand! Deres eget Liv kan De ofre, men ikke mit! Bliv De, hvis De har Lyst; jeg for min Del gaar.»

Han løb henimod Døren og kavede paa en klodset og hjælpeløs Maade med Hænderne; men den anden sprang foran ham med en saa bestemt og bydende Holdning, at den yngre ravede tilbage som rammet af et Slag.

«Dumrian!» sagde hans Kamerat, «De stakkars, ynkelige Fæ, der saaledes har ladet Dem narre!»

Lesage stod med aaben Mund, skjælvende Knær, oprakte Hænd er og udspilede Fingre, — det styggeste Billede paa Frygt, jeg nogensinde har seet.

«De, Charles, De!» stammede han og stønnede Ordene frem, et for et.

«Ja, det er mig,» sagde den anden med et uhyggeligt Smil.

«O, De har været Politispion hele Tiden! De, som var Sjælen i vort Samfund! De, som tog Del i vore hemmeligste Raadslagninger! De, som førte os fremover! Nei, Charles, det kan De ikke have Hjerte til; jeg synes, jeg hører dem komme, Charles, lad mig komme forbi; jeg beder, jeg bønfalder Dem om at lade mig slippe forbi.»

Granitansigtet ruggede langsomt frem og tilbage.

«Men hvorfor netop mig? Hvorfor ikke Toussac?»

«Hvis Hunden havde tynet Toussac, saa kunde jeg kanske havt eder begge. Men Borger Toussac er vel kraftig for slig en liden Kar som jeg. Nei, nei, min gode Lesage, De er udseet til at være min Seierstrofæ, og De maa underkaste Dem denne Kjendsgjerning.»

Lesage slog sig for Panden som for at overbevise sig om, at han ikke drømte.

«En Politispion,» gjentog han, «Charles en Politispion!»

«Ja, jeg tænkte mig, at det vilde komme som en Overraskelse for Dem.»

«Men De var jo den mest yderliggaaende Republikaner af os alle sammen. Ingen af os var fremskredne nok for Dem. Hvor ofte har vi ikke samlet os rundt Dem, Charles, for at lytte til Deres filosofiske Tanker. End Sibylle, da! Kom ikke og fortæl mig, at Sibylle ogsaa er en Politispion! Men De spøger, Charles! Sig, at det bare er Dere Spøg!»

Den andens barske Træk glattedes, og han kneb Øinene sammen af Fornøielse.

«Deres Forbauselse er meget smigrende,» sagde han. «Ja, jeg tilstaar, at jeg synes, jeg har spillet min Rolle noksaa godt. Det er ikke min Skyld, at disse Klodrianer lod Hunden slide sig løs. Men jeg skal ialfald faa Æren af ganske paa egen Haand at have fanget en yderst desperat og farlig Forræder.»

Ved denne Beskrivelse af sin Fange smilte han tørt.

«Keiseren ved, hvorledes han skal belønne sine Venner,» tilføiede han, «men ogsaa, hvorledes han skal straffe sine Fiender.»

Hele denne Tid havde han holdt Haanden inde paa Brystet, og nu trak han den saavidt ud, at man fik se Glimtet af en Pistolhane.

«Det er til ingen Nytte,» sagde han som Svar paa et Blik i den andens Øine; «De maa blive her i Hytten, levende eller død.»

Lesage holdt Hænderne for Ansigtet og begyndte hjælpeløst og høilydt at sukke og græde.

«Kjære, De var jo værre end nogen af os andre, Charles,» jamrede han. «Det var Dem, der sagde, at Toussac skulde dræbe Manden fra Bowstreet, og det var ogsaa Dem, som satte Ild paa Huset i Rue Basse de la Rampart. Og nu vender De Dem imod os!»

«Jeg gjorde dette, fordi jeg vilde være den eneste, som kunde aabenbare det altsammen i rette Øieblik.»

«Det var meget fint udtænkt, Charles; men hvad vil man tænke derom, naar jeg offentliggjør det hele under mit Forsvar for Retten? Hvorledes kan De forklare alt dette for Deres Keiser? Der er endnu Tid til at hindre mig i at fortælle alt, hvad jeg ved om Dem.»

«Ja sandelig tror jeg, De har Ret,» sagde den anden, trak sin Pistol ud og spændte den. «Det er muligt, at jeg virkelig har gaaet lidt udenfor mine Instruktioner i et eller to Punkter. Det gjør lidet til Sagen, enten jeg udleverer Dem levende, eller jeg udleverer Dem død, og jeg skulde i det hele taget tro, at det er bedst, De dør.»

Det havde været frygteligt at se Toussac vride Halsen om paa Hunden; men det havde ikke bragt mit Mod til at isne saaledes, som det nu gjorde. Min Foragt blandedes af Medlidenhed med denne unge Mand. Naturen havde gjort ham skikket til en tilbagetrukken Lærds eller drømmende Digters Liv. Men nu havde stærkere Viljer end hans egen draget ham ind i en Rolle, som intet Barn kunde være mindre skikket til at spille. Jeg tilgav ham Snaren, han havde fanget mig i, og den egenkjærlige Frygt, for hvis Skyld han havde villet opofre mig. Han havde kastet sig ned paa Gulvet og væltede sig omkring i krampagtig Rædsel, medens hans frygtelige lille Kamerat stod over ham med et kynisk Smil og Pistolen i Haanden. Han legte med denne hjælpeløse, gispende Rædhare som en Kat med Musen; men i hans ubevægelige Øine læste jeg, at det ingen Spøg var, og det forekom mig, at hans Fingre allerede spændte Hanen.

Jeg blev saa fuld af Rædsel over et saa koldblodigt Mord, at jeg slog op Døren til mit brøstfældige Skab og vilde just til at gaa i Forbøn for Offeret, da der lød en Summen af Stemmer og Vaabenklir udenfor.

Under et Stentorraab: «I Keiserens Navn!» blev Hyttens Dør med et eneste voldsomt Tag revet løs fra sine Hængsler.

Det blæste fremdeles stærkt, og gjennem Døraabningen kunde jeg se en tæt Skare Ryttere med skjæve Plumager, flagrende Kapper og Skuldre, der skinnede af Regn. Lyset fra Rønnen faldt fra Siden paa Hovederne af to smukke Heste og — foran disse — paa Husarernes svære Bjørneskindshuer med de røde Toupeer.

I Døraabningen stod en anden Husar, hvis høie Rang man kunde slutte sig til af den prægtige Dragt og distingverede Holdning. Han havde høie Knæstøvler; Uniformen var i lyseblaat og Sølv og klædte hans høie, slanke, ridderlige Figur paa det vidunderligste. Jeg kunde ikke andet end beundre den Maade, han førte sig paa; for han værdigede ikke engang at trække Sværdet, der skinnede ved hans Side, men stod i Døraabningen, saa rundt omkring sig i den blodsprængte Rønne og stirrede paa dens Indvaanere med et overmaade koldblodigt og agtpaagivende Udtryk. Det var et vakkert, blegt og fint formet Ansigt; hans store Moustache gik tvers over Messinghagereinmen paa hans Bjørneskindshue.

«Nu,» sagde han, «nu!»

Den ældre Mand havde puttet Pistolen ind i Brystlommen paa sin brune Frakke.

«Her er Lucien Lesage,» sagde han.

Husaren saa med Foragt ned paa den udstrakte Skikkelse paa Gulvet.

«En storartet Konspirator!» sagde han. «Staa op, din hylende Hund! Se her, Gérard, tag vare paa ham og før ham til Leiren.»

En yngre Officer med to Kavallerister i Hælene kom med klirrende Sporer ind i Hytten, og den ynkelige Skabning blev halvt bevidstløs ført ud i Mørket.

«Hvor er den anden — den Mand, der heder Toussac?»

«Han dræbte Hunden og flygtede. Lesage havde ogsaa sluppet undaf, hvis jeg ikke havde hindret det. Havde De kunnet holde Hunden i Lænken, skulde vi nu havt dem begge; men jeg tror, at De maa kunne lykønske mig til Fangsten ogsaa saaledes som den nu er, Oberst Lasalle.»

Medens han talte, rakte han Haanden ud; men den anden dreiede sig braat om paa Hælen.

«De hørte det vel, General Savary?» sagde han og saa ud af Døren.«Toussac er undvegen.»

En høi, mørk Mand viste sig indenfor den Lyscirkel, som Lampen kastede. Ophidselsen i hans sortsmuskede, vakre Ansigt viste den Virkning, som Efterretningen havde paa ham.

«Hvor er han henne da?»

«Han slap undaf for et Kvarter siden.»

«Men han er den farligste Mand af dem allesammen. Keiseren kommer til at blive rasende. Hvilken Retning flygtede han?»

«Det maa have været indover.»

«Men hvem er det?» spurgte General Savary og pegte paa mig. «Jeg forstod af Deres Angivelse, at her kun skulde findes to foruden Dem selv, Monsieur — —»

«Jeg saa helst, at ingen Navne blev nævnt,» sagde den anden kort.

«Ja, det forstaar jeg godt,» svarede General Savary med et haanligt Smil.

«Jeg vilde have fortalt Dem, at Hytten var Mødestedet, men det blev ikke bestemt førend i sidste Øieblik. Jeg gav Dem Midlerne ihænde til at fange Toussac, men De lod Hunden slippe løs. Jeg føler mig overbevist om, at De kommer til at staa til Ansvar hos Keiseren for den Maade, hvorpaa De har udført denne Forretning.»

«Det bliver vor Sag, min Herre,» sagde General Savary barskt. «Imidlertid har De endnu ikke sagt os, hvem denne Person er.»

Det forekom mig unyttigt at lægge Skjul paa, hvem jeg var, siden jeg havde et Brev i Lommen, der kunde afsløre det.

«Mit Navn er Louis de Laval,» sagde jeg stolt.

Jeg maa nok tilstaa, at jeg tror, vi havde overdrevet vor egen Betydning derover i England. Vi havde troet, at hele Frankrige undrede sig paa. om vi skulde vende tilbage, medens Frankrige under den hurtige Vexlen af Begivenheder i Virkeligheden næsten havde glemt, at vi var til.

Savary blev ikke det mindste imponeret af mit aristokratiske Navn, men rablede det ned i sin Lommebog.

«Monsieur de Laval har ikke nogetsomhelst at bestille med Sagen,» sagde Spionen. «Han plumpede herind ved et rent Tilfælde, og jeg vil være ansvarlig for, at han holdes i sikker Forvaring, i Tilfælde af, at man vilde have fat i ham.»

«Det vil sikkert blive Tilfældet,» sagde General Savary. «Kan De imidlertid personlig indestaa for ham og faa ham bragt til Leiren, naar det kræves, saa ser jeg ikke nogen Hindring for, at han kan forblive under Deres Forvaring. Jeg vil sende Bud til Dem, hvis jeg kræver ham udleveret.»

«Han skal være til Keiserens Tjeneste.»

«Er der nogen Papirer i Hytten?»

«De blev brændt.»

«Det var høist uheldigt.»

«Men jeg har Dubletter.»

«Fortræffeligt. Kom, Lasalle; ethvert Minut er kostbart, og her er ingenting at gjøre. Lad vore Folk sprede sig; vi kan muligens endnu indhente ham.»

De to høie Krigere gik klirrende ud af Rønnen uden at tage videre Notis af min Fælle; endnu engang hørte jeg de skarpe, barske Befalinger og Raslingen af Metal, idet Kavalleristerne svang sig i Sadlen. Et Øieblik senere var de atter forsvundne, og den dumpe Lyd af Hovslagene hørtes snart utydelige og døde hen.

Min lille snusbrune Kamerat gik hen til Rønnens Dør og kigede ud efter dem i Mørket. Derefter kom han tilbage og saa op og ned ad mig med det vanlige tørre, sardoniske Smil.

«Nu, unge Mand.» sagde han; «her har vi opført nogle smukke tableaux vivants til Deres Fornøielse, og De kan takke mig for den gode Plads i første Parquet.»

«Jeg er Dem overordentlig dybt forbunden, Sir,» svarede jeg og kjæmpede mellem Følelsen af Taknemmelighed og Modbydelighed. «Jeg ved næsten ikke, hvorledes jeg skal takke Dem.»

Han betragtede mig med et eiendommeligt Udtryk i sine ironiske Øine.

«De kommer til at faa Anledning til at takke mig senere,» sagde han. «Imidlertid, da De siger, at De er en fremmed paa vor Kyst, og da jeg har paataget mig at holde Dem i sikker Forvaring, kan De ikke gjøre noget bedre end at gaa med mig. Jeg vil føre Dem hen til et Sted, hvor De sove trygt.»

SJETTE KAPITEL.

Løngangen.

Ilden var allerede udbrændt, og min Kamerat slukkede Lampen; vi var derfor neppe komne ti Skridt derfra, før vi havde tabt afsyne den ildevarslende Hytte, hvori jeg havde modtaget en saa besynderlig Velkomsthilsen ved min Hjemkomst. Stormen havde lagt sig; men en fin Regn kom, kold og klam, drivende op fra Sjøen. Havde jeg været overladt til mig selv, vilde jeg have staaet ligesaa fast nu, som da jeg først gik iland. Men min Fører gik afsted med energiske, tillidsfulde Skridt; det var klart nok, at han fulgte Veimærker, der var usynlige for mig. Jeg for min Del var dyende vaad og høist elendig, med min stærkt medtagne Bylt under Armen. Mine Nerver var oprevne af det frygtelige, jeg havde oplevet. I Taushed traskede jeg ved Siden af min Ledsager og overveiede i mit stille Sind alt det, som havde hændt mig.

Ung som jeg var, havde jeg dog ofte hørt Politik drøftet mellem de ældre af mine Kjendinger i England, og Sagernes Stilling i Frankrige var mig fuldkommen kjendt. Jeg vidste meget vel, at Buonapartes nuværende Ophøielse paa Tronen havde forbitret den lille, men frygtelige Flok af Jakobinere og andre yderliggaaende Republikanere, der saa, at alle deres Anstrengelser for at udslette Kongedømmet kun havde ført til at omdanne det til Keiserdømme. Det var i Virkeligheden et ynkeligt Resultat af alt deres afsindige Stræv, at den otteliljede Krone kun blev forandret til en endnu høiere Krone med Kugle og Kors over.

Paa den anden Side var Bourbonernes Tilhængere, med hvem jeg havde til bragt min Ungdom, i lige saa høi Grad skuffede over den Maade, hvorpaa Massen af det franske Folk hilsede Overgangen fra Kaos til den nye ordnede Tilstand. Saa modstridende deres Grunde end var, enedes dog de mest vidtgaaende Aander af begge Partier i sit Had til Napoleon og i sin fanatiske Vilje til at blive ham kvit paa en hvilkensomhelst Maade. Heraf fulgte en Række Sammensværgelser, der for det meste havde sit Tilholdssted i England, — og en tilsvarende rigelig Benyttelse af Spioner og Angivere paa Fouchés og Savarys Side, hvem Ansvaret for Keiserdømmets Sikkerhed paahvilede.

Et underligt Tilfælde havde bragt mig iland paa den franske Kyst samtidig med en morderisk Konspirator og havde siden sat mig istand til at se de Vaaben, som Opdagelsespolitiet brugte til at overliste og tilintetgjøre ham og hans Kamerater.

Jeg saa tilbage paa hele Rækken af mine Eventyr, — Vandringen i Strandmyren, Indtrædelsen i Rønnen, Opdagelsen af Papirerne, hvorledes jeg blev tagen tilfange af de Sammensvorne, den lange, lange Spænding, medens jeg havde Toussacs frygtelige Tommeltot paa Struben, og tilslut det angribende Optrin, som jeg havde været Vidne til: Drabet af Hunden, Lesage's Fængsling, Soldaternes Ankomst, — sandelig, jeg kunde ikke undres over, at mine Nerver var udslidte, og at jeg Overraskede mig selv i smaa krampagtige Suk ligesom hos et Barn, der er skræmt.

Den Tanke, som nu først og fremst fyldte mit Sind, var: hvorledes forholde mig til den farlige Mand, der gaar ved min Side? Hans Opførsel og Væsen havde fyldt mig med Modbydelighed. Jeg havde seet det Dyb af List, hvormed han havde narret og forraadt sine Kamerater, og jeg havde i hans magre, smilende Ansigt læst hans Naturs kolde, overlagte Grusomhed, — dengang han stod med Pistolen i Haand foran den klynkende Rædhare, som han havde overlistet.

Alligevel kunde jeg ikke negte, at dengang jeg ved min egen taabelige Nysgjerrighed havde bragt mig selv i den mest fortvilede Situation, da var det ham, der havde stillet sig i Breschen mod den frygtelige Toussacs Raseri for at redde mig. Det var ogsaa klart nok, at han kunde have gjort sin Bedrift en dnu mere iøinefaldende ved at udlevere to Fanger til Soldaterne istedenfor en. Jeg var ingen Konspirator, det er sandt; men det vilde jeg havt vanskeligt for at bevise. Det forekom mig, at den lille brune Flintesten af en Mand havde opført sig besynderlig inkonsekvent, og da vi havde gaaet en halv Fjerdingvei sammen, spurgte jeg pludselig, hvad Meningen med det hele var.

Jeg hørte ham le tørt i Mulmet, som om han morede sig over det pludselige og ligefremme i mit Spørgsmaal.

«De er et høist fornøieligt Menneske, Hr. — — ja, hvad var det nu, De kaldte Dem?»

«De Laval.»

«Aa ja, ganske rigtig, Hr. de Laval. De er endnu en ung Mand, oprigtig og heftig. De faar Lyst til at vide, hvad der ligger gjemt oppe i en Peis, og saa hopper De op i den. De ønsker at vide Grunden til noget, og De buser strax ud med et Spørgsmaal. Jeg har været vant til at leve blandt Mennesker, som beholder sine Tanker for sig selv, derfor synes jeg, det er meget oplivende at være sammen med Dem.»

«Hvad end Grunden kan være til Deres Opførsel, saa er der ingen Tvil om, at De har frelst mit Liv,» sagde jeg. «Jeg er Dem meget forbunden for Deres kraftige Indskriden.»

Det er overmaade vanskeligt at finde Udtryk for Taknemmelighed ligeoverfor et Menneske, som opfylder en med Afsky. Jeg frygter for, at min stammende Tale ogsaa bidrog til at frembringe det Indtryk af Umiddelbarhed, som han havde beskyldt mig for.

«Jeg kan godt klare mig uden Deres Taksigelse,» sagde han koldt. «De har fuldstændig Ret, naar De tror, at jeg havde ladet Dem omkomme, dersom det havde tjent mit Formaal; og jeg har fremdeles Ret, naar jeg mener, at dersom De ikke havde følt Dem forpligtet mod mig, saa vilde De, ligesom nylig den udstafferede Dukke, Lasalle, ogsaa lade, som om De ikke saa min Haand, hvis jeg strakte den ud mod Dem. Napoleons Generaler finder det naturligvis høist ærefuldt at tjene under ham paa Slagmarken og vove sit Liv for hans Skyld. Men naar det gjælder at leve mellem Farer, som jeg har gjort, og færdes sammen med desperate Mennesker og vide, at det mindste Feilgreb er det samme som Døden, da er dette naturligvis altfor simpelt for en Herre med fine Hænder.»

«Kjære Dem,» fortsatte han med et lidenskabeligt, bittert Udbrud, «jeg har gjennemgaaet og taalt mere med Toussac og andre af hans Lige, end denne Lasalle har udrettet med alle de barnagtige Kavalleribedrifter, han har øvet. Og hvad Tjenester angaar, da har alle Marschallerne tilhobe ikke ydet Keiseren saa store Tjenester, som jeg har gjort. Men jeg tør formode, at det ikke staar saaledes for Dem, Hr., Hr. —»

«De Laval.»

«Ganske rigtigt. Det er besynderligt, hvorledes Navnet altid bliver borte for mig. Formodentlig har vel De samme Opfatning som Oberst Lasalle.»

«Det er en Sag, jeg ikke kan have nogen Mening om,» sagde jeg. «Jeg ved bare, jeg kan takke Deres Mægling for, at jeg beholdt Livet.»

Jeg ved ikke, hvad Svar han vilde have givet til mit undvigende. I samme Øieblik hørte vi nemlig to Pistolskud og Raab, der lød i Mørket langt borte fra os.

«De maa have faaet Sigte paa Toussac,» sagde min Fælle; «men jeg frygter for, at han er altfor stærk og altfor slu til at lade sig fange af dem. Hvad Indtryk han har gjort paa Dem, kan jeg jo ikke vide; men jeg forsikrer Dem, at De kan gaa lang Vei, før De træffer en farligere Mand.»

Jeg svarede, at jeg vilde gaa lang Vei for at undgaa Møde med hvemsomhelst, medmindre jeg havde Forsvarsvaaben hos mig, og min Ledsagers tørre Latter viste, at han var ganske enig med mig.

«Alligevel er han en absolut hæderlig Mand, hvilket ikke er meget almindeligt i vor Tid,» sagde han. «Da Revolutionen brød ud, var han en af dem, der omfattede den med sin jævne Naturs hele Styrke. Han troede, hvad Forfattere og Talere sagde, og han var overbevist om, at Frankrige efter lidt Forvirring og nogle faa nødvendige Henrettelser vilde blive et Himmerig paa Jorden, et Midtpunkt for Freden, Velværet og den broderlige Kjærlighed. Der fandtes mange Folk, der havde sat sig disse smukke Tanker i Hovedet; men paa denne Tid har allerede de fleste af disse Hoveder maattet rulle ned i Sagfliskurven.[1] Toussac var tro mod disse Ideer; men da han fik Krig istedenfor Fred. knusende Armod for Rigdom, og istedenfor Lighed Keiserdømmet, saa gjorde dette ham aldeles gal. Han blev en rasende Skabning, forstaar De, med den eneste Idé at vie sin svære Krop og sine Kjæmpekræfter til at udrydde dem, som havde forstyrret hans Idealer. Han ved ikke af at være ræd, er dertil udholdende og uforsonlig. Jeg tviler aldeles ikke om, at hans Vilje nu staar til at dræbe mig for den Rolle, jeg har spillet inat.»

Denne Bemærkning udtalte min Ledsager med saa rolig en Stemme, at det bragte mig til at forstaa, at der skulde mere Mod til at paatage sig hans frastødende Beskjæftigelse end som Lasalle at spille en smuk Krigers Rolle.

Han taug en Stund og fortsatte saa igjen, som om han talte med sig selv.

«Ja,» sagde han, «jeg var uheldig. Jeg skulde naturligvis have dræbt ham, medens han sloges med Hunden. Men havde jeg blot opnaaet at saare ham, vilde han have revet mig istykker som en udkogt Kylling. Derfor er det kanske bedst, som det er.»

Vi havde nu Strandmyren bag os, og jeg havde allerede en Stund følt den bløde, vaade Græsbund i Bakkeheldet; vor Vei havde hævet og sænket sig med de lave Strandbakkers Krumninger. Tiltrods for Mørket, gik min Ledsager afsted med største Sikkerhed, var aldrig et Øieblik i Tvil om Veien og vedligeholdt en hurtig Marschgang, hvilket sidste jeg i min gjennemblødte og valne Tilstand var taknemmelig for.

Jeg var saa ung, da jeg reiste hjemmefra, at det var tvilsomt, om jeg selv i Dagslyset havde kunnet finde Veien indover. Men nu da det var mørkt, og jeg halvt lammet af mine Oplevelser, kunde jeg ikke danne mig fjerneste Forestilling om, hvor vi var, eller hvor vi skulde hen. En vis Ligegladhed havde taget Magten fra mig, og jeg brydde mig lidet med, hvor jeg skulde hen, naar jeg blot kunde opnaa at faa det Husly og den Hvile, jeg saa høilig trængte.

Jeg ved ikke, hvor længe vi havde gaaet saaledes, jeg ved bare, at jeg døsede og vaagnede og døsede igjen, medens jeg mekanisk holdt Skridt med min Fælle. Tilsidst blev jeg vækket ved, at han ikke kunde komme længer. Regnet var ophørt, og endskjønt Maanen fremdeles var overskyet, var Himlen saavidt klarnet, at jeg kundt se et lidet Stykke frem i alle Retninger. En vældig hvid Fordybning aabnede sit Gab foran os. Jeg fandt ud, at det maatte være et forladt Kalkbrud hvor Klunger og Bregner groede tæt rundt Kanten.

Efterat min Ledsager havde kastet et stjaalent Blik rundt for at forvisse sig om, at ingen stod og iagttog os, banede han sig vei gjennem Krattet, til han naaede Kalkmuren. Langs med denne gik han et Stykke, klemte sig ind mellem Kalkvæggen og Klungren, indtil han naaede et Sted, hvor al videre Fremkomst syntes umulig.

«Kan De se, om der er et Lys bag os?» spurgte min Ledsager.

Jeg vendte mig og saa mig nøie omkring. Men det var umuligt at opdage noget.

«Det gjør ingenting,» sagde han. «De skal gaa først; saa kommer jeg efter.»

I det Øieblik, jeg vendte Ryggen til ham, havde han paa en eller anden Maade bøiet tilside eller plukket noget bort af den tætte Busk, der havde stængt Veien for os. Da jeg vendte mig derhen, var der en mørk, firkantet Aabning i den hvide Væg foran os.

«Den er trang ved Indgangen; men den bliver større længer ind,» sagde han.

Jeg betænkte mig et Øieblik. Hvorhen vilde denne besynderlige Mand føre mig? Boede han i en Hule, som et vildt Dyr? Eller var det en Fælde, han vilde lokke mig ind i? I dette Øieblik kom Maanen frem, og i dens Sølvglans saa denne tause, sorte Huleindgang ubeskrivelig trist og truende ud.

«De har gaaet vel langt til at vende nu, min gode Ven,» sagde min Ledsager. «Enten maa De stole fuldt ud paa mig, eller saa aldeles ikke.»

«Jeg staar til Deres Tjeneste.»

«Gaa saa ind, jeg skal komme efter.»

Jeg krøb ind i den trange Gang, der var saa lav, at jeg maatte krabbe paa Hænder og Fødder. Men idet jeg dreiede Hovedet, kunde jeg se den utydelig kantede Silhouet af min Ledsager, der fulgte efter mig.

Han stansede ved Indgangen; jeg hørte det rasle i Grene og knage i Kviste; saa blev pludselig det svage Lys stængt ude, og vi var tilbage i Bælmørke.

Jeg hørte hans Knær skrabe mod Grunden, medens han kravlede bag mig.

«Driv paa, til De kommer til et Trin, som bærer nedover,» sagde han «Der faar vi mere Plads, og der kan vi tænde Lys.»

Hvælvingen var saa lav, at jeg let kunde naa den med Ryggen, og mine Albuer berørte Sidevæggene. Men i hine Dage var jeg saa smidig og slank, at det ikke faldt mig vanskeligt at bane mig Vei. Da vi var komne hundrede eller maaske hundrede og femti Skridt fremover, kunde jeg føle med Hænderne, at der var en Sænkning foran mig. Den krøb jeg nedover, og følte strax ved den renere Luft, at jeg befandt mig i et større Rum af Hulen.

Jeg hørte Slaget af min Ledsagers Flintestaal, og den røde Glød i Tønderet gik pludselig over til en Voxstabels klare, gule Flamme. I Førstningen kunde jeg blot se hint barske, udmagrede Ansigt — saa ligt en grotesk Udskjæring i Valnøddetræ — med denne uophørlige, fiskelignende Bevægelse i hans Kjævemuskler. Lyset faldt fuldt paa Ansigtet, og det traadte sælsomt frem med en uklar Glorie i Mørket.

Nu hævede han Voxstabelen, og førte der langsomt rundt i Arms Længde, som for at oplyse Stedet, hvor vi var.

Jeg forstod, at vi var i en Løngang, der syntes at strække sig dybt under Jordens Overflade. Den var saa høi, at jeg med Lethed kunde staa opreist, og de gamle mosgroede Stene, som dannede Væggen, fortalte om dens høie Alder Paa det Sted, hvor vi stod, var Taget styrtet ned, og den oprindelige vei derved stængt; men en Gjennemskjæring var fra dette Punkt gjort gjennem Kalken og dannede den trange Kaninhule, hvorigjennem vi var komne. Denne Gjennemskjæring lod til at være ganske ny; for en Grushaug og noget Stenhuggerverktøi laa endnu i Gangen.

Min Fører gik med voxstabelen i Haanden ned igjennem Gangen, og jeg fulgte ham i Hælene, idet jeg maatte skridte over de store Stene, som var nedstyrtede fra vægge og Tag og nu dannede Hindringer.

«Naa,» sagde han og gav mig et surt Smil over Skulderen. «Har De nogensinde seet noget i England, der ligner dette?»

«Aldrig,» svarede jeg.

«Saadanne var de Udveie og Opfindelser, Folk greb til i fordums Dage under voldsomme Tider. Nu da disse Tider er vendt tilbage, er saadanne Foranstaltninger meget nyttige for Folk, som kjender til slige Steder.»

«Hvorhen fører denne da?» spurgte jeg.

«Til dette,» sagde han og stansede foran en gammel Trædør, lukket med stærke Jernkramper. Han famlede ved Kramperne, idet han passede paa at holde sig mellem mig og det, saa jeg ikke kunde se, hvad han foretog sig. Der hørtes et skarpt Knæk, og Døren dreiede sig langsomt om paa sine Hængsler. Indenfor var en steil Trappegang, hvis Trin var stærkt slidte af Alder og førte opad. Han fik mig til at gaa foran og lukkede Døren bag os. Ved det øverste af Trappen var der en anden Trædør, som han aabnede paa lignende Maade.

Jeg havde været forvirret nok, endog før vi kom ind i Kalkgruben; men nu, ved de Begivenheder, som fulgte, begyndte jeg at gnide mine Øine og spørge mig selv, om dette var den unge Louis de Laval, eller om det var en Drøm om Helteeventyr hos Pigault Lebrun. Disse massive, mosgroede Hvælvinger og de jernbeslagne Døre lignede virkelig den utydelige, skyggeagtige Baggrund af en Vision. Men den rindende Voxstabel, min gjennemblødte Bylt og alle de tilsmudsede Enkeltheder i min uordentlige Dragt forsikrede mig kun altfor tydelig om Begivenhedernes Virkelighed. Fremfor alt bragte min Ledsagers raske, forretningsmæssige Væsen og hans knappe Ytringer af og til endnu engang mine Fantasier tilbage til Jorden.

Han holdt nu Døren aaben for mig, og lukkede den, da jeg var kommen igjennem.

Vi befandt os nu i en lang, hvælvet Korridor med et flislagt Stengulv og en Lampe, der brændte mat i den borteste Krog. To jerngitrede vinduer viste os at vi atter var komne over Jordens Flade. Vi gik hen gjennem denne Korridor, derefter gjennem flere Gange og opover en liden Vindeltrappe Ved dens øverste Trin var der en ulaaset Dør, som førte ind til et lidet, men koseligt Sovekammer.

«Jeg antager, at dette vil tilfredsstille Deres Ønsker for inat,» sagde han.

Jeg begjærede intet bedre end at kunne kaste mig med vaade Klæder og alt ned paa det snehvide Tæppe; men i det Øieblik overvandt Nysgjerrigheden min Træthed.

«Jeg er Dem meget forbunden, min Herre,» sagde jeg. «Maaske De til Deres Godhed endnu vilde føie den Gunst at sige mig, hvem De er.»

«De er i mit Hjem, og det maa være tilstrækkeligt for Dem at vide inat. Imorgen skal vi drøfte Sagen videre.»

Han ringede paa en liden Klokke; med rystende Hoved kom en mager Landsens Tjener for at modtage hans Befalinger.

«Deres Herskerinde har formodentlig lagt sig?»

«Ja, Herre; for vel to Timer siden.»

«Det er godt. Jeg skal selv faa Lov til at vække Dem imorgen,» henvendte han sig til mig.

Han lukkede min Dør, og Gjenlyden af hans Skridt var neppe hendøet, førend jeg var hensunken i en saa dyb og drømmefri Søvn, som alene Ungdom og Udmattelse kan give.

Fotnoter

1)

der stod under Guillotinen.

SYVENDE KAPITEL.

Eieren af Grosbois.

Min Vært var Mand for sit Ord. Da jeg næste Morgen vaktes af en let Støi i mit Værelse, saa jeg ham staa ved Siden af Sengen. Hans Træk var saa rolige og hans Paaklædning saa sirlig, at det var vanskeligt at tænke sig ham i Forbindelse med Gaarsdagens rystende Scener og med den frastødende Rolle, han havde spillet i dem.

I Morgenens klare Solskin saa han snarere ud som en pedantisk Skolemester, og dette Indtryk forøgedes ved det bydende og alligevel velvillige Smil, hvormed han betragtede mig. Tiltrods for dette Smil, blev jeg mig endnu stærkere bevidst, at jeg gyste tilbage for ham af hele min Sjæl, og at jeg ikke kom til at føle mig vel, førend jeg havde brudt dette saa ufrivillig sluttede Kameratskab.

Over den ene Arm havde han en hel Del Klædningsstykker, som han kastede ned paa en Stol ved Enden af Sengen.

«Af det lille, De fortalte mig igaaraftes,» sagde han, «har jeg sluttet, at Deres Garderobe for nærværende er noget ufuldstændig. Jeg er vistnok bange for, at De maaler adskillige Tommer mere end nogen i min Husstand, men her har jeg bragt med mig enkelte Sager, hvorimellem De maaske kan finde noget, som De kan bruge. Her er ogsaa Barberkniv, Sæbe og Pudder. Om en halv Time vil jeg faa Lov til at komme igjen, da De til den Tid utvilsomt vil være færdig med Deres Toilette.»

Jeg syntes, at mine egne Klæder — naar de blot blev lidt børstet — var lige saa gode som før; men alligevel benyttede jeg mig af hans Til bud for saa vidt, at jeg laante en ren Skjorte med Kniplings Kalvekryds og et sort Silkehalstørklæde. Jeg var færdig med Paaklædningen og stod og saa ud af Vinduet, der vendte ud mod en nøgen Mur, da min Vært kom tilbage.

Han betragtede mig fra øverst til nederst med et undersøgende Blik og lod til at være fornøiet med hvad han saa.

«Det er godt! Det er virkelig meget godt!» sagde han og nikkede med en Kjendermine. «I denne Tid er det mere moderne, at ens Dragt har et let Præg af tungt Arbeide og Reiser end Les Incroyables[1] Lapserier. Vil De nu være af den Godhed at følge mig, min Herre!»

Jeg blev forbauset over hans Omsorg for min Dragt; men dette blev nu snart glemt over den Rystelse, der ventede mig. For da vi gik ned igjennem Gangen og ind i en stor Hal, der forekom mig besynderlig kjendt, stod et Portræt i Legemsstørrelse af min Fader lige foran mig.

Jeg stod og stirrede og snappede i min Forbauselse efter Pusten. Da jeg vendte mig, var der et humoristisk Glimt i min Fælles kolde, graa Øine, der var fæstede paa mig.

«Det ser ud, som om De er forbauset, Monsieur de Laval,» sagde han.

«For Guds Skyld, driv ikke Spøgen længer med mig,» sagde jeg. «Hvem er De, og hvad er dette for et Sted, som De har bragt mig til?»

Som Svar kom han med et af sine tørre, korte Latterudbrud; han lagde sin skindmagre, brune Haand paa mit Haandled og førte mig ind i en meget stor Salon. I Midten stod et smagfuldt dækket Bord, og i den lave Lænestol ved Siden af sad en ung Dame med en Bog i Haanden. Hun reiste sig, da vi traadte ind, og jeg lagde Mærke til, at hun var høi og slank, mørk, med udprægede Træk og overordentlig straalende, brune Øine.

Endog ved første Blik slog det mig, at den Mine, hvormed hun betragtede mig, ikke havde nogetsomhelst af venskabeligt ved sig.

«Sibylle,» sagde min Vært, og hans Ord tog Pusten fra mig, «her er din Fætter fra England, Louis de Laval. Her, kjære Nevø, er min eneste Datter, Sibylle Bernac.»

«Saa De —?»

«Jeg er Deres Morbroder, Charles Bernac.»

«Er De min Onkel Bernac?» fremstammede jeg og stirrede paa ham som en Idiot. «Men hvorfor fortalte De mig ikke det?» udbrød jeg.

«Jeg havde ikke noget imod at nytte Anledningen til i Ro at studere, hvad den engelske Opdragelse havde udrettet med min Nevø. Det havde vistnok ogsaa været vanskeligere for mig at støtte Dem som Ven, hvis mine Kamerater havde havt nogensomhelst Aarsag til at tro, at jeg var personlig interesseret for Dem. Men nu vil jeg tillade mig at ønske Dem hjertelig velkommen til Frankrige og at udtrykke min Beklagelse over, at De fik en saa ublid Modtagelse. Jeg føler mig forvisset om, at Sibylle vil hjælpe mig med at gjøre det godt igjen.»

Han smilte listig hen til sin Datter, der vedblev at betragte mig med et forstemt Udtryk.

Jeg saa mig omkring, og lidt efter hvert vendte det store Værelse — med sine Vaabenprydelser og Dyrehoveder paa Væggen — utydelig tilbage til min Erindring. Udsigten fra det store Karnapvindu med Egegrupperne i den terrasseformede Park og Havet nedenfor den igjen i det fjerne havde jeg ogsaa sikkert seet før.

Det var altsaa sandt, og jeg befandt mig i vort eget Slot Grosbois, og dette forfærdelige Menneske i den snusbrune Dragt, denne uhyggelige Rænkesmed med Dødningeansigtet var den Mand, som jeg saa ofte havde hørt min stakkars Fader forbande. Den Mand, som havde drevet ham ud af hans egen Eiendom og selv sat sig paa hans Plads.

Men alligevel kunde jeg ikke glemme, at det var det samme Menneske, der Aftenen forud havde frelst mit Liv med nogen Fare for sit eget, og min Sjæl splittedes mellem en Følelse af Taknemmelighed og Modbydelighed.

Vi havde sat os rundt Bordet, og medens vi spiste, vedblev denne min nyfundne Onkel at for klare alle de Punkter, som det havde været mig umuligt at forstaa.

«Jeg fik en Mistanke om, hvem De var, i samme Nu jeg fik Øie paa Dem,» sagde han. «Jeg er gammel nok til at huske Deres Fader som ung Adelsmand, og De er hans udtrykte Billede, — skjønt jeg uden at smigre tør sige, at der, hvor der er Forskjel, er den i Deres Favør. Og alligevel havde han Ord for at være en af de vakreste Mænd mellem Rouen og Havet. De maa have i Erindring, at jeg ventede Dem, og at der ikke er saa mange unge Aristokrater paa Deres Alder, der vandrer omkring langs Kysten. Jeg blev forbauset, da De ikke kjendte Dem igjen, hvor De var inat. Havde De aldrig hørt om Løngangen i Grosbois?»

Det begyndte dunkelt at gaa op for mig, at jeg i min Barndom havde hørt noget om denne underjordiske Gang, men at Taget havde faldt ind og gjort den ubrugelig.

«Netop,» sagde min Onkel. «Da Slottet gik over i mine Hænder, var det en af de første Ting, jeg foretog mig, at grave en ny Aabning for Enden af den. I disse urolige Tider forudsaa jeg nemlig, at den kunde blive nyttig for mig. Ja, havde den været istand, kunde det endog maaske have gjort Deres Faders og Moders Flugt til en langt lettere Sag.»

Hans Ord gjenkaldte alt, hvad jeg havde hørt, og alt, hvad jeg kunde erindre om hine skrækkelige Dage, — da vi, Stedets Herrer, blev jaget, som om vi havde været Ulve, og hvorledes den hujende Pøbelsværm endog havde flokket sig sammen paa Bryggekanten for at knytte Næverne og kaste Sten paa os. Jeg huskede ogsaa, at det var dette samme Menneske, der nu talte med mig, som i hine Dage havde kastet Olje paa Ilden, og som havde grundet sit Held paa vor Ødelæggelse.

Da jeg saa hen paa ham, opdagede jeg, at hans skarpe graa Øine fixerede mig, og jeg kunde se, at han læste, hvad der foregik i min Sjæl.

«Vi maa lade det forbigangne være forbigangent,» sagde han. «Hin Tid tilhørte forrige Generations Stridigheder; Sibylle og du repræsenterer en ny.»

Min Kusine havde ikke sagt et Ord eller taget ringeste Notis af min Nærværelse; men ved denne Forbindelse af vore Navne betragtede hun mig med det samme fiendtlige Udtryk, som jeg allerede før havde lagt Mærke til.

«Du, Sibylle,» sagde hendes Fader, «kan ialfald for dit Vedkommende forsikre din Fætter Louis, at det er aldeles forbi med Familietvisten.»

«Det kan være godt nok for os at tale saaledes, Fader,» svarede hun. «Det er ikke dit Billede, der hænger i Hallen, eller dit Vaabenskjold, som jeg ser paa Væggen. Vi sidder inde med Slottet og Jordegodset, men det tilkommer de Laval'ernes Arving at sige os, om han er tilfreds hermed.»

Hun fæstede sine mørke, haanlige Øine paa mig, som om hun ventede paa mit Svar; men hendes Fader skyndte sig at afbryde.

«Det er ikke en meget gjæstfri Tone, hvori du hilser din Fætter velkommen,» sagde han skarpt. «Det har nu faldt sig saa, at Louis's Arvegods er kommet over paa vore Hænder; men det tilkommer ikke os at minde ham om denne Kjendsgjerning.»

«Han trænger ingen Paamindelse,» sagde hun.

«De er uretfærdig mod mig,» udbrød jeg, thi denne unge Piges øiensynlige og ondskabsfulde Haan ærgrede mig ubeskrivelig. «Det er sandt, at jeg ikke kan glemme, at dette Slot og denne Jord har tilhørt mine Forfædre — jeg maatte være af Sten, hvis jeg kunde glemme det; — men hvis De tror, at jeg huser nogensomhelst Slags Bitterhed, saa tager De Feil. Hvad mig selv angaar, saa ønsker jeg intet bedre end at aabne mig en Løbebane ved mit eget Sværd.»

«Og der har aldrig været en Tid, hvor dette kan opnaaes lettere og med større Glans end nu,» udbrød min Onkel. «Store Ting vil nu gaa for sig rundt om i Verden, og hvis du er ved Keiserens Hof, vil du befinde dig i Midtpunktet af dem. Jeg har forstaaet det saaledes, at du gjerne vil træde i hans Tjeneste?»

«Jeg vil gjerne tjene mit Fædreland.»

«Det gjør du, naar du tjener Keiseren, for uden ham bliver Landet Chaos.»

«Af alt man hører, maa man slutte, at den Tjeneste ikke er saa svært let,» sagde min Kusine. «Jeg skulde have troet, at De kunde have det saa meget hyggeligere i England — og der vilde De have været saa meget tryggere ogsaa.»

Alt hvad Pigen sagde, syntes ment som en Haan mod mig, og alligevel kunde jeg ikke begribe, hvorledes jeg nogensinde skulde kunne have fornærmet hende. Aldrig havde jeg truffet nogen Kvinde, som jeg havde fattet en saa dyb og hurtig Uvilje imod.

Jeg kunde forstaa, at hendes Ytringer var lige saa krænkende for hendes Fader som for mig; thi han betragtede hende med Øine, der var lige saa vrede som hendes egne.

«Din Fætter er en tapper Mand, og det er mere, end hvad man kan sige om en vis anden Person, som jeg kunde nævne,» sagde han.

«Om hvem?» spurgte hun.

«Det kan være det samme!» bed han hende af

Han sprang op fra Stolen med et Udtryk som en Mand, der er bange for, at hans Raseri kan tage Magten over ham og faa ham til at sige mere, end han vil, og ilede ud av Værelset.

Det lod til, at hun studsede ved dette hans skarpe Svar og reiste sig, som om hun vilde følge efter ham. Derefter rystede hun paa Hovedet og lo vantro.

«De har formodentlig aldrig truffet Deres Onkel før?» sagde hun efter et Par Minuters forvirret Taushed.

«Nei, aldrig,» svarede jeg.

«Ja, hvad synes De nu om ham, efterat De har truffet ham?»

Et saadant Spørgsmaal fra en Datter om hendes Fader fyldte mig med en vis ubestemmelig Rædsel. Jeg følte, at han endog maatte være et værre Menneske, end jeg havde antaget ham for, siden han saa fuldstændig havde kunnet forspilde sine nærmestes og kjærestes Agtelse og Hengivenhed.

«Deres Taushed er Svar nok,» sagde hun, da jeg tænkte mig om, før jeg svarede. «Jeg ved ikke, hvorledes De traf til at møde ham, eller hvad der har gaaet for sig mellem eder; for vi har ikke hinandens Fortrolighed. Men jeg tror alligevel, at De har opfattet ham ret. Nu har jeg noget at spørge Dem om. De fik jo et Brev fra ham, der bad Dem forlade England og komme hid. Fik De ikke det?»

«Jo, det fik jeg.»

«Lagde De ikke Mærke til noget udenpaa Brevet?» spurgte hun.

Da huskede jeg hine to ildevarslende Ord, som havde forvirret mig saa meget.

«Hvad! var det Dem, der advarede mig om ikke at komme?»

«Ja, det var mig. Jeg havde ikke nogen anden Maade at gjøre det paa.»

«Men hvorfor gjorde De det?»

«Fordi jeg ikke vilde, at De skulde komme hid.»

«Troede De da, at jeg vilde gjøre Dem noget ondt?»

Hun sad nogle Sekunder taus, lig en, der er bange for at sige for meget. Da hendes Svar kom, var det høist uventet.

«Jeg var bange for, at man skulde gjøre Dem noget ondt.»

«De tror altsaa, at det er farligt for mig her?»

«Jeg er sikker paa det.»

«Raader De mig da til at reise?»

«Uden at miste et Øieblik.»

«Fra hvem skulde da den Fare komme?»

Atter tænkte hun sig om en Stund, for hun svarede; derefter vendte hun sig imod mig med en lignende Bevægelse som en, der har jaget al Forsigtighed paa Dør.

«Den kommer fra min Fader,» sagde hun.

«Men hvorfor skulde han ville gjøre mig noget ondt?»

«Det faar De bruge Deres Klogskab til at opdage.»

«Men i dette Tilfælde kan jeg forsikre Dem om, at De gjør ham Uret, Mademoiselle,» sagde jeg. «Det forholder sig nemlig saaledes, at han i Nat lagde sig imellem for at frelse mit Liv.»

«For at frelse Deres Liv! Mod hvem?»

«To sammensvorne, hvis Planer jeg tilfældigvis havde opdaget.»

«Sammensvorne!»

Hun betragtede mig forbauset

«De vilde have dræbt mig, hvis han ikke havde lagt sig imellem.»

«Det er ikke i hans Interesse at gjøre Dem noget ondt endnu paa en Stund. Han har sine Grunde, hvorfor han gjerne vilde, De skulde komme til Slottet Grosbois. Men jeg har nu været meget oprigtig mod Dem, og jeg vil ønske, at De vil være det samme mod mig. Har det hændt—- har det hændt, at De nogensinde under Opholdet i England har havt en Kjærlighedshistorie?»

Alt, hvad denne min Kusine sagde, syntes jeg blev mere og mere underligt, og dette Spørgsmaal, der kom som Afslutning paa saa alvorlig en Sam tale, var det underligste af det altsammen.

Men Oprigtighed møder Oprigtighed, og jeg betænkte mig ikke.

«Jeg har ladet Verdens bedste og troeste Pige tilbage i England,» sagde jeg. «Hun heder Eugenie, Eugenie de Choiseul, en Niece af den gamle Hertug.»

Det lod til, at min Kusine blev i høieste Grad tilfreds med Svaret. Hendes store, mørke Øine straalede af Glæde.

«Er De meget forelsket?» spurgte hun.

«Jeg bliver ikke lykkelig, førend jeg ser hende igjen.»

«Og De vil ikke opgive hende?»

«Det forbyde Gud!»

«Ikke for Slottet Grosbois?»

«Nei, ikke for det engang.»

Min Kusine strakte Haanden ud imod mig med en fortryllende umiddelbar Oprigtighed.

«De maa tilgive, at jeg har været saa ubehagelig,» sagde hun. «Jeg forstaar, at vi kommer til at blive Forbundsfæller og ikke Fiender.»

Vi stod fremdeles og holdt hinanden i Haanden, da hendes Fader atter traadte ind i Værelset.

Fotnoter

1)

Navn paa Spradebasserne i foregaaende Tidsrum.

OTTENDE KAPITEL.

Kusine Sibylle.

I min Onkels uhyggelige Ansigt stod at læse den høieste Tilfredshed, blandet med Forbauselse ved dette Tegn paa vor hurtige Forsoning. Da han talte til sin Datter, syntes ethvert Spor af den tidligere Vrede at have forladt ham, men tiltrods for hans forandrede Tone, lagde jeg Mærke til, at hendes Øine udtrykte Trods og Mistro.

«Jeg har nogle vigtige Papirer, som skulde sees igjennem,» sagde han. «En Time eller saa kommer jeg til at være optaget. Jeg kan tænke mig, at Louis gjerne atter vil se sig om paa gamle Tomter. Han kan ikke faa nogen bedre til at vise sig omkring end dig, Sibylle, det er jeg sikker paa — — hvis du vil følge med ham.»

Hun gjorde ingen Ophævelser, og jeg for min Del var mere end glad over Forslaget, da det gav mig Leilighed til at høre mere af denne min eiendommelige Kusine, der havde fortalt mig saa meget og dog lod til at vide endnu meget mere. Hvad betydde den besynderlige Advarsel, hun gav mig mod sin Fader, og hvorfor var hun saa oprigtig interesseret for at lære mine Kjærlighedshistorier at kjende — det var to Spørgsmaal, som paatrængte sig.

Saa gik vi ud sammen i den liflige Kystlandsluft, endnu lifligere paa Grund af Regnet og Stormen om Natten. Vi spadserede gjennem de gamle Gange med Taxtrær paa Siderne og ud i Parken; deretter rundt Slottet, hvor vi saa op mod Gavlerne, de graa Taarne, Vinduerne med deres Egetræsposter, den gamle Fløi med de takkede Mure og Skydehul-Vinduer, og den moderne med dens hyggelige Veranda og Slør af Kaprifolier.

Og medens hun viste mig hver ny liden Enkelthed med en Omstændelighed, der bragte mig til at forstaa, hvor kjært Stedet var blevet hende, holdt hun altid paa at gjøre Undskyldninger for, at hun var Værtinden og jeg Gjæsten.

«Det var ikke imod Dem, men imod os, at jeg var bitter,» sagde hun; «for er ikke vi som Gjøgene, der har taget en fremmed Rede og jaget dem ud, som byggede den? Jeg bliver rød af Skam, naar jeg tænker paa, at min Fader kunde indbyde Dem til Deres eget Hus.»

«Vi havde muligens slaaet Rødder her for længe,» svarede jeg «Det er maaske til vort eget bedste, at vi er blevet drevne ud for at skabe os vor egen Lykke, hvilket jeg agter at gjøre.»

«De sagde, De vil de til Keiseren?»

«Ja.»

«Ved De, at han har sin Leir her lige Nærheden?»

«Saa har jeg hørt.»

«Men Deres Familie er jo fremdeles paa Proskriptionslisten.»

«Jeg har ikke gjort ham noget ondt. Jeg gaar freidig til ham og spørger, om han vil tage mig i sin Tjeneste.»

«Ja,» sagde hun. «Der findes mange, som kalder ham en Usurpator og ønsker ham alt ondt; jeg for min Del har aldrig hørt noget, han har sagt og gjort, der ikke var stort og ædelt. Men jeg havde ventet at finde Dem som en fuldstændig Engelskmand, Fætter Louis, der vilde komme hid med Lommerne fulde af Pitts Guldstykker og Hjertet fuldt af Forræderi.»

«Jeg har aldrig truffet paa andet end Gjæstfrihed hos de engelske,» svarede jeg; «men i Hjertet har jeg altid været fransk.»

«Deres Fader kjæmpede dog imod os ved Quiberon.»

«Lad hver Generation opgjøre sine egne Stridigheder,» sagde jeg. «Deri er jeg ganske af Deres Faders Mening.»

«Døm ikke min Fader efter hans Ord, men efter hans Gjerninger,» sagde hun og løftede Fingeren advarende. «Og fremfor alt, Fætter Louis, hvis De ikke vil have mit Liv paa Deres Samvittighed, saa lad ham aldrig faa Mistanke om, at jeg har sagt et Ord for at sætte Dem paa Spor.»

«Deres Liv,» sagde jeg, snappende efter Veiret.

«Aa ja, han vilde ikke betænke sig paa det,» udbrød hun. «Han dræbte min Moder. Jeg mener ikke, at han slog hende ihjel, men hans Kulde og Brutalitet knuste hendes milde Hjerte. Nu begynder De kanske at forstaa, hvorfor jeg kan tale om ham paa denne Vis.»

Medens hun talte, kunde jeg se, hvorledes det bitre Nag, hun hemmelig havde ruget over i Aarevis og tvunget tilbage i sin tause Sjæl, pludselig reiste sig og fik hendes Kinder til at blusse og hendes deilige Øine til at tindre. I det Øieblik gik det op for mig, at i denne høie, slanke Skikkelse boede der en uovervindelig Aand.

«De maa synes, at jeg snakker svært frit ud med Dem, Fætter Louis, uagtet jeg blot har kjendt Dem et Par Timer,» sagde hun.

«Til hvem skulde De heller tale frit ud end til Deres egen Slægtning?»

«Det er sandt; men alligevel havde jeg ikke ventet, at vi skulde komme til at staa paa en saadan Fod med hinanden, og jeg imødesaa Deres Komme med Sorg og Ængstelse. Jeg viste sikkert noget af disse Følelser, dengang Fader kom ind med Dem.»

«Ja, det gjorde De sandelig,» svarede jeg. «Jeg blev bange for, at min Nærværelse var Dem uvelkommen.»

«Høist uvelkommen, saavel for Deres Skyld som for min egen,» sagde hun. «For Deres Skyld, fordi jeg — som jeg har fortalt Dem — havde en Mistanke om, at min Faders Hensigter kunde blive fiendtlige. For min —»

«For Deres? Kjære, hvorledes det?» spurgte jeg forbauset, da hun stansede forvirret.

«De fortalte, at Deres Hjerte var en andens Eiendom. Jeg kan fortælle Dem, at ogsaa min Haand er bortskjænket, og at min Kjærlighed har fulgt med den.»

«Gid al Lykke følge Dem!» sagde jeg. «Men hvorfor skulde jeg være uvelkommen for det?»

«Den tykke engelske Luft har omtaaget Deres Forstand, Fætter,» sagde hun og rystede paa sit statelige Hoved imod mig. «Men jeg kan tale frit ud, nu da jeg ved, at De vil hade denne hans Plan lige saa meget som jeg. De maa da forstaa, at hvis Fader kunde faa giftet os to sammen, vilde han derved have forenet alle Arverettigheder til Grosbois. Da kunde der komme, hvad der vilde — Bourbon eller Buonaparte — intet kunde alligevel rokke hans Stilling.»

Jeg huskede paa den Omhu, han om Morgenen havde vist mit Toilette, hans Interesse for, at jeg kunde gjøre et behageligt Indtryk, hans Misfornøielse, da hun viste sig kold imod mig, og Smilet paa hans Ansigt, da han havde seet os Haand i Haand.

«Jeg tror, De har Ret!» udbrød jeg.

«Ret! Ja, naturligvis har jeg Ret! Se, hvorledes han nu staar og iagttager os.»

Vi gik og spadserede paa Randen af den indtørkede Fæstningsgrav, og ganske rigtig, da jeg saa op derfra, var det lille gule Ansigt vendt imod os fra en af Vinduskrogene. Da han saa, at jeg betragtede ham, reiste han sig og vinkede lystig med Haanden.

«Nu ved De, hvorfor han har frelst Deres Liv; De siger jo, at han frelste det,» sagde hun. «Det stemte bedst overens med hans Planer, at De skulde ægte hans Datter, og derfor vilde han, at De skulde leve. Men naar det engang gaar op for ham, at dette er umuligt, da, kjære arme Fætter Louis, vil hans eneste Sikkerhed for, at de Laval'erne ikke vender tilbage hid, være den, at der ikke længer findes nogen, der kan komme tilbage.»

Hvad hun her sagde, i Forbindelse med Synet af det gustne Fjæs, der fremdeles skjulte sig og lurede ved Vinduet, fik mig til at opfatte den forfærdelig store Fare, jeg var i. Der fandtes ikke en eneste en i hele Frankrige, der havde mindste Grund til at interessere sig for mig. Hvis jeg forsvandt, saa fandtes der ikke en eneste en, der kunde gjøre Efterspørgsel, — jeg var fuldstændig i hans Magt. Og jeg havde i friskt Minde, med hvilken samvittighedsløs og farlig Mand jeg havde at gjøre.

«Men,» sagde jeg, «han maa have vidst, at Deres Kjærlighed allerede var bortskjænket.»

«Det vidste han,» svarede hun; «det var dette, som mest af alt gjorde mig urolig. Jeg var bange for Dem og bange for mig selv; men fremfor alt var jeg bange for Lucien. Der findes ikke et Menneske, der kan staa i Veien for hans Planer.»

Lucien! Navnet var som et Lynglimt i en mørk Nat. Jeg havde hørt tale om Kvinders Indfald, naar det gjaldt Kjærlighed, men kunde det være muligt, at denne aandrige Dame kunde elske det usle Kreatur, som jeg forrige Kveld havde seet krympe sig sammen, afsindig af Frygt. Men nu huskede jeg ogsaa, hvor jeg havde seet Navnet Sibylle. Det var paa Titelbladet af hans Bog. «Lucien fra Sibylle,» lød Indskriften. Nu gjenkaldte jeg mig ogsaa, at min Onkel havde sagt noget til ham om hans Hensigter.

«Lucien er hidsig og lader sig let paavirke,» sagde hun. «Han har været en hel Del sammen med ham i det sidste. De sidder i Timevis sammen i hans Værelse, og Lucien vil ikke fortælle noget om, hvad de har imellem sig. Jeg er bange for, at der foregaar noget mellem dem, der vil føre til noget galt. Lucien er mere en stuelærd end en Verdensmand; men han har sine bestemte politiske Anskuelser.»

Jeg vidste ikke min arme Raad med, hvad jeg skulde gjøre, enten jeg skulde tie stille eller fortælle hende om den forfærdelige Stilling, hvori hendes Elsker befandt sig. Men allerede medens jeg stod og betænkte mig, læste hun med Kvindens umiddelbare Instinkt, hvad der rørte sig i mig.

«De ved noget om ham,» udbrød hun. «Jeg forstod, at han vilde reise til Paris. Sig mig, for Guds Skyld, hvad De ved om ham.»

«Er hans Navn Lesage?»

«Ja, ja. Lucien Lesage.»

«Jo, jeg har — jeg har seet ham,» stammede jeg.

«Har De seet ham? Og alligevel kom De først til Frankrige igaaraftes. Hvor saa De ham? Hvad er der hændt ham?»

Hun greb mig om Haandleddet i sin Angst.

Det var grusomt at give hende Besked; men det var endnu mere grusomt at tie stille.

Medens jeg stod der og stirrede raadvild omkring mig, kom min Onkel selv gaaende henover den tætklippede Græsplæn. Ved hans Side gik under munter Klirren og Raslen af Staal og Sporer en smuk ung Husar — den samme, som man Aftenen før havde overdraget at arrestere Fangen.

Sibylle betænkte sig ikke et Øieblik, men kom feiende henimod dem med et lidenskabeligt Udtryk og flammende Øine.

«Fader,» sagde hun, «hvad har du gjort med Lucien?»

Jeg saa, at selv hans ubevægelige Ansigt krympede sig et Øieblik for den lidenskabelige Foragt og vrede, som han læste i hendes Øine.

«Vi kan tale om den Sag senere en Gang,» sagde han.

«Jeg vil vide det her og nu,» udbrød hun «Hvad har du gjort med Lucien?»

«Mine Herrer,» sagde han og vendte sig mod Husaren og mig. «Jeg er lei over, at vi skulde plage Dem med vore smaa huslige Uenigheder. Men De vil sikkert undskylde, Hr. Løitnant, naar De hører, at Fangen fra igaaraftes er en meget kjær Ven af min Datter. Slige Familiehensyn kan alligevel ikke forhindre mig fra at gjøre min Pligt imod Keiseren; men det gjør denne Pligt mere pinlig, end den ellers vilde være.»

«De har min fulde Sympathi, Mademoiselle,» sagde den unge Husar.

Det var til ham, at min Kusine nu henvendte sig.

«Er det saaledes at forstaa, at De tog ham tilfange?» spurgte hun.

«Det var desværre min Pligt.»

«Af Dem skal jeg faa høre Sandheden. Hvorhen har De bragt ham?»

«Til Keiserens Leir.»

«Og hvorfor?»

«Ja, det ligger ikke for mig at blande mig op i Politiken. Min Pligt er blot at kunne haandtere et Sværd, sidde paa en Hest og adlyde mine Ordrer. Begge disse Herrer kan være Vidner, at jeg modtog mine Instruktioner fra Oberst Lasalle.»

«Men paa hvilken Beskyldning er han arresteret?»

«Naa, naa, nu har vi havt nok af dette, Barn!» sagde min Onkel hvast. «Hvis du forlanger Oplysninger, saa kan jeg engang for alle fortælle dig, at Monsieur Lucien Lesage er bleven fængslet som indviklet i en Sammensværgelse mod Keiserens Liv, og at det var mig, der fik Anledning til at angive denne vordende Snigmorder.»

«Angive ham!» raabte den unge Pige. «Jeg ved, at det var dig, som satte ham paa det, som opmuntrede ham, og som holdt ham fast, naar han prøvede paa at trække sig tilbage. O, din Usling! din Usling! Hvad har jeg nogensinde forbrudt, hvilken Fædrenesynd er det, jeg skal udsone, siden jeg maa nødsages til at kalde et sligt Menneske Fader?»

Min Onkel trak paa Skuldrene som for at sige, at det var unyttigt at argumentere mod Kvindenykker. Husaren og jeg gjorde Tegn til, at vi vilde gaa vor Vei, da det var uhyggeligt at være Tilhører til slige Ytringer; men i sin rasende Heftighed bad hun os om at stanse og være Vidner imod ham. Jeg har aldrig seet en saadan Lidenskab uden Grænse som den, der flammede ud af hendes tørre, vidt opspilede Øine.

«Du har narret de andre, men du narrer aldrig mig!» udbrød hun. «Jeg kjender dig lige saa godt, som din egen Samvittighed kjender dig. Du kan gjerne myrde mig, som du har myrdet min Moder for mig, men du kan aldrig faa skræmt mig til at blive din medskyldige. Du erklærede dig for at være Republikaner, forat du kunde snige dig ind i et Hus og et Gods, som ikke tilhører dig. Og nu prøver du paa at holde dig til vens med Buonaparte ved at forraade dine gamle Forbundsfæller, der fremdeles stoler paa dig. Og nu har du sendt Lucien i Døden. Men jeg kjender dine Planer; det samme gjør min Fætter Louis, og du kan være sikker paa, at der er akkurat lige saa megen Udsigt til, at han vil gaa ind paa dem, som at jeg vil det. Jeg vil heller ligge i min Grav end at blive nogen anden Mands Hustru end Luciens.»

«Hvis du havde seet, hvorledes han opførte sig som den usleste Rædhare, vilde du ikke snakke slig,» sagde min Onkel koldblodig. «Du er ikke ganske dig selv for nærværende, men naar du gjenvinder Ligevegten, kommer du til at blive skamfuld over at have holdt denne offentlige Udstilling af din Svaghed. Men havde De noget at melde, Hr. Løitnant?»

«Mit Ærinde var til Dem, Monsieur de Laval.» sagde den unge Husar og vendte foragtelig Ryggen til min Onkel. «Keiseren har sendt mig for strax at føre Dem til Leiren ved Boulogne.»

Mit Hjerte slog heftigt af Glæde ved Tanker om at kunne flygte fra min Onkel.

«Jeg har intet høiere Ønske,» udbrød jeg.

«Hest og Eskorte holder nede ved Porten.»

«Jeg er færdig til at reise i dette Øieblik.»

«Nei, det kan da ikke have saa overmaade stort Hastverk,» sagde min Onkel. «De maa da endelig vente paa Lunchen, Løitnant Gérard.»[1]

«Keiserens Ordre lader sig ikke udføre paa den Maade,» sagde den unge Officer bistert. «Jeg har allerede spildt altfor meget Tid. Om fem Minuter maa vi være afsted.»

Min Onkel lagde sin Haand paa min Arm og førte mig langsomt henimod Porten, som min Kusine Sibylle allerede var gaaet ind igjennem.

«Der er en Sag, jeg gjerne vil tale med dig om, inden du reiser. Og siden Tiden er saa kort, maa du undskylde, at jeg kommer frem med det uden Indledninger. Du har nu seet din Kusine Sibylle, og tiltrods for, at hendes Opførsel imorges har kunnet bringe dig til at faa imod hende, kan jeg alligevel forsikre, at det er en meget elskværdig Pige. Hun talte nettop nu, som om hun havde nævnt den Plan, jeg har fattet med Hensyn til eder. Jeg tilstaar, at jeg ikke kan tænke mig noget heldigere, end at I kunde forenes, for derved engang for alle at ordne Spørgsmaalet om, hvilken Gren af Familien skal have Retten til Godset.»

«Der er uheldigvis Hindringer derfor,» sagde jeg.

«Og tør man spørge, hvilke disse er?»

«Den Kjendsgjerning, som jeg hørte, at min Kusines Haand er bortlovet til en anden.»

«Det staar aldeles ikke iveien for os,» sagde han med et ildevarslende Smil. «Jeg skal paatage mig at sørge for, at han aldrig kommer til at kræve det Løfte opfyldt.»

«Jeg er ogsaa bange for,» sagde jeg, «at jeg har den engelske Opfatning af Giftermaal, at de bør stiftes af Kjærlighed, ikke af Pligt. Men i ethvert Tilfælde er der ikke længer Spørgsmaal om Deres Plan; for min egen Kjærlighed er knyttet til en ung Dame i England.»

Han sendte mig et ondt Blik ud fra Krogen af sine graa Øine.

«Betænk vel, hvad du gjør, Louis,» sagde han med en hvislende Hvisken, der lød ligesaa truende som en Slanges Hvæsen. «Du griber forstyrrende ind i mine Planer, og det gjør man ikke ustraffet.»

«Dette er ikke en Sag, hvori jeg har nogetsomhelst Valg.»

Han greb mig ved Ærmet og strakte Haanden ud til alle Sider, ligesom Satan, da han pegte paa Fyrstendømmer og deres Herligheder.

«Se paa Parken,» udbrød han, «paa Markerne, Skogene. Se paa det gamle Slot, hvori dine Forfædre har levet i otte hundrede Aar. Bare sig et eneste Ord, og alt skal atter engang være dit.»

Det lille røde Murstenshus i Ashford og Eugenies søde, blege Ansigt over Laurbærbuskene, der voxede ved Vinduet, dukkede op i min Erindring.

«Det er umuligt.»

Der maa have været noget i mit Væsen, der bragte ham til at forstaa, at det virkelig forholdt sig saaledes; for hans Ansigt blev mørkt af Vrede, og Overtalelserne forandredes i et nu til Trusler.

«Hvis jeg havde vidst dette, saa kunde de have handlet med dig, som de vilde, igaaraftes,» sagde han. «Jeg havde aldrig rakt saa meget som en Finger ud for at frelse dig.»

«Jeg er glad, fordi jeg hører Dem sige dette,» svarede jeg, «for det gjør det lettere for mig at erklære, at jeg helst vil gaa mine egne Veie og intetsomhelst have med Dem at gjøre. Hvad De just nu sagde, løser mig fra det Taknemmelighedsbaand, der holdt mig tilbage.»

«Jeg tviler ikke om,» udbrød han. «at du helst ikke vilde have noget med mig at gjøre. Du vil komme til at ønske det endnu mere, før det er forbi med dig.»

«Vel, meget vel, min Herre; gaa De Deres Vei; jeg skal gaa min, og vi skal se, hvem der tilslut trækker det længste Straa.»

Ved Porten stod en Gruppe Husarer, der holdt sine Heste ved Bidslet. Efter et Par Minuters Forløb havde jeg pakket mine faa Eiendele sammen, og jeg skulde netop skynde mig med dem ned gjennem Gangen, da mit Hjerte pludselig kom til at gyse ved Tanken paa min Kusine Sibylle. Hvorledes kunde jeg forsvare at lade hende være alene i det gamle Slot sammen med denne grusomme Husfælle? Havde hun ikke selv fortalt mig, ar endog hendes Liv stod paa Spil?

I min Raadvildhed stansede jeg; pludselig hørtes lette Fodtrin, og der kom hun løbende henimod mig.

«Farvel, Fætter Louis!» udbrød hun og rakte Hænderne ud.

«Jeg stod netop og tænkte paa Dem,» sagde jeg. «Deres Fader og jeg har havt er Opgjør og er blevne uenige.»

«Gudskelov!» udbrød hun. «Den eneste Udvei for Dem var ar komme væk fra ham. Men vogt Dem; for han vil komme til at volde Dem Ulykke, hvis det staar i hans Magt.»

«Han faar saa gjøre. Men hvorledes skal jeg lade Dem tilbage her, hvor De er i hans Magt?»

«Vær ikke bange for mig. Han har større Grund til at gaa undaf for mig end jeg for ham. Men der raaber man paa Dem, Fætter Louis. Farvel, og Gud være med Dem!»

Fotnoter

1)

Læseren finder her igjen Hovedfiguren fra «Brigadegeneral Gérards Bedrifter,» — en af de mest friske og ypperlige Karakterer, Conan Doyle har skildret. 0. A.

NIENDE KAPITEL.

Leiren ved Boulogne.

Min Onkel blev fremdeles staaende som et levende Billede paa en Usurpator i Slottets Port, hvor vort gamle Vaabenskjold med Sølvbuen og de tre smaa blaa Hamre var indhugget i Muren. Han gjorde intetsomhelst Tegn til nogen Hilsen, da jeg svang mig op paa den store graa Hest, der stod færdig til mig, men betragtede mig grublende under sine nedtrukne Øienbryn, og hans Kjævemuskler arbeidede fremdeles med hin lydløse, rytmiske Bevægelse. Jeg læste kold og ubøielig Ondskab i hans ubevægelige gule Ansigt og barske Øine.

Jeg for min Del sprang noksaa hurtig i Sadlen; thi fra første Stund af havde Samværet med dette Menneske været mig modbydeligt, og jeg var rigtig glad over, at jeg blev istand til at vende ham Ryggen.

Der lød en barsk, hurtig Ordre fra Løitnanten; Husarerne klirrede og raslede, og vi satte afsted. Da jeg kastede et Blik tilbage paa Grosbois's sorte Slotstaarn og den ildevarslende Skikkelse, som stod og stirrede efter os bagom Porten, fik jeg et Øieblik se et hvidt Lommetørklæde glimte som en sidste Hilsen fra et af de dystre Skydeskaarvinduer, og jeg maatte atter gyse, naar jeg tænkte paa den modige Pige og de Hænder, vi havde overladt hende til.

Men Bekymringen svinder fra Ungdommens Sind ligesaa hurtig som Duggen af Aandedrættet paa et Glas, og hvem kunde vel være tung om Hjertet paa slig letfodet Hest og i slig liflig Luft? Den hvide, skinnende Vei slyngede sig over Dalbølgerne mod Havet langt i vest, og derimellem laa den store Strandmyr, som havde været Skuepladsen for vore Oplevelser. Jeg kunde endog se, — saaledes forekom det mig i alfald, — en utydelig sort Flæk i det fjerne, som viste den frygtelige Rønnes Beliggenhed. Smaa Husklynger langt borte pegte paa, hvor Etaples, Ambleterre og andre Fiskerlandsbyer laa, medens det Punkt, som jeg forrige Nat havde syntes lignede et halvsmedet, gloende rødt Sværdblad, nu var hvidt som en Snemark, Teltleiren for en stor Hær.

Og langt, langt borte stod en liden utydeltg Sky foran det Land, hvor jeg havde tilbragt mit Liv, — det elskværdige, vakre Land, som altid vil være mig det kjæreste, næst mit eget.

Og nu vendte min Opmærksomhed sig bort fra Dalbølgerne og Havet til Husarerne, som red ved Siden af mig og dannede, som jeg mærkede, snarere en Vagt end en Eskorte. Med Undtagelse af Patruljen forrige Aften var disse de første, jeg nogensinde havde seet af Napoleons berømte Soldater, og jeg saa med Nysgjerrighed og Beundring paa disse Mænd, der havde vundet Verdensry paa Grund af sin Mandstugt og Tapperhed.

De havde aldeles ikke noget prægtigt Udseende; deres Uniform og hele Udstyr var langt mere beskedent end det østlige Kents frivillige Kavalleri, der hver Lørdag red gjennem Ashford. Deres plettede Kapper, slidte Læderbuxer og de lurvede, haardføre Heste fik dem til at se ud som Arbeidsfolk.

Det var smaa, lette Karle med brune Ansigter, Svære Barter og Kindskjæg; mange af dem havde Ringe i Ørene. Det overraskede mig, at se den, der saa mest ung og gutteagtig ud iblandt dem, skulde være saa overlæsset med Skjægvext, indtil jeg ved andet Blik opdagede, at hans Kindskjæg var sorte Voxklumper, som var klæbet fast paa begge Sider af hans Ansigt.

Den høie unge Løitnant lagde Mærke til den Forbauselse, hvormed jeg betragtede denne gutteagtige Husar.

«Javist,» sagde han, «de er kunstige, det er sikkert nok; men hvad kan man vente sig af en syttenaars Gut? Paa den anden Side kan man heller ikke ødelægge hele Regimentets Udseende under Paraden ved at have Pigekinder i Rækkerne.»

«Det smelter saa forfærdelig i dette varme Veiret, Løitnant,» sagde Husaren, der strax faldt ind i Samtalen med den Frihed, der var et af de karakteristiske Træk hos Napoleons Soldater.

«Javel, Caspar, men om et Aar eller to er du kvit den.»

«Ja, hvem ved? Kanske han til den Tid er kvit Hodet sit ogsaa,» sagde en Korporal i Fronten. og saa lo de allesammen paa en Maade, der i England vilde have stillet dem for Krigsret.

Dette forekom mig at være en Levning fra Revolutionen, at Officerer og Menige saaledes stod paa høist fortrolig Fod med hverandre, — et Forhold, der uden Tvil blev end mere befæstet paa Grund af den Ligefremhed, hvormed Keiseren kunde prate med sine gamle Soldater, og de Friheder, som han tillod dem at tage sig ligeoverfor ham. Det var ikke noget ualmindeligt Tilfælde, at der kunde komme et Haglveir af Smuds fra Rækkerne, rettet mod deres egne Officerer, og jeg er desværre nødt til at tilføie, at en Regn af Kugler ogsaa kunde ramme dem fra samme Kant. Officerer, der ikke var populære, blev ofte myrdede af sine egne Mænd; det er en vel kjendt Kjendsgjerning, at i Slaget ved Montebello blev hver eneste Officer, med Undtagelse af en Løitnant af fire og tyvende Halvbrigade, skudt ned bagfra.

Men saadant var en Levning fra de onde Tider, og eftersom Keiseren fik mere uindskrænket Indflydelse, fik bedre Følelser atter Indgang. Den franske Hærs Historie paa den Tid viste i ethvert Tilfælde, at man kunde opnaa de høieste Resultater uden at piske Soldaterne, hvilket fremdeles brugtes i den engelske og preussiske Hær, — og for første Gang saa Verden, at store Menneskemasser kunde inspireres til at handle af Pligt og Fædrelandskjærlighed uden Haab om Belønning eller Frygt for Straf — naar en General kunde tillade Soldaterne i sin Afdeling at streife, som de vilde, ud over hele Landet, under den Forvisning, at de vilde samles paa Kampens Dag, saa viste han derved, at han havde Tropper, som var hans Tillid værdige.

Det slog mig som underligt, at disse Franskmænd talte yderst daarligt fransk. Dette bemærkede jeg til Løitnanten, medens han red ved Siden af mig; jeg spurgte ham, fra hvilket Land han havde faaet sine Mænd, for jeg kunde mærke, at det ikke var Franskmænd.

«De maa, ma foi, ikke lade dem høre, at De siger sligt,» sagde han; «for de vilde da ligesaa sikkert som noget svare Dem med sine Sabler. Vi er første Regiment af det franske Kavalleri, Berchénys første Husarer, og skjønt det er sandt, at alle vore Folk er rekruterede fra Elsass, og at faa af dem kan tale andet end tysk, saa er de alligevel lige saa gode Franskmænd som Kleber og Kellermann, der er fra samme Egn. Alle vore Folk er udvalgte, og vore Officerer, — ved denne Tilføielse strøg han sit lyse Mundskjæg — er de smukkeste i Hæren.»

Denne unge Husars brautende Forfængelighed morede mig; han kneisede med Bjørneskindshuen, lod den blaa Dolman flagre fra Skuldren, muntrede sin Hest og raslede med Sabelen paa en Maade, der røbede hans gutteagtige Fryd og Stolthed over sig selv og sit Regiment. Naar jeg betragtede hans smidige Skikkelse og kjække Holdning, kunde jeg godt tænke mig, at han ikke overdrev sin Ros, og hans muntre blaa Øine og aabne Smil gav mig Forvisning om, at han vilde vise sig at være en god Kamerat.

Han maatte ogsaa paa sin Side have taget mig i Øiesyn; thi medens vi red der Side om Side, lagde han pludselig Haanden paa mit Knæ.

«Jeg vil da haabe, at Keiseren ikke er misfornøiet med Dem,» sagde han med et høist alvorligt Ansigt.

«Jeg kan ikke tænke mig, at han kan være det,» svarede jeg; «thi jeg er kommen fra England for at tilbyde ham min Tjeneste.»

«Da han fik Rapporten fra iaftes og hørte, at De havde været tilstede i den Galgenhule, blev han meget ivrig efter, at De skulde føres frem for ham. Det er kanske, fordi han vil, at De skal være vor Veiviser i England. De er selvfølgelig godt kjendt over hele Øen.»

Husarens Forestilling om en Ø lod til kun at skrive sig fra de smaa Pletter, der ligger udenfor den normanniske og bretagnske Kyst. Jeg forsøgte at forklare ham, at England var et stort Land, ikke meget mindre end Frankrige.

«Ja, ja,» sagde han; «vi kommer snart til at lære det at kjende allesammen; for nu skal vi ifærd med at erobre det. I Leiren taler man om, at vi antageligvis kommer til at holde indtog i London enten næste Onsdag Aften eller Torsdag Morgen. Vi skal have en Uge til at plyndre Byen, og derefter skal et Armekorps tage Skotland og et andet Irland i Besiddelse.»

Hans urokkelige Tro fik mig til at smile.

«Men hvoraf ved De, at De faar udrettet alt dette?» spurgte jeg.

«Aa,» sagde han, «det har Keiseren sørget for.»

«Men de engelske har sin Hær og er vel forberedte. De er tapre Folk, og de vil slaaes.»

«Det vil ikke nytte dem det ringeste, for Keiseren kommer derover selv,» sagde han.

Ved dette simple Svar forstod jeg for første Gang den ubetingede Tro og Tillid, som disse Soldater havde til sin Fører. Deres Følelse for ham var Fanatisme, stærk som Religion, og Muhamed har aldrig mere uindskrænket inspireret sin Hær af troende og hærdet dem mod Lidelse og Død, end denne lille Afgud i graa Kappe gjorde det med sine Dyrkere.

Hvis det havde behaget ham — og det var han mere end engang paa Nippet til — at paastaa, at han virkelig var overmenneskelig, saa havde han fundet Millioner, der villig havde sagt ja til denne Fordring.

I, som har hørt ham beskrive som en korpulent Mand med Straahat, saaledes som han var i senere Aar, vil have vanskeligt for at forstaa dette; men havde I seet, hvorledes hans lemlæstede Soldater endnu i sidste Aandedræt hilsede ham og vendte sine blege Aasyn imod ham, naar han red forbi, — saa vilde I forstaaet, hvilken Magt han havde over Menneskesjæle.

«Har De nogensinde været derborte?» spurgte nu Løitnanten og pegte med Tommelfingeren paa den fjerne Sky hinsides Vandet.

«Ja, jeg har tilbragt mit Liv der.»

«Men hvorledes kunde De blive der, naar der var saa god Anledning til at kjæmpe i fransk Tjeneste?»

«Min Fader blev drevet ud af Landet, fordi han var Aristokrat. Det var først efter hans Død, at jeg kunde tilbyde Keiseren mit Sværd.»

«Da har De tabt meget godt; men jeg tviler ikke om, at vi endnu har en Række smukke Krige i vente. Og De tror virkelig, at de engelske tør gaa imod os i Slag?»

«Det tviler jeg ikke et Øieblik om.»

«Vi var bange for, at de skulde nedlægge sine vaaben, naar de forstod, at det var Keiseren i egen Person, der kom. Jeg har hørt, at der skal findes vakre Kvinder der.»

«Kvinderne er skjønne.»

Han sagde ingenting, men trak Skuldrene tilbage, skjød Brystet frem og dreiede Spidserne af sin lille gule Knebelsbart.

«Men de kommer til at flygte bort i Baade,» mumlede han tilsidst, og jeg forstod, at han fremdeles havde hint Billede af en liden Ø for sin Tanke. «Dog, fik Kvinderne blot Øie paa os, saa reiste de maaske ikke. Man har sagt om Berchenys Husarer, at de kan drive en hel Befolkning paa Flugt: Kvinderne til os og Mændene fra os. Vi er, som De uden Tvil vil have lagt Mærke til, en meget smuk Samling Mænd, og vore Officerer er Blomsten af Hærens Befalingsmænd, skjønt de ældre neppe naar saa høit som vi andre.»

Tiltrods for al hans Selvtillid saa han ikke ud til at være stort ældre end jeg selv; derfor spurgte jeg ham, om han havde været med i noget Slag.

Ved dette Spørgsmaal strittede hans Moustacher indignerer, og han maalte mig op og ned med trenge Blikke.

«Jeg har været saa overmaade heldig, min Herre, at have været tilstede i ni Slag og mere end firti Træfninger,» sagde han. «Jeg har ogsaa kjæmpet i en anselig Mængde Dueller, og jeg kan forsikre Dem, at jeg altid er færdig til at møde hvilkensomhelst — selv en civil Person — der maatte ønske at sætte mig paa Prøve.»

Jeg forsikrede ham om, at han var overmaade lykkelig, der saa ung alligevel havde oplevet saa meget, hvorefter hans slette Humør forsvandt ligesaa hurtig, som det kom. Han fortalte, at han havde tjent i Slaget ved Hohenlinden under Moreau, saavelsom i Napoleons Tog over Alperne og Slaget ved Marengo.

«Naar De har været en Stund i Armeen, vil ikke længer Etienne Gérards Navn være saa ukjendt for Dem,» sagde han. «Jeg tror nok, jeg tør sige, at jeg har været Helten i en eller to smaa Episoder, som vore Soldater liker at snakke om rundt Leirbaalene. De vil da faa høre om min Duel med de sex Fegtemestere og om, hvorledes jeg ganske alene udfordrede de østerrigske Husarer ved Graz. Det var heller ikke tilfældigt, at det var mig, som var tilstede igaaraftes, kan jeg fortælle Dem; men det var Oberst Lasalle overmaade meget om at gjøre at være tryg for de Fanger, han maatte komme til at gjøre. Men eftersom Sagen faldt ud, fik jeg blot denne ene stakkars harehjertede Fyr, som jeg overleverede i Provost-Marschallens Hænder.»

«Og den anden, — Toussac?»

«Ja, det lader til, at han er af en anden Race. Jeg skulde ikke have ønsket mig noget bedre end at have ham foran mig i Tvekamp. Men han er undløbet. Man fik Sigte paa ham og affyrede en Pistol eller to, men han var for vel kjendt i Myren, og de kunde ikke faa Tag i ham.»

«Og hvad vil man foretage sig med Deres Fange?»

Løitnant Gérard trak paa Skuldrene.

«Det gjør mig meget ondt for Mademoiselle, Deres Kusine,» sagde han; «men en vakker Pige skulde ikke elske et sligt Menneske, naar saa mange tapre Officerer opholder sig her paa Stedet. Jeg har hørt, at Keiseren er træt af disse endeløse Sammensværgelser, og at der skal statueres et Exempel paa ham.»

Medens den unge Husar og jeg saaledes pratede sammen, havde vi galoperet nedad den brede, hvide Landevei, indtil vi nu var komne ganske i Nærheden af Leiren, som vi kunde se ligge ordnet i Regimenter og Brigader nedenunder os. Da vi kom ovenfra, kunde vi se bent ned i denne Lærredsby med dens tjorede Heste, dens Gjærder af Artilleri og Soldatersværme. I Centrum var en fri, firkantet Plads med et eneste, meget stort Telt og en Klynge lave Træhuse i Midten, og herover vaiede den trefarvede Fane.

«Det der er Keiserens Kvarter, og det mindre er General Ney's Hovedkvarter; han fører Kommandoen over dette Korps. Som De vel forstaar, er dette blot en af de forskjellige Armeer, som ligger spredte, fra Dunkirk i nord til denne, som er den sydligste. Keiseren reiser fra den ene til den anden, inspicerer dem, hver i sin Tur, men dette er Hovedstyrken; den bestaar for det meste af udvalgte Tropper, saa at det er os, der faar se mest til ham, i Særdeleshed nu, da Keiserinden og Hoffet er ankommet til Pont des Briques. For nærværende opholder han sig her,» tilføiede han med dæmpet Stemme og pegte paa det store hvide Telt i Midten.

Veien gjennem Leiren løb over en anselig Flade, hvor store Flokke Kavalleri og Infanteri holdt paa at øve sig. I England havde vi hørt saameget om Napoleons Tropper, og deres Seire havde forekommet os saa vidunderlige, at min Indbildningskraft havde forberedt mig paa Mænd af et yderst mærkeligt Udseende. Men Kjendsgjerningerne var, at det almindelige Linjeinfanteri i sine blaa Vaabenkjoler, hvide Knæbuxer og Gamascher var ganske smaa Folk; selv de høie, messingbeslaaede Huer med røde Fjær formaaede ikke at gjøre dem videre imponerende.

Men tiltrods for sin lave Vext var de seige og tætbyggede, og efter atten Maaneders Felttjeneste opøvede til den høieste Grad af Fuldkommenhed. Rækkerne var fulde af Veteraner; alle Underofficerer havde længe været i Tjeneste, medens aldrig nogen havde kunnet maale sig med de kommanderende Generaler i Dygtighed. Det var derfor ingen foragtelig Fiende, som laa der med sine truende Øine rettet mod Englands Klipper. Hvis ikke Pitt havde kunnet stille den første Flaade i Verden mellem de to Kyster, havde maaske Europas Historie den Dag idag seet anderledes ud.

Da Løitnant Gérard saa, med hvilken Interesse jeg stirrede paa de manøvrerende Tropper, var han saa elskværdig at tilfredsstille min Nysgjerrighed angaaende dem, der holdt sig nærmere ved den Vei, vi reiste paa.

«De, som De ser derborte paa de sorte Heste med svære blaa Dækkener over Lænderne, er Kyradserer,» sagde han. «De er saa tunge, at de ikke kan drive det videre end til Trav; naar de angriber, maa vi derfor lade en Brigade Jægere eller Husarer komme bagefter dem for at forfølge Seiren.»

«Hvem er den civile, der holder paa at inspicere dem?» spurgte jeg.

«Det er ingen civil, men General St. Cyr, som er en af dem, man kaldte Spartanerne fra Rhinen. De var af den Mening, at Tarvelighed i Levemaade og Klæder sømmede sig for en god Soldat, og derfor vilde de ikke bære anden Uniform end den tarvelige blaa Ridekjole, den, De ser her. St. Cyr er en fortræffelig Officer, men han er ikke populær, for det er sjelden, at han taler med nogen, og undertiden stænger han sig dagevis inde i sit Telt og spiller paa sin violin. Jeg selv har nu den Tro, at en Soldat ikke bliver det mindste daarligere, om han liker et Glas god Vin eller har en fix Uniformsfrakke og nogle Baand over Brystet. Jeg for min Del tillader mig begge Dele, og alligevel kan enhver, som kjender mig, fortælle Dem, at det ikke har skadet mig som Kriger. Kan De se Infanteriet der tilvenstre?»

«Er det dem med de gule Opslag?»

«Netop. Det er Oudinots berømte Grenaderer. Og de andre Grenaderer med røde Skulderkvaster og Skindhuerne snorede over Ranslerne, er den keiserlige Garde, Efterfølgere af den gamle Konsular garde, som vandt Marengo for os. Der var atten hundrede af dem, som fik Æreskorset efter Slaget. Derborte er det syv og femtiende Linjeregiment, som kaldes «de frygtelige», og der er det syvende lette Infanteri, som er kommet fra Pyrenæerne, og som er vel kjendt som de værste Slyngler og de flinkeste til at marschere i Armeen. Det lette Kavalleri i grønt er Gardens Jægere tilhest, undertiden kaldt «de ledende»; man siger, det skal være Keiserens Yndlingstropper, skjønt han begaar en stor Feiltagelse, hvis han foretrækker dem for Berchénys Husarer. Det andet Kavalleri med grønne Kapper er ogsaa Jægere, men herfra kan jeg ikke sige Dem, hvilket Regiment de tilhører. Deres Oberst manøvrerer storartet med dem. Vi selv kunde ikke gjøre det bedre. Og nu, Monsieur de Laval, er vi ved Porten til Leiren ved Boulogne, og det er min Pligt at føre Dem lige til Keiseren.»

TIENDE KAPITEL.

Forgemakket.

Leiren ved Boulogne bestod den Tid af et hundrede og femti tusind Infanterister og femti tusind Kavallerister, saa at den i Folkemængde overgik alle Frankriges Byer, undtagen Paris. Denvar delt i fire Sektioner: den høire Leir, venstre Leir, Leiren ved Wimereux og Leiren ved Ambleteuse, var omtrent en engelsk Mil[1] i Dybden, og den laa udstrakt langs Kysten omtrent i syv Mils Længde. Den laa aaben mod Land, men mod Sjøen var den omgivet af mægtige Batterier, der indeholdt Mortere og Kanoner af en hidtil ukjendt Størrelse. Disse Batterier var anlagte paa Toppen af de høieste Klipper, og deres høie Beliggenhed øgede deres Rækkevidde og satte dem istand til at sende sine Projektiler ned paa Dækket af de engelske Skibe.

Det var et vakkert Syn at ride gjennem Leiren; Folkene havde været der over et Aar og havde gjort alt muligt for at smykke og forskjønne sine Telte. De fleste havde smaa Haver foran eller rundt dem, og medens vi red forbi, saa vi solbrændte Mænd ligge paa Knæ midt i sine Blomsterbed med Lugehakker og Havesprøiter.

Andre sad i Solskinnet udenfor Teltet, rensede sine Bælter med Pibeler og pudsede sine Vaaben, medens de neppe kastede et Blik paa os, da vi red forbi; thi alleslags Kavalleripatruljer kom og for afsted i alle Retninger.

De endeløse Rækker var dannede til Gader med sine Navne trykt og opslaaet paa Stolper. Saaledes kom vi igjennem Rue d'Arcole, Rue de Kleber, Rue d'Egypte og Rue d'Artillerie Volante, førend vi befandt os i den store Firkant i Midten, hvor Armeens Hovedkvarterer laa.

I den Tid pleiede Keiseren at tilbringe Natten i en liden Landsby, der hedte Pont des Briques, og som laa nogle Kilometer længer ind i Landet; men han tilbragte Dagen i Leiren, og der holdt han sædvanlig ogsaa Krigsraad. Her var hans Ministre, og Generalerne for de Armekorpser, der var spredte opover og nedover langs Kysten, kom did for at bringe Rapporter og modtage sine Befalinger. Til Brug for disse Raadslagninger var der opført et simpelt Træhus, der indeholdt et meget stort og tre smaa Værelser. Paviljonen, som vi havde seet fra Bakkerne, tjente som Husets Forgemak, og her kunde de, der søgte Audiens hos Keiseren, samle sig.

Det var foran Døren til dette Forgemak, hvor en stærk Vagt af Grenaderer forkyndte Napoleons Nærværelse, at min Følgesvend sprang ned fra Hesten og gav mig et Vink om at følge sit Exempel.

En Gardeofficer tog imod vore Navne og vendte tilbage til os, ledsaget af General Duroc, en mager, kantet, tør Mand paa firti Aar, med et formelt Væsen og mistænksomme Øine.

«Er dette Monsieur Louis de Laval?» spurgte han med et stivt Smil.

Jeg bukkede.

«Keiseren er meget interesseret i at træffe Dem. Man behøver ikke længer Deres Tjeneste, Hr. Løitnant.»

«Jeg er personlig ansvarlig for, at han føres frem, General.»

«Godt, godt. De kan komme ind, hvis De helst vil det!»

Han gik forbi os og ind i det uhyre Telt, der var uden Møbler, naar undtages en Række Bænke langs Siderne. Paa disse sad en Del Mænd i Land- og Sjø-Uniformer, medens et stort Antal Grupper stod rundt omkring og talte sammen med dæmpede Stemmer. I den borteste Ende var en Dør, som førte ind til det keiserlige Raadskammer. Nu og da saa jeg en Mand i Embedsdragt gaa op til denne Dør og skrabe sagte paa den med Neglen; den gik da øieblikkelig op, han gled forsigtig ind og lukkede Døren sagte efter sig.

Over hele Forsamlingen var der snarere en Luft fra Hoffet end fra Leiren, en Atmosfære af Respekt og Frygt, der var saa meget mere betagende, naar den angreb disse barske Officerer og Soldater. Keiseren havde i Frastand forekommet mig vældig; men jeg fandt ham endnu mere overvældende nu, da jeg var lige i hans Nærhed.

«De behøver ikke at være bange, Monsieur de Laval,» sagde min Ledsager. «De kommer til at faa en god Modtagelse.»

«Hvoraf ved De det?»

«Af General Durocs Væsen. Hvis Keiseren smiler til Dem, vil alle ved dette fordømte Hof smile, lige ned til Lakeien derborte i det røde Fløielslivré. Men hvis Keiseren rynker sine Bryn, saa behøver De blot at se paa den Mand, som vasker Keiserens Tallerkener, og De skal se Rynkerne gjenspeilede i hans Ansigt. Og det værste er, at et ligefremt Menneske aldrig kan skjønne, hvad der forskaffede ham Smilet eller Rynken. Og det er Grunden til, at jeg meget hellere vil bære mine Løitnantsepauletter og ride ved Siden af min Eskadron med en god Hest mellem mine Knæ end at eie Monsieur Talleyrands store Hus i Rue Saint Florentin og have hans Indtægter paa hundrede tusinde Livres.»

Medens jeg fremdeles stod og undrede mig paa, om Husaren havde Ret, og om det Smil, som Duroc havde hilset mig med, virkelig kunde betyde, at Keiseren var saa venlig stemt imod mig, — kom en meget høi og vakker ung Mand i straalende Uniform henimod mig. Tiltrods for den forandrede Dragt gjenkjendte jeg ham strax som den General Savary, der havde anført Expeditionen Natten før.

«Ja, De har naturligvis hørt, Monsieur de Laval,» sagde han og tog mig hjertelig i Haanden, «at denne Toussac har undsluppet os. Han var i Virkeligheden den eneste, som vi var ivrige efter at gribe, for den anden er øiensynlig blot en Drømmer, der er ført bag Lyset. Men mellem os sagt, bliver vi nok nødt til at holde skarp Vagt over Keiserens Person, indtil vi faar Tag i ham, for Mester Toussac er ikke at spøge med.»-

Jeg syntes, jeg kjendte hans store, grove Tommelfinger paa min Hage, da jeg svarede, at ogsaa jeg havde den bestemte Mening, at han var et overordentlig farligt Menneske.

«Keiseren ønsker at tale med Dem strax,» sagde Savary. «Han har det meget travelt i Formiddag; men han bød mig sige, at De skulde faa Audiens.»

Han smilte og gik videre.

«De avancerer sandelig,» hviskede Gérard. «Der findes mange Folk her, der gjerne vovede noget, kunde de faa Savary til at tale med sig saaledes, som han nu talte med Dem. Keiseren vil sikkert gjøre noget for Dem. Men vær nu paa Post. Ven, for der kommer Monsieur de Talleyrand i egen Person hen til os.»

En besynderlig udseende Person ruggede sig frem i Retning henimod os. Det var en Mand i Femtiaars-Alderen omtrent, bredbygget over Skuldre og Bryst, men ellers meget foroverludende og halt paa det ene Ben. Han gik langsomt og støttede sig tungt paa en sølvknappet Stok, og hans fordringsløse, sorte Klædning med Silkestrømper at samme Farve stak sælsomt adstadig af mellem de straalende Uniformer, der omgav ham. Men til trods for hans jævne Dragt, laa der et Udtryk af stor Myndighed i hans kløgtige Ansigt, og hver og en veg tilbage med Bukken og Skraben, efter hvert som han bevægede sig fremover gjennem Teltet.

«Monsieur de Laval?» sagde han, idet han stansede foran mig og lod sine kolde, graa Øine spille over mig fra Hoved til Fod.

Jeg bukkede noget koldt; for jeg delte det Mishag, som min Fader saa ofte havde udtalt ligeoverfor denne kjoleløse Prest og menederske Politiker. Men hans Væsen var saa fuldendt og indtagende, at det var vanskeligt at staa sig imod det.

«Jeg har engang kjendt Deres Fætter de Rohan overordentlig godt,» sagde han. «Vi gjorde mange lystige Streger sammen, dengang Verden ikke var fuldt saa høitidelig, som den nu er. Jeg tror, at De ogsaa er i Slægt med Kardinal de Montmorency de Laval, som ogsaa er en gammel Ven af mig. De er altsaa kommen for at tilbyde Keiseren Deres Tjeneste, efter hvad jeg forstaar?»

«Ja, jeg er kommen fra England af den Grund, min Herre.»

«Kom strax efter Ankomsten op i et lidet Eventyr, efter hvad man har fortalt. Jeg har hørt Historien om den værdige Politispion, de to Jakobinere og den ensomme Rønne. Ja, saa har De ialfald seet, hvilke Farer Keiseren er udsat for, og det kommer maaske til at gjøre Dem desto mere nidkjær i hans Tjeneste. Hvor er Deres Onkel, Monsieur Bernac?»

«Han er paa Slottet Grosbois.»

«Kjender De ham godt?»

«Jeg har ikke seet ham før igaar.»

«Han er en meget nyttig Tjener for Keiseren, men — men —», her holdt han sit Hoved fremover mod mit Øre, «man vil have et mere tiltalende Arbeide i Beredskab for Dem.»

Derefter dreiede han sig rundt med et Buk og humpede atter tilbage den Vei, han var kommen.

«Men kjære, De er sikken bestemt til noget stort, min Ven,» sagde Husarløitnanten. «Jeg skal love for, at ikke Monsieur de Talleyrand pleier at ødsle med sine Smil og Buk. Han ved, fra hvilken Kant Vinden blæser, førend han udsteder sine Vexler; jeg forudser, at jeg kommer til at bede om Deres Anbefaling for at faa mig en Kapteinsbestalling i det engelske Felttog. Men se, nu er Krigsraadet forbi.»

Medens han talte, gik Døren i den nederste Ende af det store Telt op, og en liden Klynge Mænd kom ud gjennem den, klædt i de mørkeblaa Kjoler med gyldne Egeblade, der særmærkede Keiserdømmets Marschaller.

Med Undtagelse af en eneste var neppe nogen af dem over Middelalder. I enhver anden Arme vilde man anseet det for et stort Held, om de havde rukket saa langt som til at kommandere et Regiment; men de uafladelige Krige og det friere System, hvor Anciennitetens Love havde maattet vige for Dygtighedens, havde aabnet fortjenstfulde Officerer en hurtig Karriere.

Enhver af Marschallerne bar sin opbrættede Hat under Armen. De dannede nu smaa Kredse, støttede sig paa sine Sværdhefter og talede ivrig sig imellem.

«De er jo af fornem Familie, ikke sandt?» spurgte min Husar.

«Jeg er af samme Blod som Rohan'erne og Montmorency'erne.»

«Det har jeg ogsaa tænkt mig. Ja, da vil De ogsaa forstaa, at der er skeet nogle Forandringer i dette Land, naar De hører, at af de Mænd, som under Keiserens Herredømme er de største i Landet, har den ene været Opvarter, den anden Vinsmugler, den tredje Bødker og den sidste væggemaler Det er slige Haandverk, der har skjænket os Murat, Massena, Ney og Lannes.»

Jeg var Aristokrat og dog var det netop disse Navne, som fremfor andre stærkt havde grebet mig; jeg bad ham ivrig om at udpege for mig hver enkelt af disse berømte Krigere.

«Aa, her er mange berømte Krigere i dette Rum» sagde han. «Der kan desuden,» tilføiede han og strøg sine Moustacher, «muligens være yngre Officerer tilstede her, som bærer noget i sig, der vil bringe dem høiere end nogen af disse. — Men der er Ney tilhøire.»

Jeg saa en Mand med rødt, tætklippet Haar, stort Ansigt, med stærkt fremtrædende Kjæver, saaledes som paa engelske Boxere af Profession.

«Vi kalder ham Peter den røde, ja stundom ogsaa den røde Løve i Armeen,» sagde min Led sager. «Han har Ord for at være den tapreste Mand i Armeen, skjønt ikke jeg kan indrømme, at han er mere tapper end andre Folk, jeg kunde nævne. Men han er alligevel utvilsomt en meget dygtig Anfører.»

«Og hvem er Generalen ved Siden af ham?» spurgte jeg. «Hvorfor bærer han Hovedet saa stærkt ludende mod den ene Side?»

«Det er General Lannes; han luder med Hovedet mod den venstre Skulder, fordi han blev skudt gjennem Halsen under Beleiringen af St. Jean d'Acre. Han er Gascogner ligesom jeg selv, og jeg er bange for, han giver dem, der beskylder mine Landsmænd for at være lidt snakkesalige og stridbare, nogen Grund. Men Monsieur smiler?»

«Nei, De tager Feil.»

«Jeg tænkte, at det muligens var noget jeg havde sagt, der morede Monsieur. Jeg tænkte, De muligens mente, at Gascognerne virkelig var stridbare, istedenfor at de, efter hvad jeg paastaar, er den mildeste Race i Frankrige, en Mening, som jeg altid er rede til at fastholde paa hvilkensomhelst tænkelig Maade. Men jeg tør sige, at Lannes er en overordentlig tapper Officer, skjønt han kanske nu og da er noget hidsig. Den ved Siden af ham er Auguereau.»

Med Interesse betragtede jeg Helten fra Castiglione, som havde raget Kommandoen, da — den eneste Gang — Napoleons Mod og Aandsnærværelse havde svigtet. Efter hvad jeg kunde dømme, var det en Mand, der kom mere til sin Ret i Krig end i Fred: for sine gyldne Egeblade tiltrods saa han med sit lange Gjedebukfjæs og sin Brændevinsnæse ganske ud som en langbenet, simpel, bandende og grovmundet veteran af det Slags, som findes i hvert Barakrum. Han var ældre end de andre, og hans pludselige Forfremmelse kom for sent til at kunne forandre ham. Han vedblev altid at være preussisk Gardekorporal under sin franske Marschalhat.

«Javist; det er en grov Karl,» sagde Gérard som Svar paa min Bemærkning. «Han er en af dem, som Keiseren maatte give den Paamindelse, at han helst blot saa dem som Soldater i Armeen. Han og Rapp og Lefebvre med deres tunge Støvler og raslende Sabler var mere, end Keiserinden kunde taale i Tuileriernes Sale. Der staar Vandamme ogsaa, — den mørke Mand med det svære Ansigt. Gud hjælpe den engelske Landsby, hvor han lægges i Kvarter! Det var ham, som knuste Kjævebenet paa en Prest i Westfalen, fordi denne ikke kunde skaffe ham den anden Flaske Tokayer.»

«Og han derborte er formodentlig Murat?»

«Ja, det er Murat, han med det sorte Kindskjæg, tykke, røde Læber og Ansigtet brunet af Ægyptens Solstraaler. Ma foi, hvis De havde seet ham storme frem i Spidsen af en Kavalleribrigade med vaiende Fjærbusk og lynende Sværd, saa vilde De aldrig ønske Dem et vakrere Syn. Jeg har seet en Karré Grenaderer bryde Rækkerne og adsplittes, strax de fik Øie paa ham. I Ægypten holdt Keiseren sig paa Afstand fra ham, for Araberne havde ikke et Blik tilovers for den lille General, naar denne staute Rytter og Fegter red foran dem. Efter min Mening er Lasalle en dygtigere Kavalleriofficer; men der findes ikke en, som vore Mænd hellere følger end Murat.»

«Og hvem er den Mand, som ser saa barsk ud og staar og støtter sig paa et orientalsk Sværd?»

«Aa, det er Soult! Han er den trodsigste Mand i Verden. Han siger Keiseren imod. Den smukke Mand ved Siden af ham er Junot, og det er Bernadotte, som staar og læner sig mod Teltpælen.»

Jeg betragtede denne Eventyrers Ansigt med Interesse, — han havde begyndt som Menig med Musket og Ransel, men senere — ikke tilfredsstillet med Marschalstaven — gik han videre fremad, til han havde grebet en Konges Scepter. Og det kan siges, at han i Modsætning til sine Kamerater snarere vandt Tronen tiltrods for Napoleon end ved hans Hjælp. Enhver, der betragtede disse besynderlig udtryksful de Træk, — hvis Forkladenhed skyldtes hans halvt spanske Oprindelse, — maatte have læst i hans flammende sorte Øine og vældige paagaaende Næse, at han var bestemt for en vidunderlig Skjæbne. Blandt alle de kamplystne og fremragende Generaler, der omgav Napoleon, var der ingen med større Gaver og heller ingen, hvis Ærgjerrighed han mere mistænkte, end Jules Bernadotte.

Men hvor krigslystne og fremragende end disse Mænd var, og hvor lidet de — som Auguereau roste sig af — frygtede baade Gud og Djævel, saa var der alligevel noget, der betog eller kuede dem, — en liden Mands kolde Smil eller Sorte Skumlen.

Medens jeg stod der og iagttog dem, gik der nemlig pludselig et Ryk gjennem Forsamlingen, og en Taushed faldt over dem, ligesom naar Læreren uventet kommer ind i en Gutteklasse.

Og se, der stod Herren selv i Nærheden af de aabne Døre til Hovedkvarteret. Selv uden denne pludselige Stilhed og Fodskrabningen af dem, der sad paa Bænkene, følte jeg, at jeg strax vilde have forstaaet, at han var nærværende. Der laa en bleg Lysning over hans elfenbenshvide Ansigt, der trak Blikket hen paa sig, og om hans Dragt havde været den tarveligste blandt hundrede, vilde hans Tilsynekomst dog været det første, man lagde Mærke til.

Der stod han altsaa; denne lille føre, bredskuldrede Skikkelse med sine hvide, velformede Lægge, sin grønne Kjole med røde Hals- og Ærmeopslag, og Sværdet med dets gyldne Haandtag og Skildpaddes Skede. Hovedet var ubedækket og fremviste hans tynde, kastanjebrune Haar. Under den ene Arm var den opbrættede flade Hat med ti Cents Trikolor-Rosetten, som man allerede havde seet paa hans Billeder

I sin høire Haand holdt han en liden Ridepisk med Metalknap. Han gik langsomt, uden at forandre en Mine, med Blikket rettet bestemt frem over, afmaalt og ubønhørlig, — en sand Personifikation af Skjæbnen.

«Admiral Bruix!»

Jeg ved ikke, om den Stemme fik de andre til at gyse, saaledes som det var Tilfældet med mig. Jeg havde aldrig hørt noget mere skurrende, mere barskt, mere truende. Hans lyseblaa Øine kastede Blikke som Kaardestød omkring seg under de sammentrukne Øienbryn.

«Her er jeg, Deres Majestæt!»

En mørk, graahaaret, middelaldrende Mand i Marineuniform traadte frem af Mængden. Napoleon tog tre hurtige smaa Skridt henimod ham paa en saa truende Maade, at jeg saa Sjømandens veirbidte Kinder blive en Tanke blegere, og han kastede et hjælpeløst Blik omkring sig som efter Hjælp.

«Hvoraf kommer det, Admiral Bruix,» udbrød Keiseren med den samme forfærdelig skjærende Stemme, «at De ikke adlød mine Befalinger igaaraftes?»

«Jeg forstod, at der vilde komme en stærk vestenstorm, Deres Majestæt. Jeg vidste, at —» han kunde næsten ikke tale for Sindsbevægelse. «Jeg vidste, at hvis Skibene gik ud i Læ af denne Kyst —»

«Med hvad Ret opkaster De Dem til Dommer?» udbrød Keiseren med koldt Raseri. «Er det Deres Mening at stille Deres Opfatning mod min?»

«Navigationssager, Deres Majestæt!»

«Ikke i nogetsomhelst Tilfælde.»

«Men Orkanen, Deres Majestæt. Beviste ikke den, at jeg havde Ret?»

«Hvad? Og De vover fremdeles at bides med mig?»

«Naar jeg har Retten paa min Side.»

Der blev stilt i den store Forsamling; slig en Dødsstilhed, som naar mange venter og alle med tilbageholdt Aandedrag. Keiserens Ansigt blev forfærdeligt; Kinderne fik en grønagtig, gusten Farve, og der kom en besynderlig drei ende Bevægelse i Pandemusklerne, som hos en Epileptiker. Han løftede Pisken op mod Skulderen og gjorde et Skridt henimod Admiralen.

«Uforskammede Slyngel!» hviskede han.

Det var det italienske Ord coglione, som han brugte, og jeg lagde Mærke til, at jo mere hans Følelser overvældede ham, desto mere talte han det franske Sprog som en fremmed.

Et Øieblik lod det til, at han vilde give Sjømanden et Slag over Ansigtet med Pisken. Denne tog et Skridt tilbage og slog med Haanden paa Sværdheftet.

«Tag Dem iagt, Deres Majestæt,» sagde han.

I nogle Øieblikke var Spændingen forfærdelig. Derefter tog Napoleon Ridepisken ned igjen med et skarpt Smeld mod sin egen Hofte.

«Viceadmiral Magnon,» udbrød han. «De har herefter at modtage alle Ordrer, der angaar Flaaden. Admiral Bruix, De har at forlade Boulogne inden fire og tyve Timer og trække Dem tilbage til Holland. Hvor er Løitnant Gérard af Berchenys Husarer?»

Min Ledsagers Handske fór op mod Bjørneskindshuen.

«Jeg gav Dem Befaling til at bringe Monsieur Louis de Laval hid fra Slottet Grosbois.»

«Han er tilstede, Deres Majestæt.»

«Godt, De kan gaa.»

Løitnanten hilste, dreiede sig rundt paa Hælen og gik klirrende bort; — imedens vendte Keiserens blaa Øine sig mod mig. Jeg havde hørt den Talemaade om Øine, der kan se tvers igjennem en, men dette gjennemborende Blik gav en virkelig en Fornemmelse af, at det granskede ens inderste Tanker.

Men al Barskhed var nu smeltet væk fra det, og jeg læste stor Mildhed og Venlighed i Udtrykket.

«De er jo kommen for at tjene mig, Monsieur de Laval?»

«Ja, Deres Majestæt.»

«De har brugt temmelig lang Tid til at bestemme Dem.»

«Jeg var ikke min egen Herre, Deres Majestæt.»

«Deres Fader var jo Aristokrat.»

«Ja, Deres Majestæt.»

«De vil se, at i Frankrige findes der nu hverken Aristokrater eller Jakobinere, men at vi alle er Franskmænd, der arbeider til Ære for vort Fædreland. Har De seet Ludvig af Bourbon?»

«Jeg har seet ham en Gang, Deres Majestæt.»

«Manden har et ubetydeligt Ydre, ikke sandt?»

«Nei, Deres Majestæt, jeg syntes det var en smuk Mand.»

For et Øieblik saa jeg et haardt, vredt Glimt i disse forunderlige blaa Øine. Saa rakte han Haanden ud og kneb mig i Øret.

«Monsieur de Laval blev ikke født til at være Hofmand,» sagde han. «Nu ja, Ludvig af Bourbon vil komme til at indse, at han ikke kan vinde en Trone ved at skrive Proklamationer i London og undertegne dem med Ludvig. Jeg for min Del fandt Frankriges Krone liggende paa Jorden og løftede den op paa min Sværdspids.»

«De har ogsaa løftet Frankrige med Deres Sværd, Deres Majestæt,» sagde Talleyrand, som stod ved hans Side.

Napoleon kastede et Blik hen paa sin berømte Minister, og jeg syntes at læse Mistanke i hans Øine. Derefter vendte han sig mod sin Sekretær.

«Jeg overlader Monsieur de Laval til Dem, de Meneval,» sagde han. «Jeg ønsker at se ham i Raadskamret, efterat jeg har inspiceret Artilleriet.»

Fotnoter

1)

1609 Kilometer.

ELLEVTE KAPITEL.

Sekretæren.

Keiser, Generaler og Embedsmænd strømmede alle bort til Revyen og lod mig staa alene tilbage med en Mand, der var klædt i sort med snehvidt Kammerdugskalvekryds og Manchetter. Han havde store Øine og saa meget mild og venlig ud; han forestillede sig selv for mig som Monsieur de Meneval, hans Majestæts Privatsekretær.

«Vi maa faa os lidt Mad, Monsieur de Laval,» sagde han. «Hvis De har noget med Keiseren at bestille, er det altid det tryggeste at faa sig Mad, naar man har Anledning til det. Jeg forsikrer Dem, at jeg næsten har besvimet af Sult og Tørst.»

«Men hvordan greier da Keiseren selv sig?» spurgte jeg

Denne Monsieur de Meneval havde sligt et venligt og tækkeligt væsen, at jeg allerede følte mig vel tilmode sammen med ham.

«Aa han, han er af Jern, Monsieur de Laval. Vi kan ikke sætte vor Maalestok efter ham. Jeg har seet ham arbeide atten Timer i Træk uden at nyde noget, blot en eller to Kopper Kaffe. Selv Soldaterne kan ikke tage det op med ham. Jeg forsikrer Dem, at jeg betragter det som den høieste Ære at have Omsorg for hans Papirer; men der gives alligevel Stunder, hvori dette er dygtig opslidende. Jeg kan sidde og skrive efter hans Diktat, medens Hovedet verker af Mangel paa Søvn. Det er et frygteligt Arbeide, for han dikterer lige saa hurtig, som han taler, og han gjentager aldrig nogenting. 'Nu kan vi stanse her, Meneval,' siger han pludselig, 'og faa os en god Nats Søvn'. Og med det samme jeg da har ønsket mig selv tillykke, tilføier han, 'og vi faar begynde med Diktaten igjen Klokken tre imorgen tidlig.' Det er, hvad han mener med en god Nats Søvn.»

«Men har han da ingen faste Spisetider, Monsieur de Meneval?» spurgte jeg, da jeg fulgte den stakkars Privatsekretær ud af Teltet.

«Aa jo, han har Spisetider, men han tager ikke Hensyn til dem. Nu er det allerede langt over Middagstid, som De ser, men han er draget til sin Revy. Naar Revyen er forbi, vil formodentlig noget andet optage hans Opmærksomhed, og saa atter igjen noget andet, indtil det pludselig iaften kommer til at gaa op for ham, at han ikke har spist nogen Middag. 'Min Middagsmad, Constant! Paa Øieblikket!' kommer han da til at raabe, og arme Constant har at sørge for, at Maden er der.»

«Men det maa være ubekvemt at spise paa den Tid,» sagde jeg.

Sekretæren smilte diskret, som den, der altid har været vant til at kontrollere sine Følelser.

«Dette er det keiserlige Kjøkken,» sagde han og pegte paa et stort Telt, der laa udenfor Hovedkvartertt. «Der staar Borel, som er Vicekokken, ved Døren.»

«Hvor mange Høns er det idag?» spurgte Sekretæren.

«Ak, Monsieur de Meneval, det er hjerteskjærende,» udbrød Kokken. «Se nu paa dem!»

Han trak Forhænget tilside og viste os syv Fade med hver sin stegte Fugl paa.

«Den ottende staar nu over og er akkurat passelig stegt, men jeg hører, at Hans Majestæt har taget afsted til Revyen, saa vi faar sætte over den niende.»

«Saaledes gaar det for sig,» sagde min Ledsager, da vi gik bort fra Teltet. «Jeg har seet, at man har havt tre og tyve Fugle færdige til ham, førend han spurgte efter Mad. Den Dag raabte han paa sin Middag Klokken elleve om Aftenen. Han bryder sig lidet om, hvad han spiser eller drikker, men han vil ikke vente. En halv Flaske Chambertin, stegt Fisk eller en Høne á la Marengo er nok for ham, men det er ikke raadeligt at sætte Kager eller Crême paa Bordet, for da kan det ligesaa ofte hænde, at han spiser dette først. Ja, det er et underligt Syn, ikke sandt?»

Jeg havde stanset med et forbauset Udraab. En Rideknegt kom galoperende paa en over ordentlig skjøn Araber ned igjennem en af Telt gaderne. Da den kom forbi, kastede en Grenader, som stod med en liden Gris under Armen, denne ind mellem Hestens Fodder. Grisen hvinte noget ganske forskrækkeligt og pilte sin Vei, men Hesten galoperede videre uden at forandre sine Skridt.

«Hvad skal det betyde?» syurgte jeg.

«Det var den øverste Rideknegt, Jardin, som indøver en Hest til Keiserens Brug. Først vænnes den til at faa en Kanon affyret i sine Øren, derefter slaar man den pludselig med tunge Gjenstande, og allersidste Prøve er, at en Gris kastes mellem Fødderne paa den. Keiseren sidder ikke meget fast i Sadlen og taber sig ofte bort i Drømmerier, naar han rider, saa det kanske ikke vilde gaa godt, hvis ikke Hesten var godt dresseret. Kan De se det unge Menneske, som ligger og sover ved Teltdøren derhenne?»

«Ja, jeg ser ham.»

«De vilde vel ikke tro, at han i dette Øieblik er i Keiserens Tjeneste.»

«Det lader til at være en meget let Post.»

«Jeg skulde ønske, at alle vore Embeder var saa lette, Monsieur de Laval. Det er Joseph Linden, der nøiagtig har ligesaa store Fødder som Keiseren. Han bruger hans nye Sko og Støvler i tre Dage, førend hans Herre faar dem. De kan se paa Guldspænderne, at han for Øieblikket har et Par paa sig. Ah, Goddag, Monsieur de Caulaincourt, vil De ikke spise Middag sammen med os i mit Telt?»

En høi, vakker og meget elegant klædt Mand kom hen og hilste paa os.

«Det er et sjeldent Syn at se Dem hvile, Monsieur de Meneval,» sagde han. «Som Hoved for Husholdningen har jeg just ikke selv saa let Arbeide, men jeg tror, at jeg har mere Frihed end De. Har vi Tid til at spise Middag, førend Keiseren vender tilbage?»

«Javist; herfra kan vi se, naar han kommer, og være tilbage i Forgemakket før ham. Dette er Feltkost, Monsieur, men De vil nok tage til takke med den.»

Jeg for min Del spiste Koteletterne og Salaten med udmærket Appetit; men hvad jeg især fandt Smag i, var at lytte til mine Kameraters Samtale. Jeg var nemlig fuld af nysgjerrighed angaaende alt, der vedrørte denne eiendommelige Mand, hvis Geni saa hurtig havde hævet ham til den høieste Stilling i Verden.

Overhovedet for hans Husholdning drøftede ham med en forbausende Aabenhjertighed.

«Hvad siger man om ham i England, Monsieur de Laval?» spurgte han.

«Aa, ikke noget svært godt.»

«Nei, det har jeg forstaaet af de engelske Aviser. De driver Keiseren til Raseri; men han vil alligevel læse dem. Jeg skal gjerne indgaa et Væddemaal om, at det første han foretager sig, naar han har gjort sit Indtog i London, er at sende Kavalleriafdelinger rundt til de forskjellige Redaktionslokaler og gjøre Forsøg paa at gribe Redaktørerne.»

«Og det næste?»

«Det næste?» sagde han og smilte, «vil være at udstede et langt Opraab for at bevise, at vi har erobret England udelukkende for Engelskmændenes bedste og meget imod vor egen Vilje. Og dernæst vil Keiseren maaske lade de engelske forstaa, at hvis de absolut fordrer en protestantisk Hersker, saa findes der muligens enkelte smaa Punkter, hvorom han ikke er enig med den katholske Kirke.»

«Nei, dette er altfor galt, altfor galt!» udbrød de Meneval; han saa ud, som han baade morede sig og var forfærdet over sin Kamerats Aabenhjertighed. «Vel er det saa, at Keiseren af politiske Grunde maatte experimentere lidt med Muhamedanismen, og jeg tror nok, han vil høre Gudstjenesten i St. Paulskirken, som han søgte Moskeen i Kairo; for en Hersker kan det ikke gaa an at være bigot. Og naar alt kommer til alt, maa Keiseren tænke for os allesammen.»

«Han tænker for meget,» sagde Caulaincourt høitidelig. «Han tænker saa meget, at andre Folk her i Frankrige aldeles ikke tænker længer. De ved, hvad jeg mener, de Meneval, for De har seet ligesaa meget til det som jeg.»

«Ja, ja,» svarede Sekretæren. «Han skal sikkert ikke opmuntre nogen Originalitet blandt sine Omgivelser. Jeg har saa mangen Gang hørt ham sige, at han ikke har Brug for andet end Middelmaadighed, hvilket, oprigtig talt, ikke var nogen videre rar Kompliment for os, der har den Ære at tjene ham.»

«Ved hans Hof viser en dygtig Mand bedst sin Begavelse ved at lade, som om han er sløv,» sagde Caulaincourt bittert.

«Og alligevel er saa mange berømte Personligheder der,» bemærkede jeg.

«Hvis saa er Tilfældet, da holder de kun sin Stilling ved at skjule sin Personlighed. Hans Ministre er Kontorister, hans Generaler Overadjutanter. Redskaber er de allesammen. Man har dette vidunderlige Menneske i Midten, og Menneskene rundt om ham er ligesaa mange Speile, der reflekterer forskjellige Sider af ham. I det ene Speil ser man ham som Finansmand og kalder Billedet Lebrun. I et andet har man ham som Gendarme, og man kalder det Savary eller Fouché. Fremdeles i et tredje træder han frem som Diplomat og heder Talleyrand. Man ser forskjellige Skikkelser, men i Virkeligheden er det den samme Mand. Der har man f. Ex. Monsieur de Caulaincourt, der bestyrer Husholdningen; men han kan ikke give en Tjener Afsked uden Tilladelse. Det gjør fremdeles altid Keiseren. Og slig som han leger med os. Thi vi maa tilstaa, de Meneval, at han leger med os. I dette fremfor alt har jeg seet hans vidunderlige Begavelse. Han giver os aldrig Lov til at være altfor gode Venner, for at vi ikke skal slaa os sammen. Han har pudset sine Marschaller saaledes paa hverandre, at der neppe er to af dem, som er gode Venner. Se bare, hvorledes Davoust hader Bernadotte, eller Lannes og Bessières, eller Ney og Massena. Det er saavidt de kan holde Sablerne i Skeden, naar de træffes. Og desuden kjender han vore svage Punkter: Savarys Tørst efter Penge, Cambacérés' Forfængelighed, Marets Tomhed, Talleyrands Mani for Spekulationer er altsammen lige saa mange Verktøier i hans Haand. Jeg ved ikke, hvad der kan være min største Svaghed; men jeg er sikker paa, at han ved det og benytter sin Kundskab.»

«Men hvor han maa arbeide!» udbrød jeg.

«Ja, det kan De vel sige, sagde de Meneval. Og saa energisk. Atten Timer af de fire og tyve hele Ugen til Ende. Han har præsideret i den lovgivende Forsamling, indtil man har besvimet ved sine Pulte. Hvad mig angaar, saa vil han blive min Død akkurat paa samme Maade, som han sled ud de Bourienne; men uden at knurre vil jeg dø paa min Post; thi om han end farer ilde med os, saa farer han ogsaa ilde med sig selv.»

«Buonaparte er den rette Mand for Frankrige,» sagde Caulaincourt. Han er den personificerede Genius for Orden, System og Disciplin. Naar man tænker paa det Kaos, hvori vort arme Fædreland befandt sig efter Revolutionen, da ikke en eneste vilde regjeres, men alle og enhver vilde herske over andre, da forstaar man, at ene og alene Napoleon kunde frelse os. Vi gik alle og længtede efter noget fast at klamre os til, og saa traf vi paa denne Jernstøtte af en Mand. Og sligt et Menneske, han dengang var, Monsieur de Laval! De træffer ham nu, da han har opnaaet alt, hvad han kan ønske. Han er i godt Humør og tryg. Men ved den Tid havde han intet opnaaet, men attraaede alt. Hans Blik forfærdede Kvinderne. Han gik omkring i Gaderne som en Ulv. Folk stod og stirrede efter ham, naar han gik forbi. Hans Ansigt var ganske anderledes — det var knoglet, hulkindet med et skjult, truende Blik og spidse Kjæver. Ja, den lille Løitnant fra Krigsskolen i Brienne var en forunderlig Skikkelse. Den første Gang, jeg saa ham, sagde jeg: «Der er en Mand, som enten kommer til at sidde paa en Trone eller knæle paa et Skafot.» Og se ham nu.»

«Og det var for ti Aar siden!» udbrød jeg.

«Bare ti Aar. Og disse Aar har ført ham fra en Sal i Barakkerne til Tuilerierne. Men han var født til det. Det var umuligt at stagge ham. De Bourienne fortalte mig, at han allerede i Brienne, da han var en liden Fyr, havde den stolte Keisermine, og han holdt Lovtaler eller irettesatte, stirrede rasende eller smilede akkurat paa samme Maade som nu. Har De seet hans Moder, Monsieur de Laval? Hun er en Tragediedronning, høi, reserveret, ubøielig, taus. Det er Kilden, som han er udsprungen af.»

Jeg kunde se paa Sekretæren, hvis Øine var milde som en Fuglehunds, at han følte sig ilde tilmode ved de Caulaincourts Bemærkninger.

«De kan fortælle, at vi ikke lever under noget særdeles frygteligt Tyranni, Monsieur de Laval,» sagde han; «ellers havde vi neppe vovet at diskutere vor Hersker saa oprigtig. Sagen er, at vi har ikke sagt noget, som han ikke selv vilde have hørt paa med Fornøielse eller kanske endog bifaldt. Han har sine smaa Svagheder, ellers vilde han ikke være Menneske; men se paa hans Egenskaber som Regent, og jeg spørger Dem, om nogensinde et Menneske saa fuldstændig har gjort Fyldest for et Folks Valg. Han arbeider strengere end nogen af sine Undersaatter. Han er en Herre, der er elsket af sine Tjenere. Han har aldrig en Hviledag, og han er altid oplagt til at arbeide. Under Tuileriernes Tag findes der ikke en mere afholdende Mand, hvad Mad og Drikke angaar. Han opdrog sine Brødre paa egen Bekostning, dengang da han selv var meget fattig, og han har ladet selv de mest fjerne Slægtninge blive delagtige i sin Lykke. Han er med et Ord sparsommelig, strengt arbeidsom og maadeholden. I de londonske Aviser har vi læst om eders Prins af Wales, Monsieur de Laval, og jeg tror ikke, at han just staar sig videre godt paa Sammenligningen.»

Jeg tænkte paa den lange Række Brightonskandaler, e\vmarketskandaler, Londonskandaler og maatte lade Georg forblive uforsvaret.

«Efter hvad jeg forstaar,» sagde jeg, «Saa er det ikke Keiserens private Liv, men hans for alle synlige Ærgjerrighed, som de engelske angriber.»

«Sagen er,» sagde de Caulaincourt, «at Keiseren ved, og vi alle ved, at der er ikke Rum nok i Verden for baade Frankrige og England. Enten maa den ene eller den anden være den overordnede. Hvis man engang fik England knust, kunde man derefter lægge Grundvoldene til en stadig Fred. Italien er vort, Østerrig kan vi knuse paany, som vi har knust det før. Tyskland er splittet. Rusland kan udvide sig mod syd og øst. Amerika tager vi paa en Fristund og finder vort Paaskud i Louisiana eller i Canada. Der er et Verdenskeiserdømme i vente for os, og der er kun denne eneste Ting, der stanser os.»

Gjennem Teltets Aabning pegte han ud paa den brede, blaa Kanal.

Langt borte laa Blokadeflaadens Seil som snehvide Maager i det fjerne. Jeg maatte atter tænke paa, hvad jeg havde seet Aftenen før — Lanternerne fra Skibene paa Sjøen og Lysskimt af Leiren paa Kysten. Magterne paa Land og Hav stod Ansigt til Ansigt, medens en afventende Verden stod omkring dem for at se, hvad der vilde komme ud af det.

TOLVTE KAPITEL.

Handlingens Mand.

De Menevals Telt var opslaaet saaledes, at han kunde overse de keiserlige Hovedkvarterer; men enten havde vi været altfor optagne af den interessante Samtale, eller Keiseren var kommen den anden vei til bage fra Revyen, for vi blev pludselig opskræmte ved at se en grønkjolet Kaptein af Garden, der kom for at sige, at Napoleon ventede paa sin Sekretær.

Den arme de Menevals Ansigt blev ligesaa hvidt som hans smukke Kalvekryds, han sprang op og kunde næsten ikke faa Mælet for Bevægelse.

«Og jeg, som skulde have været der!» stønnede han. «Ak, for en Ulykke! Monsieur de Caulaincourt, De maa undskylde mig! Hvor har jeg lagt Hatten og Sværdet? Kom, Monsieur de Laval, vi tør ikke vente et Øieblik!»

Jeg kunde forstaa af de Menevals Skræk, ligesom af det Optrin, jeg nylig havde været Vidne til ligeoverfor Admiral Bruix, hvilken Indflydelse Keiseren øvede over dem, der omgav ham. De var aldrig trygge, altid paa Randen af en Katastrofe; blot opmuntrede den ene Dag for at blive hensynsløst tilbagestødte den anden, tyranniserede i det offentlige og ringeagtede i det private Liv. Men tiltrods for alt dette er det en Kjendsgjerning, at de elskede ham og tjente ham, som ingen anden Monark er bleven elsket og tjent.

«Kanske det er bedst, at jeg bliver her,» sagde jeg, da vi kom til Forgemakket, der fremdeles var overfyldt af Folk.

«Nei, nei, jeg er ansvarlig for Dem. De maa følge med mig! Jeg haaber, at han ikke er vred paa mig! Hvorledes kan han være kommen ind, uden at jeg saa det?»

Min forskrækkede Ledsager kradsede sagte paa Døren, der øieblikkelig blev aabnet af Mameluken Roustan, som vogtede den indenfra. Det Rum, som vi nu traadte ind i, var nok saa anseligt, men yderst tarvelig møbleret. Væggene var betrukne med sølvgraat Tapet, og midt paa det himmelblaa Tag saaes den gyldne Ørn med Tordenkilen.

Paa den ene Side brændte, tiltrods for det varme Veir, et stort Baal; Luften var tung af Hede og den aromatiske Duft af Aloe. I Midten af Rummet stod et stort, aflangt Bord, bedækket med grønt Klæde og uordnede Dynger af Breve og Papirer. Paa den ene Side af Bordet stod en ophøiet Skrivepult, og bag den, i en Safians Lænestol med udskaarne Arme, sad Keiseren.

Rundt omkring Væggene stod flere Embedsmænd, men Keiseren tog ingen Notis af dem. Han holdt en liden Pennekniv i Haanden og sad og snittede i Træknappen paa Enden af Stolarmen.

Da vi kom ind, saa han op og rystede koldt paa Hovedet til de Meneval.

«Jeg har maattet vente paa Dem, Monsieur de Meneval,» sagde han. «Jeg kan ikke huske, at jeg nogensinde ventede paa min forrige Sekretær, de Bourienne. Nok om det! Ingen Forklaringer! Tag denne Rapport, som jeg har skrevet, medens De var borte, og kopier den.»

Den arme de Meneval tog imod Papiret med skjælvende Hænder og bar det hen til et lidet Sidebord, bestemt for hans Brug. Napoleon reiste sig og spadserede frem og tilbage i værelset med Hænderne paa Ryggen, og det store, runde Hoved ludende noget fremover. Det var vistnok det heldigste, at han brugte Sekretær; thi jeg lagde Mærke til, at han blot ved at skrive dette eneste Dokument havde skvættet hele Pladsen fuld af Blæk, og det var synbart, at han to Gange havde brugt sine hvide Kassimirs Knæbenklæder som Pennetørker.

Hvad mig angaar, saa stod jeg rolig ved Døren, ved Siden af Roustan, og Keiseren tog ikke mindste Notis af min Nærværelse.

«Saa,» udbrød han pludselig. «Er det færdigt, de Meneval? Vi har mere at udrette end det.»

Sekretæren vendte sig halvt om i Stolen, og hans Ansigt saa endnu mere forskrækket ud.

«Undskyld, Deres Majestæt, —» stammede han.

«Ja, ja, hvad er paafærde nu?»

«Undskyld, Deres Majestæt, jeg finder det noget vanskeligt at læse, hvad Deres Majestæt har skrevet.»

«Aa Tøv, min Herre. De ser jo, hvad Rapporten handler om.»

«Ja, Deres Majestæt; det er om Foder til Kavalleriets Heste.»

Napoleon smilte, og ved denne Bevægelse fik hans Ansigt næsten et gutteagtigt Udtryk.

«De minder mig om Cambacéres, de Meneval. Da jeg skrev en Beretning til ham om Slaget ved Marengo, troede han, at mit Brev var en løselig anlagt Plan for Kampen. Dette Dokument har intet med Kavalleriheste at bestille, men indeholder Instruxer til Admiral Villeneuve om at koncentrere sin Flaade for at bemægtige sig Kanalen. Giv det til mig, saa skal jeg læse det høit for Dem.»

Han snappede Papiret paa den hurtige, impulsive Maade, der var saa karakteristisk for ham. Men etterat han havde stirret længe og stivt paa det, krøllede han Papiret sammen og kastede det under Bordet.

«Jeg skal diktere Dem det,» sagde han, og idet han skridtede op og ned ad det lange Rum, vældede der slig en Ordflom ud af ham, at den arme de Meneval, hvis Ansigt blussede af hans Kraftanstrengelser, stred paa Livet for at faa dem nedskrevne. Efter hvert som hans egne Tanker opflammede ham, blev Napoleons Stemme skarpere, hans Skridt fastere, og han greb fat i sin høire Manchet med Fingrene paa samme Haand og rystede den høire Arm med den underlige epileptiske Bevægelse, der var eiendommelig for ham.

Men hans Tanker og Planer var saa beundringsværdig klare, at selv jeg, der ikke kjendte noget til Sagen, kunde følge greit med. Fremfor alt blev jeg imponeret af hans vidunderlige Greb paa Kjendsgjerninger, der ikke alene satte ham istand til at udtale sig med Sikkerhed om Linjeskibene, men ogsaa om Fregatter, Slupper, og Brigger ved Ferrol, Rochefort, Cadiz, Carthagena og Brest, og nøiagtig om hvert Skibs Styrke med Hensyn til Besætning og Kanoner; ligeledes kunde han de engelske Skibes Navne og Styrke paa sine Fingre. Selv hos en Sjøofficer vilde et saadant Kjendskab været mærkværdigt; men naar jeg tænkte paa, at dette Spørgsmaal om Flaaden kun var et eneste et af femti lignende, om denne Mand havde at gjøre med, saa begyndte jeg at fatte denne omfattende Aands kolossale Evner.

Keiseren lod ikke til at skjænke mig den mindste Opmærksomhed, men han maa vistnok alligevel have iagttaget mig nøie; for da han var færdig med sin Diktat, henvendte han sig strax til mig.

«Det ser ud, som De er forbauset, Monsieur de Laval, over, at jeg kan være istand til at træffe Afgjørelser med Hensyn til Flaaden uden at have min Marineminister ved Siden; men det er et af mine Principer at kjende til og afgjøre Tingene selv. Hvis disse gode Bourboner havde havt den samme Vane, saa havde de maaske nu ikke maattet opholde sig midt iblandt Englands Taager.»

«Man maa have Deres Majestæts Hukommelse for at kunne gjøre saadant,» bemærkede jeg.

«Jeg har systematisk opøvet den,» sagde han. «Det er, ligesom jeg har Skuffer i Hjernen; naar jeg aabner den ene, kan jeg laase igjen de andre. Det er sjelden, at jeg ikke finder, hvad jeg har Brug for. Jeg har daarlig Hukommelse for Navne og Datoer, men en ypperlig for Ansigter og Kjendsgjerninger. Det er en god Slump at bære omkring i sit Hoved, Monsieur de Laval. Som De nu har hørt, har jeg f. Ex. min ene lille Skuffe fuld af Flaaden. Jeg har en anden, der indeholder alle Frankriges Fæstninger og Havne. Som et Exempel kan jeg fortælle Dem, at da min Krigsminister forelæste mig en Fortegnelse over hele vort Kystforsvar, saa jeg mig istand til at gjøre ham opmærksom paa, at et Batteri paa to Kanoner i Nærheden af Ostende var undgaaet ham. I en anden af mine Hjerneskuffer har jeg Frankriges Regimenter. Er den Skuffe i Orden, Marschal Berthier?»

Ved Keiserens Spørgsmaal bukkede en glatraget Mand, der stod og bed sine Negle henne ved Vinduet.

«Jeg er undertiden fristet til at tro, Deres Majestæt, at De kjender Navnet paa hver eneste Mand i Gelederne,» svarede han.

«Jeg tror, at jeg kjender de fleste af mine gamle ægyptiske Brumbasser,» sagde Napoleon. «Og saa har vi en anden Skuffe, Monsieur de Laval, for Kanaler, Broer, Veie, Fabriker og hver Enkelthed af den indre Styrelse. Retten, Finantserne, Italien, Kolonierne, Holland kræver altsammen en Skuffe for sig selv. I vore Dage forlanger Frankrige mere af sin Hersker, Monsieur de Laval, end at han kan bære otte Meter Hermelin med værdighed og Anstand, eller ride efter Hjorten i Fontainebleaus Skove.»

Jeg tænkte paa den afmægtige, velvillige, pompøse Louis, hvem jeg havde seet en eneste gang, da min Fader tog mig med for at hilse paa ham, og jeg forstod, at Frankrige efter sine Ulykker og Lidelser i Sandhed trængte et andet og stærkere Overhoved.

«Tror ikke De ogsaa det, Monsieur de Laval?» spurgte Keiseren.

Han stod for et Øieblik stille foran Baalet og rørte med sin sirlige guldspændte Sko ved en af de brændende Kubber.

«De har fattet en meget klog Beslutning.» sagde han, da jeg havde besvaret hans Spørgsmaal. «Men De har jo længe hat den Tankegang, ikke sandt. Er det ikke saa, at De engang tog mig i Forsvar, da en ung Englænder drak paa min Undergang i Værtshuset i Landsbyen, hvor De boede?»

Jeg erindrede Sagen, endskjønt jeg ikke kunde begribe, hvorledes det var kommet ham for Øre.

«Hvorfor gjorde De det?»

«Jeg handlede efter Indskydelse, Deres Majestæt.»

«Efter Indskydelse!» udbrød han med foragtelig Betoning. «Jeg forstaar ikke, hvad Folk mener, naar de siger, at de handler efter Indskydelse. I Charenton handler man utvilsomt efter Indskydelse, men ikke blandt fornuftige Mennesker. Hvorfor vilde De sætte Deres Liv paa Spil derborte for at forsvare mig, naar De paa den Tid ikke havde noget at haabe af mig?»

«Det var, fordi jeg følte, at De betyder det samme som Frankrige, Deres Majestæt.»

Under denne Samtale gik han fremdeles op og ned i Værelset, rystende sin høire Arm. Hans Blik gik vexelvis fra den ene til den anden af os gjennem hans Seglas; hans Syn var nemlig saa svagt, at han altid maatte bruge Kikkert i fri Luft og Seglas inden Døre. Undertiden stansede han op og tog sig store Priser Snus af en Skildpaddes Daase; men jeg lagde Mærke til, at ingen af dem nogensinde naaede Næsen, for han spildte altsammen mellem Fingrene ned paa vesten og Gulvet.

Mit svar lod til at behage ham; thi han greb mig pludselig i Øret og rystede det noksaa voldsomt.

«De har fuldkommen Ret, min Ven,» sagde han. «Jeg er det samme for Frankrige, som Fredrik den anden var for Preussen. Jeg vil gjøre Landet til den store verdensmagt, saaledes at hver eneste Monark i Europa kommer til at finde det nødvendigt at have sit Slot i Paris, og allesammen skal de komme for at holde Kroningsslæbet for mine Efterkommere —»

En krampeagtig, smertelig Trækning gik over hans Ansigt.

«Min Gud! hvem er det, jeg bygger for? Hvem skal blive min Efterkommer?» hørte jeg ham mumle, og han strøg sig med Haanden over Panden.

«Ser det ud til, at man er forskrækket i England for mit forestaaende Anfald?» spurgte han pludselig. «Har De hørt, at man nærer Frygt for, at jeg skal sætte over Kanalen?»

Sandheden tro, blev jeg nødsaget til at sigte, at den eneste Ængstelse, jeg nogensinde havde hørt udtale, var for det Tilfælde, at han ikke vilde komme over.

«Soldaterne er meget skinsyge over, at Sjøfolkene altid skal have Æren,» sagde jeg

«Men de har en svært liden Armé.»

«Næsten hver eneste Mand er frivillig, Deres Majestæt.»

«Pyt, udskrevne!» udbrød han og gjorde en Bevægelse med Hænderne, som om han sopte dem væk foran sig. «Jeg vil gaa iland i Kent eller i Sussex med hundrede tusind Mand. Jeg vil levere et stort Slag, som jeg skal vinde med et Tab af ti tusind Mand. Paa den tredje Dag skal jeg være i London. Jeg vil fængsle Statsmændene, Bankiererne, Kjøbmændene og Journalisterne. Jeg vil paalægge dem en Skat paa hundrede Millioner engelske Pund. Jeg vil begunstige de fattige paa de riges Bekostning og skaber mig derved et Parti. Jeg vil løsne Foreningen med Skotland og Irland ved at give disse Lande Forfatninger, som stiller dem høiere end England. Saaledes vil jeg saa Tvedragt over alt. Derefter vil jeg som Pris for at forlade Landet kræve Flaaden og Kolonierne. Paa den Maade vil jeg sikre Frankrige Verdensherredømmet idetmindste for ét kommende Aarhundrede.»

I dette Udkast kunde jeg mærke den Egenskab, som jeg senere hørte skulde være eiendommelig for Napoleon, nemlig at hans Aand baade kunde undfange en stor Plan og paa samme Tid udvikle hine praktiske Enkeltheder, som syntes at bringe den indenfor Mulighedens Grænser. I det ene Øieblik kunde det være en vild Drøm om at oversvømme Østen. I det næste var det en tegnelse over de Skibe, Havne. Fødemidler og Tropper, der tiltrængtes for at skabe Drømmen om til Virkelighed. Han fik altid fast Tag i Sagernes Midtpunkt med det sikre Instinkt, der ogsaa bragte ham til at gaa lige løs paa en Fiendes Hovedstad — En Digters Sjæl og et menneskes Aand af første Rang er en Kombination, der kan gjøre et Menneske farligt for Verden.

Jeg tror, det maa have været hans Hensigt — thi han gjorde aldrig noget uden Hensigt — at give mig en Anskuelsestime i sin Regjeringsdygtighed, maaske med den Tanke, at jeg til Gjengjæld kunde paavirke andre Emigranter, naar jeg fortalte dem derom. Sikkert er det, at han lod mig staa som Tilhører og Iagttager af den Række af Sager, som han i Løbet af et Par Timer skulde afgive sin Mening om.

Intet syntes at være hverken for stort eller for smaat for denne overordentlige Aand. I det ene Øieblik gjaldt det at skaffe Vinterkvarterer til to hundrede tusind Mand, i det næste diskuterede han med Caulaincourt om at beklippe Husholdningens Udgifter og om Muligheden af at sløife nogle af Vognene.

«Det er mit Ønske at være sparsommelig hjemme, ligesom ogsaa at optræde med Pragt udenlands. Hvad mig selv angaar, saa kunde jeg, dengang jeg havde den Ære at være Sekondløitnant, leve udmærket godt af 1200 Francs om Aaret, og det vilde ikke koste mig noget at vende tilbage hertil. Denne Ødselhed ved Hoffet maa der sættes en Stopper for. Jeg ser f. Ex. af Deres Regning, at man drikker 155 Kopper Kaffe om Dagen; naar Sukkeret koster 4 Francs og Kaffeen 5 Francs Pundet, kommer hver Kop paa 20 Sous. Det vilde være bedre at sætte dem paa Rationer med Hensyn til Kaffe. Staldregningerne er ogsaa altfor høie. Efter den nuværende Pris paa Foder skulde syv eller otte Francs om Ugen være til strækkeligt for hver Hest i en Stald paa to hundrede. Jeg vil ikke vide af noget Sløseri i Tuilerierne.»

I Løbet af et Par Minuter kunde han saaledes gaa fra et Spørgsmaal om Millioner til et Spørgsmaal om Sous, og fra Styret af et Keiserdømme til Styret af en Stald.

Fra Tid til anden lagde jeg Mærke til, at han kastede et lidet Sideblik hen paa mig, som for at spørge, hvad jeg tænkte om det altsammen, og dengang undrede det mig svært meget, at mit Bifald skulde kunne have nogetsomhelst Værd for ham. Men naar jeg nu tænker tilbage og ser, at mit Exempel bragte saa mange andre unge Adelsmænd til at følge ham, saa forstaar jeg, at han saa meget længere end jeg.

«Ja, Monsieur de Laval,» sagde han pludselig, «nu har De seet lidt til min Fremgangsmaade. Er De beredt til at træde i min Tjeneste?»

«Ja ganske, Deres Majestæt,» svarede jeg.

«Jeg kan være en meget haard Herre, naar det behager mig,» sagde han og smilte. «De var jo tilstede, da jeg talte med Admiral Bruix. Vi har allesammen at gjøre vor Pligt, og Disciplin er ligesaa nødvendig i de høieste som i de laveste Grader. Men hos mig kommer aldrig Vreden længer end hid,» og han førte Haanden tvers over Halsen. «Den faar aldrig Tilladelse til at fordunkle Hjernen. Her staar Dr. Corvisart, som kan fortælle Dem, at jeg har den langsomste Puls af alle hans Patienter.»

«Men ogsaa, at De er den, der spiser hurtigst, Deres Majestæt,» sagde en Mand med stort Ansigt og et elskværdigt Udseende. Han havde ført en hviskende Samtale med Marschal Berthier.

«Haahaa, De Skjælm, saa det er dette, De nu har at anføre imod mig. Doktoren kan ikke tilgive mig; thi naar jeg er syg, saa siger jeg til ham, at jeg heller vil dø af Sygdommen end af Lægemidlerne. Hvis jeg spiser for hurtig, saa er det Statens Skyld, der ikke under mig mere end et Par Minuter til mine Maaltider. Dette minder mig om, at det næsten maa være over min Middagstid, Constant.»

«Den er over for fire Timer siden, Deres Majestæt.»

«Server da strax!»

«Ja, Deres Majestæt. Monsieur Isabey er her udenfor med sine Dukker, Deres Majestæt.»

«Ah, dem maa vi se paa strax. Før ham ind!»

Den Mand, som traadte ind, var øiensynlig netop kommen fra en lang Reise. Han bar en stor flad Vidjekurv under Armen.

«Det er nu to Dage, siden jeg sendte Bud efter Dem, Monsieur Isabey.»

«Kureren ankom igaar, Deres Majestæt. Jeg har reist fra Paris hele Tiden siden.»

«Har De Modellerne der?»

«Ja, Deres Majestæt.»

«Da kan De lægge dem udover Bordet.»

Først kunde jeg ikke begribe, hvad de skulde være til, da jeg, efterat Isabey havde aabnet Kurven, saa, at den var fuld af omtrent fodhøie Dukker, der alle var klædte i de mest pragtfulde Fløiel- og Silkekostumer, besatte med Hermelin og Guldkniplinger. Men efterat Kostumetegneren havde taget ud en efter en og opstillet dem paa Bordet, forstod jeg strax, at Keiseren med sin overordentlige Lidenskab for Enkeltheder og for selv at kunne kontrollere enhver Ting ved sit Hof, havde ladet disse Dukker udklæde, for at bedømme Virkningen af de pragtfulde Kostumer, der var bestemte for hans høieste Embedsmænd til Brug ved officielle Leiligheder.

«Hvad er dette?» spurgte han og løftede op en tiden Dame i Jagtdragt i Amarantfarve og Guld og med Turban og hvid Fjærbesætning.

«Den er bestemt for Keiserindens Jagtdragt, Deres Majestæt.»

«De skulde gjort Midjen noget længere,» sagde Napoleon, som havde meget afgjørende Meninger med Hensyn til Damedragter. «Det ser ud til, at disse fordømte Moder er den eneste Ting, som jeg ikke kan regulere indenfor mit Rige. Min Skrædder Duchesne skjærer tre Tommer bort af mine Frakkeskjøder, og hele Frankriges Armeer og Flaader kan ikke hindre ham deri. Hvem er det?»

Han havde taget op en overordentlig pragtfuld Figur i grøn Kjole.

«Det er Overhofjægermesteren, Deres Majestæt.»

«Da er det Dem, Benhier. Hvordan synes De om Deres nye Kostume? Og denne i rødt?»

«Det er Erkekansleren.»

«.. og den violette?»

«Der er den øverste Kammerherre.»

Keiseren morede sig ligesaa meget som et Barn over et nyt Legetøi. Han dannede smaa Grupper af Figurerne paa Bordene, forat han kunde faa en Forestilling om hvorledes disse høie Embedsmænd vil de komme til at tage sig ud, naar de talede sammen.

Derefter kastede han dem alle tilbage i Kurven.

«Det er meget bra,» sagde han. «De og David har udført Deres Arbeide særdeles godt, Isabey. De kan levere disse Modeller til Hofskrædderen og faa et Overslag over, hvad det vil koste. De skal sige til Lenormand, at hvis hun vover at sende en slig Regning, som den hun sendte Keiserinden sidst, skal hun faa se Indsiden af Vincennes. De vilde ikke synes, det var rigtigt, Monsieur de Laval, at bruge 25,000 Francs til en eneste Dragt, selv om den var til Mademoiselle Eugenie de Choiseul.»

Fandtes der noget, som denne Hexemester af et Menneske ikke kjendte til? Hvad kunde min Kjærlighedshistorie være for ham mellem Sammenstød af lære og Nationers Kampe? Da jeg halvt forfærdet, halvt forbauset stod og surrede paa ham, oplyste det behagelige Guttesmil hans blege Ansigt, og hans trinde lille Haand hvilte for et Øieblik paa min Skulder. Naar han var fornøiet, var hans Øine lyseblaa, skjønt de kunde blive mørke, naar han var tankefuld, og staalgraa i ophidsede Øieblikke.

«For en liden Stund siden blev De forbauset, da jeg talte med Dem om Deres Sammenstød med Engelskmanden i Landsbykroen. Og nu bliver De endnu mere forbauset, naar jeg fortæller Dem om en viss ung Dame. De maa sikkerlig havt den Tanke, at mine Agenter i England tjener mig daarlig, siden jeg ikke skulde kjende saa vigtige Enkeltheder som disse.»

«Jeg kan ikke fatte, hvordan saadanne Smaating kan blive rapporteret til Dem, eller hvorfor De et eneste øieblik skulde erindre dem, Deres Majestæt.»

«De er sikkert en meget beskeden Mand, og jeg haaber, at De ikke vil miste denne fortryllende Egenskab, naar De har været en Tid ved mit Hof. Saa De tror, at Deres private Affærer ikke har nogen Betydning for mig.»

«Jeg kan ei fatte, hvorledes de kan have det, Deres Majestæt.»

«Hvad heder Deres Grandonkel?»

«Hans Navn er Kardinal de Laval de Montmorency.»

«Ganske rigtig. Og hvor er han henne nu?»

«Han er i Tyskland.»

«Aldeles rigtig, ja — i Tyskland istedenfor ved Notre Dame, hvor jeg vilde ansat ham. Hvad heder Deres kjødelige Fætter?»

«Hertugen af Rohan.»

«Og hvor er han?»

«I London.»

«I London, ja, og ikke i Tuilerierne, hvor han kunde faaet, hvad han lystede at forlange. Hvis jeg skulde falde, gad jeg vide, om jeg vil faa trofaste Følgesvende, som disse Bourbonere har. Vilde de Mænd, hvis Lykke jeg har skabt, gaa i Landflygtighed og afslaa alle Tilbud, indtil jeg selv vendte tilbage? Hør her, Berthier!» sagde han og tog sin Yndling i Øret paa den kjærtegnende Maade, der var ham egen. «Kunde jeg gjøre Regning paa dig, din Slyngel, eller hvad?»

«Jeg forstaar Dem ikke, Deres Majestæt.»

Vor Samtale var ført i en Tone, der gjorde den uhørlig for de andre, som opholdt sig i Værelset. Men nu stod de alle og lyttede efter hvad Berthier havde at sige.

«Hvis jeg blev fordreven, vilde du da ogsa gaa i Landflygtighed?»

«Nei, Deres Majestæt.»

«For Pokker! Du er ialfald oprigtig.»

«Jeg kunde ikke gaa i Landflygtighed, Deres Majestæt.»

«Og hvorfor ikke?»

«Fordi jeg vilde være død, Deres Majestæt.»

Napoleon gav sig til at le.

«Og alligevel kan nogen sige, at vor Berthier er tykhovedet,» sagde han. «Ja, jeg tror, at jeg kan være temmelig sikker paa dig, Berthier; thi skjønt jeg har mine egne Grunde til at holde af dig, saa tænker jeg ikke, du kan have synderligt Værd for nogen andre. Det kan jeg nu ikke sige om Dem, Monsieur Talleyrand. De vil lige saa hurtig gaa over til en ny Herre, som De forlod den gamle. De har, som De ved, et Geni til at indrette Dem efter Omstændighederne.»

Der var intet, Keiseren likte bedre, end at frembringe smaa Scener af denne Art. Det bragte en til at føle sig meget ilde; thi ingen kunde vide, om han ikke selv var den næste til at faa et besynderligt eller nærgaaende Spørgsmaal. Men nu glemte de alligevel sin Frygt for, hvad der kunde komme, af Interesse for at høre, hvad den berømte Diplomat havde at svare til en Formodning, som hver eneste én vidste var sand.

Talleyrand stod og lænede sig til sin sorte Ibenholts Stok, med sine svære Skuldre ludende fremover, og et fornøiet Smil paa Læberne, som om man havde henvendt den mest uskyldige Kompliment til ham. Blandt hans faa Adkomster til Respekt var den, at han altid mødte Napoleon med samme Mynt, og aldrig nedlod sig til at logre eller smigre for ham.

«Deres Majestæt mener, jeg kom til at forlade Dem, hvis Deres Fiender tilbød mig mere, end De har skjænket mig?»

«Det er jeg fuldkommen overbevist om, at De vilde.»

«Ja, jeg kan virkelig ikke svare for mig selv i dette, Deres Majestæt, førend Tilbudet er gjort. Men det maatte blive et uhyre stort et. Fraseet mit yderst vakre Hotel i Rue St. Florentin og de to hundrede tusind Francs, eller saa omtrent, som det har behaget Dem at tilstaa mig, saa ved De, at jeg ogsaa indehar Stillingen som Europas første Minister. Med mindre man sætter mig paa Tronen, Deres Majestæt, saa kan jeg virkelig ikke indse, at jeg kan faa en bedre Stilling.»

«Nei, jeg tror, at jeg kan være noksaa tryg for Dem,» sagde Napoleon og saa vist paa ham med tankefulde Øine. «Det er sandt, Talleyrand, enten maa De gifte Dem med Madame Grand eller skille Dem af med hende, for jeg kan ikke have nogen Skandale gaaende her ved Hoffet!»

Jeg blev ganske befippet ved at høre et saa delikat og personligt Emne blive omtalt paa denne offentlige Maade; men ogsaa dette var karakteristisk for denne overordentlige Mands Maade at herske paa. Han erklærede, at han betragtede Delikatesse og fin Takt som to af de Lænker, hvormed Middelmaadigheden forsøgte at lamme Geniet. Der fandtes ikke det Spørgsmaal i det private Liv, helt fra at vælge en Hustru til at afskedige en Maitresse, som ikke denne unge Erobrer paa sex og tredive krævede Ret til at drøfte og endeligen afgjøre.

Talleyrand kom atter med sit velvillige, men uudforskelige Smil.

«Det stammer vel fra tidligere Forbindelser, Deres Majestæt, sagde han, at jeg instinktmæssig skyr Giftermaal.»

Napoleon gav sig til at le.

«Undertiden glemmer jeg, at det virkelig er Biskopen af Autun, som jeg taler med,» sagde han. «Jeg antager, at jeg muligens har saa megen Indflydelse hos Paven, at jeg, til Gjengjæld for de smaa Opmærksomheder, vi viste ham under Kroningen, kan bede ham om at være noget lemfældig mod Dem i denne Sag. Hun er en begavet Dame, denne Madame Grand. Jeg har lagt Mærke til, at hun er en opmærksom Tilhører.»

Talleyrand trak paa sine runde Skuldre.

«Intelligens er ikke altid en Fordel hos Kvinden, Deres Majestæt. En begavet Kvinde kompromitterer sin Mand. En dum Kvinde kompromitterer blot sig selv.»

«Den mest begavede Kvinde,» sagde Napoleon, «er den, der er begavet nok til at skjule sin Begavelse. Frankriges Kvinder har altid været farlige, for de er mere begavede end Mændene. De forstaar ikke, at det er deres Hjerter, som vi trænger, ikke deres Hoveder. Naar de har havt Indflydelse over en Hersker, har de altid ødelagt hans Løbebane. Se paa Henrik den fjerde og Ludvig den fjortende. Kvinderne er alle Sværmere, Drømmere og følsomme, fulde af Gjæring og Energi, men uden Logik og Fremsyn. Se paa denne fordømte Madame de Staël! Se paa Salonerne i St. Germains Kvarterer! Deres evige Skravl, Skravl, Skravl skaffer mig mere Bryderi end Englands Flaade. Hvorfor kan de ikke passe sine Smaabørn og sine Haandarbeider? Men dette synes De vel er nogle forskrækkelige Meninger, Monsieur de Laval?»

Det var ikke noget let Spørgsmaal at besvare; jeg forholdt mig derfor taus.

«I Deres Alder har man endnu ikke lært at tage Livet praktisk,» sagde Keiseren. «Senere vil De forstaa det. Jeg tror nok, at jeg tænkte som De paa den Tid, da de dumme Parisere holdt paa at tale om, hvilken Mesalliance Enken efter den berømte General Beauharnais indgik ved at gifte sig med den ukjendte Buonaparte. Det var en skjøn Drøm. Der er ni Værtshuse paa en eneste Dagsreise mellem Milano og Mantua, og fra hvert eneste et af dem skrev jeg et Brev til min Hustru. Ni Breve paa en Dag — men man berøves Illusjonerne, Monsieur! Man lærer at tage Tingene, som de er.»

Jeg kunde ikke andet end tænke paa, hvilken skjøn Ungdom Napoleon havde været, førend han lærte at tage Tingene, som de var. Romantikens straalende Syn — hvor Livet dog er dødt uden det! Hans eget Ansigt var blevet tungsindigt; som om det gamle Liv dog maaske havde havt en Fortryllelse, som Keiserens Krone aldrig havde skjænket. Det kan godt være, at disse ni Breve, som blev skrevne paa en Dag fra Landeveiens Kroer, alligevel havde skjænket ham mere sand Glæde end alle de Underhandlinger, der havde hjulpet ham til at frarive sine Naboer Provinser.

Men det bevægede Udtryk svandt fra hans Ansigt, og han vendte tilbage til mine egne Anliggender paa sin pludselige, springende Maade.

«Eugenie de Choiseul er jo Hertugen af Choiseuls Niece, ikke sandt?» spurgte han.

«Jo, Deres Majestæt.»

«Og I er forlovede?»

«Ja, Deres Majestæt.»

Han rystede utaalmodig paa Hovedet.

«Hvis De ønsker at komme frem ved mit Hof, Monsieur de Laval,» sagde han, «maa De overlade saadanne Sager til min Omsorg. Er det rimeligt, at jeg med Ligegyldighed kan se paa et Giftermaal mellem Emigranter — et Forbund mellem mine Fiender?»

«Men hun deler mine Meninger, Deres Majestæt.»

«Tøv, Tøv, man har ingen Meninger i hendes Alder. Hun har Emigrantblod i Aarerne, og det kommer til at bryde frem. Jeg skal drage Omsorg for Deres Giftermaal, Monsieur de Laval. Jeg vil gjerne, at De skal reise ned til Pont des Briques for at presenteres for Keiserinden. Hvad er paafærde, Constant?»

«Her er en Dame udenfor, der ønsker at tale med Deres Majestæt. Skal jeg bede hende komme igjen senere?»

«En Dame!» udbrød Keiseren smilende. «Man ser ikke mange skjægløse Ansigter her i Leiren. Hvem er hun? Hvad vil hun?»

«Hendes Navn er Mademoiselle Sibylle Bernac, Deres Majestæt.»

«Hvad!» udbrød Napoleon. «Det maa være Datter af gamle Bernac fra Grosbois. Det er sandt, Monsieur de Laval; er ikke han Deres Onkel paa mødrene Side?»

Jeg maa formodentlig have rødmet af Skam, da jeg indrømmede dette; thi Keiseren læste mine Følelser.

«Ja, ja, han har just ikke noget delikat Arbeide, det er jo saa, — men jeg kan alligevel forsikre Dem, at det er meget nødvendigt for mig. Det er sandt: Efter hvad jeg forstaar, har jo Deres Onkel i sin Besiddelse det Gods, som De skulde have arvet?»

«Ja, Deres Majestæt.»

Hans Øine skjød mistænksomme Lyn hen paa mig.

«Jeg vil haabe, at De ikke er kommen for at tjene mig i det Haab, at jeg kan skaffe Dem Godset tilbage?»

«Nei, Deres Majestæt. Min Ærgjerrighed er at skabe mig min egen Løbebane.»

«Det er langt stoltere,» sagde Keiseren, «at grunde en Slægt end blot at fortsætte en. Jeg kan ikke gjengive Dem Deres Gods, Monsieur de Laval; thi her i Frankrige har Sagerne naaet det Punkt, at hvis man engang begynder med at give tilbage, vil Sagen blive endeløs. Det vil ødelægge al offentlig Tillid. Jeg eier ikke mere hengivne Tilhængere end de Folk, der er i Besiddelse af Jordegodser, som ikke tilhører dem. Saalænge som de tjener mig, saaledes som Deres Onkel tjener mig, faar de beholde Jorden. Men hvad kan denne unge Dame have at bede mig om? Vis hende ind, Constant!»

Et Øieblik efter blev min Kusine Sibylle vist ind i Værelset. Hendes Ansigt var blegt og stivt; men hendes store mørke Øine var faste og urokkelige, og hun førte sig som en Prinsesse.

«Nuvel, Mademoiselle, hvorfor er De kommen hid? Hvad er det, De ønsker?» spurgte Keiseren paa den butte Maade, som han anlagde ligeoverfor Kvinder, selv om han havde ondt af dem.

Sibylle saa sig omkring, og da vore Øine for et Øieblik mødtes, følte jeg, at min Nærværelse havde styrket hendes Mod. Hun saa modig paa Keiseren, da hun svarede ham:

«Jeg er kommen for at bønfalde Deres Majestæt om en Naadesbevisning.»

«Deres Faders Datter har visselig Fordringer paa mig, Mademoiselle. Hvad er Deres Ønske?»

«Jeg beder ikke om det i min Faders Navn, men i mit eget. Jeg bønfalder Deres Majestæt om at spare Monsieur Lucien Lesages Liv; han blev igaar arresteret, beskyldt for Høiforræderi. Han er en studerende, Deres Majestæt, blot en Drømmer, der har levet udenfor Verden og er brugt som Verktøi af rænkefulde Folk.»

«En Drømmer!» udbrød Keiseren hvast. «De er de farligste af dem allesammen!»

Han tog en Pakke Dokumenter op fra Bordet og saa dem igjennem.

«Som jeg forstaar, er han saa lykkelig at være Deres Kjæreste, Mademoiselle?»

Sibylles blege Ansigt rødmede, og hun slog Øinene ned for Keiserens skarpe, spydige Blik.

«Her har jeg hans Forhør. Han er ikke kommen vel fra det. Jeg tilstaar, at efter det Indblik, jeg har faaet i den unge Mands Karakter, kan jeg ikke sige, at han er Deres Kjærlighed værdig.»

«Jeg bønfalder Dem om at spare ham, Deres Majestæt.»

«Hvad De beder om, er umuligt, Mademoiselle. Man har sammensvoret sig imod mig fra to Kanter, — fra Bourbonernes og fra Jakobinernes Side. Jeg har været altfor langmodig til denne Stund, og min Taalmodighed har opmuntret dem. Efterat Cadoudal og Hertugen af Enghien døde, har Bourbonerne holdt sig rolige. Nu faar jeg give de andre samme Lærepenge.»

Jeg var, som jeg fremdeles er, forbauset over den Lidenskab, hvormed min kjække og rene Kusine elskede denne feige og uædle Mand, — skjønt det kun er i Overensstemmelse med den Lov, der gjør, at Yderlighederne tiltrækker hverandre. Da hun hørte Keiserens strenge Svar, svandt den sidste Rest af Farve fra hendes blege Ansigt. Hendes Øine fordunkledes af Fortvilelsens Taarer, der laa og glitrede paa hendes blege Kinder som Dug paa Liljens Kronblade.

«For Guds Skyld, Deres Majestæt! For Deres Moders Kjærligheds Skyld, spar ham!» raabte hun og faldt paa Knæ for Keiserens Fødder. «Jeg skal staa til Ansvar for, at han aldrig fornærmer Dem mere.»

«Hysj, hysj!» udbrød Napoleon vred, vendte sig om paa Hælen og spadserede utaalmodig op og ned i Værelset. «Jeg kan ikke tilstaa Dem, hvad De beder om. Naar jeg engang har sagt noget, er det afgjort. Jeg kan ikke lade mine Afgjørelser i vigtige Statsanliggender blive forstyrrede af Kvinders Indblanding. Jakobinerne har været farlige i det sidste, og der maa statueres et Exempel, ellers faar vi endnu engang Faabourg St. Antoine over vore Hoveder.»

Keiserens ubevægelige Ansigt og bestemte Væsen viste, at det var haabløst; men alligevel holdt min Kusine ved, som ingen anden havde vovet at gjøre end den Kvinde, som beder for den Mand, hun elsker.

«Han er ikke farlig, Deres Majestæt.»

«Hans Død vil skræmme andre.»

«Spar ham, og jeg skal være ansvarlig for hans Loyalitet.»

«Hvad De beder om, er umuligt.»

Constant og jeg løftede hende op af Gulvet.

«Det er ret, Monsieur de Laval,» sagde Keiseren. «Denne Samtale kan ikke føre til noget. Følg Deres Kusine ud af Værelset.»

Men hun havde atter vendt sig imod ham med et Ansigt, der viste, at hun selv nu ikke havde givet slip paa ethvert Haab.

«Deres Majestæt,» udbrød hun. «De siger, at her maa statueres et Exempel. Men Toussac da!»

«Ah, hvis jeg kunde faa Tag i Toussac!»

«Han er den, som er farlig. Det var ham og min Fader, som forførte Lucien. Hvis der skal statueres et Exempel, saa burde det heller være paa den skyldige end paa den uskyldige.»

«De er skyldige begge. Og desuden har vi faaet Tag i den ene, ikke i den anden.»

«Men hvis jeg kunde faa Tag i ham?»

Napoleon betænkte sig er Øieblik. «Hvis De kan det,» sagde han, «saa skal Lesage faa Tilgivelse.»

«Men jeg kan ikke gjøre det paa en Dag.»

«Hvor lang Frist ønsker De?»

«En Uge i det mindste.»

«Saa skal han faa en Uges Udsættelse. Hvis De kan finde Toussac i Løbet af den Tid, skal Lesage blive sparet. Hvis ikke, skal han dø paa den ottende Dag. Nok om dette. Følg Deres Kusine ud, Monsieur de Laval; jeg har vigtigere Sager at ivaretage end denne. Jeg venter Dem en Aften i Pont de Briques, naar De er forberedt paa at presenteres for Keiserinden.»

TRETTENDE KAPITEL.

Drømmenes Mand.

Da jeg havde ført min Kusine bort fra Keiserens Nærværelse, blev jeg overrasket over, at den samme unge Husarofficer, der havde havt Kommandoen over Vagten, som førte mig til Leiren, nu stod og ventede udenfor.

«Hvorledes gik det, Mademoiselle?» spurgte han spændt og kom klirrende henimod os.

Sibylle rystede paa Hovedet til Svar.

«Ah, det var som jeg frygtede; for Keiseren er et forfærdeligt Menneske. Det var virkelig modigt af Dem at forsøge. Jeg vilde heller angribe en sluttet Eskadron paa en sprængt Hest end at bede ham om noget. Men mit Hjerte er tungt, Mademoiselle, over at det skulde gaa saa uheldig.»

Hans blaa Gutteøine fyldtes med Taarer, og hans lyse Knebelsbart hang saa slap og ynkelig, at jeg kunde have bristet i Latter, havde Sagen været mindre alvorlig.

«Løitnant Gérard mødte mig tilfældigvis og hjalp mig gjennem Leiren,» sagde min Kusine. «Han var saa elskværdig at forstaa min Sorg.»

«Og det samme gjør jeg, Sibylle,» udbrød jeg. «De opførte Dem som en Engel, og han er en lykkelig Mand, som er velsignet med Deres Kjærlighed. Jeg vil haabe, at han er værdig til det.»

Hun blev kold og stolt i selvsamme Øieblik, som nogen ytrede Tvil om denne hendes usle Kjæreste.

«Jeg kjender ham bedre, end baade Keiseren og De kan kjende ham,» sagde hun. «Han har en Digters Sjæl og Hjerte og var altfor høisindet til at kunne fatte Mistanke til de Snarer, han faldt som Offer for. Men hvad Toussac angaar, saa har jeg ingen Medlidenhed med ham; for jeg ved, at han har været Morder fem Gange efter hinanden, og jeg ved ogsaa, at der ikke vil være Fred i Frankrige, førend han bliver grebet. Vil De hjælpe mig til at gjøre det, Fætter Louis?»

Løitnanten havde tygget sin Moustache og betragtede mig fra øverst til nederst med skinsyge Blikke.

«Men De vil da sikkert ogsaa tillade mig at hjælpe Dem, Mademoiselle?» udbrød han med ynkelig Stemme.

«Jeg kommer muligens til at trænge eder begge,» sagde hun. «Jeg vil henvende mig til eder, hvis det bliver saaledes. Nu vil jeg bede eder ride med mig til Udkanten af Leiren og saa forlade mig.»

Hendes Tale havde noget raskt bydende ved sig, der lød fortryllende fra disse søde kvindelige Læber. Den graa Hest, som jeg havde redet hen til Leiren, stod og ventede ved Siden af Husarens, saa vi kom hurtig i Sadlen. Da vi var klar af Teltene, vendte min Kusine sig mod os.

«Nu vil jeg helst ride alene,» sagde hun. «Det er altsaa afgjort, at jeg kan stole paa eder?»

«Ubetinget,» sagde jeg.

«Til Døden!» raabte Gérard.

«Det har alt at sige for mig, at jeg har to kjække Mænd i Ryggen,» sagde hun. Derefter gav hun med et Smil. Hesten Tøilen og galoperede afsted over Bølgelandet i Retning af Grosbois.

Jeg for min Del faldt en Stund i Tanker, idet jeg undrede mig over, hvad det var for en Plan hun bryggede paa, og som skulde sætte hende istand til at komme paa Spor efter Toussac. En Kvindes Klogskab, ansporet af den Fare, der truede hendes Kjæreste, kunde kanske seire der, hvor Fouché og Savary havde maattet give tabt.

Da jeg tilsidst dreiede min Hest om, saa jeg, at min unge Husar fremdeles stirrede efter Ryttersken i det fjerne.

«Ma foi! Det er en Kvinde for dig, Etienne!» gjentog han atter og atter. «Slige Øine! Slige Smil! Slig til at ride! Og hun er ikke bange for Keiseren. Oh, Etienne, her er den Kvinde, som er dig værdig.»

Saadanne smaa Udraab holdt han paa med at mumle for sig selv, indtil hun forsvandt ned over Bakken; da blev han sig endelig min Nærværelse bevidst.

«De er jo Mademoiselles Fætter?» spurgte han. «Vi er enige om at ville gjøre noget for hende. Jeg ved endnu ikke, hvad det skal være, men jeg er fuldstændig rede til at gjøre det.»

«Det er at gribe Toussac.»

«Ypperligt.»

«Forat hendes Kjærestes Liv kan blive sparet.»

Det kjæmpede i Ansigtet paa den unge Husar; men hans ædlere Natur vandt Seier.

«Ma foi! Selv det vil jeg gaa med paa, hvis det kan gjøre hende lykkeligere,» udbrød han og rystede den Haand, som jeg strakte ud mod ham. «Berchenys Husarer ligger i Kvarter derborte, hvor De ser Rækker af tjorede Heste. Naar De sender Bud efter Løitnant Etienne Gérard, skal et paalideligt Sværd altid staa til Deres Tjeneste. Lad mig altsaa høre fra Dem, jo snarere, desto bedre.»

Han trak i Bidslet og satte afsted. Ungdom og Ridderlighed lyste i hver eneste Linje af ham, helt fra hans røde Fjærbusk og flagrende Dolman til Sporen, der blinkede paa hans Hæl.

Men i fire lange Dage kom der ikke et Ord fra min Kusine om den, hun søgte efter; heller ikke hørte jeg noget fra min uhyggelige Onkel paa Slottet Grosbois.

Hvad mig selv angaar, saa havde jeg flyttet til Byen Boulogne, hvor jeg havde leiet mig et Værelse, der Svarede til min magre Pungs Beskaffenhed, — hos en Bager, der hedte Vidal, ved Siden af St. Augustin-Kirken, i Rue des Vents. Det er ikke længer siden end ifjor, at jeg reiste tilbage did, dreven af hin underlige Indskydelse, der faar gamle Folk til endnu engang at betræde med slæbende Gang de samme Steder, som har gjenlydt af deres Ungdoms spændstige Skridt.

Værelset er der fremdeles, med de samme Billeder og Gipsbusten af Jean Bart, der pleiede at staa paa Sidebordet. Medens jeg stod ved det smale Vindu, havde jeg rundt om mig hver mindste Enkelthed, som mine Øine havde hvilet paa i Ungdommen; jeg var mig heller ikke bevidst, at mit eget Hjerte eller mine Følelser havde undergaaet stor Forandring. Og dog — der i det lille runde Speil lige foran mig var der nu et langagtigt, træt Ansigt paa en gammel Mand, og naar jeg vendte mig, saa jeg udenfor Vinduet Dalen bølge sig ensom og tom, — den, som engang havde været befolket af hin mægtige Skare paa hundrede og femti tusind Mand. Tænke sig, at hin store Armé var adsplittet som en opreven Sky paa en Stormdag, medens hver eneste tarvelige Smaating i et borgerligt Logi skulde henstaa uforandret!

Sandelig, hvis Mennesket ikke er ydmygt, saa er det ikke, fordi Naturen har undladt at give Paamindelser.

Det første, jeg foretog mig efter at have gjort mit Valg af Værelse, var at sende Bud til Grosbois efter den stakkars lille Bylt, som jeg hin stormbrølende Nat havde bragt med mig iland fra den engelske Lugger. Det næste var at bruge den Kredit, Keiserens gunstige Modtagelse og Løfte om Ansættelse havde givet mig, til at anskaffe mig Klæder, som kunde sætte mig istand til at vise mig uden Skam blandt de rigt klædte Hofmænd og Krigere, der omgav ham.

Det var bekjendt nok, at Keiseren havde det Indfald at være den eneste tarvelig klædte Mand i Selskabet, medens der paa den anden Side, selv under Bourbonernes ødsleste Tider, aldrig fandtes en Periode, hvori fint Linned og en flot Kjole var mere nødvendig for en Mand, der vilde holde sig i Gunst, end i denne Tid. Et nyt Hof og et ungt Keiserdømme er ikke istand til at anse alt som givet.

Det var den femte Dag om Morgenen at jeg fik Bud fra Duroc, som var Overhofmester, at jeg skulde gjøre Keiseren min Opvartning i Leiren, og at en Plads i en af de keiserlige Vogne skulde være til min Brug, saa jeg kunde følge med Hoffet til Pont des Briques for at være tilstede ved Keiserindens Modtagelse.

Da jeg kom, blev jeg strax vist ind gjennem det store Forgemaktelt og blev af Constant tilstedet Adgang til Rummet indenfor, hvor Keiseren stod med Ryggen mod Ilden og sparkede med Hælene imod Kamingitteret.

Talleyrand og Berthier var nærværende, og Sekretæren, de Meneval, sad ved Skrivebordet.

«Ah, Monsieur de Laval,» sagde Keiseren med et venligt Nik. «Har De allerede hørt noget fra Deres fortryllende Kusine?»

«Ingenting, Deres Majestæt,» svarede jeg.

«Jeg er bange for, at hendes Anstrengelser vil vise sig frugtesløse. Jeg skulde ønske hende alt Held; thi vi har aldeles ingen Grund til at frygte denne usle Poet, medens den anden er farlig. Men det faar være det samme; der maa statueres et eller andet Exempel.»

Mørket faldt nu paa, og Constant var kommen ind med Voxstabel for at tænde Lysene; men Keiseren befalede ham at gaa ud igjen.

«Jeg elsker Skumringen,» sagde han. «Efter Deres lange Ophold i England finder De Dem uden Tvil ogsaa mest hjemme i svagt Lys. Monsieur de Laval. Efter det Sludder at dømme, som de skriver i sine fordømte Aviser, tror jeg, det Folk maa have lige saa tykke Hjerner som Taage.»

Med en af disse krampagtige Bevægelser, som ledsagede hans pludselige Udbrud af Lidenskab, greb han et Nummer af de sidste Londoner-Aviser fra Bordet og trampede det med Hælen ned i den glødende Aske.

«En Redaktør!» udbrød han med en skjærende Strubelyd, som jeg hørte, da jeg først traf ham. «Hvad er det? En smudsig Mand med en Pen i et Kontor til Baggaarden. Og en saadan vil tale, som om han var en af Europas Stormagter. Jeg har havt nok af denne Trykkefrihed. Der gives dem, der vilde synes om at faa den indført ogsaa i Paris. De er blandt disse, Talleyrand. Jeg for min Del indser aldeles ikke Nødvendigheden af nogensomhelst Avis med Undtagelse af Le Moniteur, hvorgjennem Regjeringen kan tilkjendegive Folket sine Afgjørelser.»

«Jeg har den Mening, Deres Majestæt,» sagde Ministeren, «at det er bedre at have aabenbare Fiender end hemmelige, og at det er mindre farligt at udøse Blæk end Blod. Hvad kan det gjøre, om Deres Fiender faar Lov til at rase i nogle faa Pariserblade, saalænge som De staar i Spidsen for fem hundrede tusinde væbnede Mænd?»

«Ba, ba, ba!» udbrød Keiseren utaalmodig. «De snakker, som om jeg havde modtaget Kronen som Fædrenearv fra den forrige Konge. Men selvom jeg havde det, saa vilde dette journalistiske Herredømme være utaaleligt. Bourbonerne tillod, at man kritiserede dem, og hvor er de nu? Havde de brugt sine Schweizere, som jeg brugte Grenadererne den attende Brumaire, hvad var der da blevet af deres dyrebare Nationalforsamling? Der var en Tid, da et Bajonetstød i Maven paa Mirabeau havde kunnet ordne hele Sagen. Senere kostede den Kongens og Dronningens Hoveder og hundrede tusinde Menneskers Blod.»

Han satte sig ned og strakte sine fyldige, hvide Ben ud mod Baalet. Det røde Skjær lyste gjennem de hensmuldrede Strimler af den engelske Avis og paa det smukke, blege, sfinxagtige Hoved — en Digters Hoved, en Filosofs, en hvilkensomhelst andens snarere end en samvittighedsløs Krigers. Jeg har hørt Folk sige, at der findes ikke to Portrætter af Keiseren, der er lige, og at Feilen ikke ligger hos Kunstneren, men i den Kjendsgjerning, at hver vexlende Sindsstemning gjorde ham til et forandret Menneske. Jeg har nu betragtet Menneskeslægten i sexti Aar og kan forsikre, at i hans bedste Tid, før Trækkene blev massive, har jeg aldrig seet et skjønnere Ansigt, naar det var i Ro.

«De har ingen Drømme og ingen Illusioner, Talleyrand,» sagde han. «De er altid praktisk, kold og kynisk. Med mig er det anderledes; naar jeg sidder i Skumringen, som nu, eller naar jeg hører Lyden af Havet, saa begynder min Fantasi at arbeide. Saaledes er det ogsaa, naar jeg hører Musik, — især Musik, der gjentager sig i det uendelige, som enkelte Stykker af Passaniello. De har en besynderlig Virkning paa mig, og jeg begynder at ossianisere, faar store Drømme og store Maal. Det er i saadanne Stunder, at min Aand altid vender tilbage til Østen, denne Menneskehedens yrende Myretue, det eneste Sted, hvor det er muligt at blive meget stor. Jeg fornyer mine Drømme fra 98. Jeg tænker mig Muligheden af at indexersere og væbne disse uhyre Masser af Mænd og lade dem styrte sig ud over Europa. Hvis jeg hadde erobret Syrien, vilde jeg have gjort dette, og verdens Skjæbne blev i Virkeligheden afgjort ved Beleiringen af Acre. Med Ægypten for mine Fødder har jeg ofte udmalet mig, at jeg var paa veien til Indien, siddende paa en Elefant og holdende en ny Udgave af Koranen, som jeg selv har sat sammen, i min Haand. Jeg er født for sent til verden. For at anerkjendes som en verdenserobrer maa man gjøre Krav paa at være hellig. Alexander erklærede sig for at være Søn at Jupiter, og ikke en eneste bestred det. Men verden er bleven gammel og har tabt sin Begeistring. Hvis jeg gjorde samme Fordring, hvad vilde saa vike? Monsieur de Talleyrand kom til at smile bag sin Haand og Pariserne vilde skrive smaa Smædevers paa væggene.»

Han henvendte sig ligesom ikke til os, men udtalte snarere frit Sine Tanker, som han lod faa frit Løb udover de met fantastiske og vilde vidder. Det var dette, som han kaldte at «ossianisere», fordi det vakte tillive de vilde vævende Syner hos den gæliske Ossian, hvis Digte altid havde eiet en Fortryllelse over ham.

De Meneval har fortalt mig, at Napoleon undertiden en hel Time uafbrudt havde talt i denne Stil udaf sit Hjertes inderste Tanker og Maal, medens hans Hofmænd stod tause om kring ham og ventede paa det Øieblik, da han atter skulde vende tilbage til sit praktiske og skarpe Jeg.

«Den store Hersker,» sagde han, «maa have Religionens Kraft i Ryggen ligesaavel som Sværdets. Det har mere Betydning at herske over Menneskenes Sjæle end over deres Legemer. Sultanen f. Ex. — er ligesaa meget Hersker over Troen som over Armeen. Det samme var nogle af de romerske Keisere. Min Stilling maa nødvendigvis være ufuldkommen, indtil dette er fuldbyrdet. I denne Stund er der 30 Departementer i Frankrige, hvori Paven har mere Magt end jeg. Det er blot ved en universal Magt, at Verdensherredømmet kan sikres. Naar Europa blot har en eneste Monark, der har sit Sæde i Paris, og naar alle Konger er lige saa mange Løitnanter, som faar sine Kroner fra Frankrige som den centrale Magt, da er det, at Fredens Herredømme bliver indført. Mere Magter af lige Styrke maa altid lede til indbyrdes Kampe, indtil den ene bliver den dominerende. Landets centrale Beliggenhed, dets Rigdom og dets Historie, altsammen peger paa Frankrige som den Magt, der skal have Opsyn med og styre de andre. Tyskland er delt. Rusland er halvvildt. England er en Ø. Frankrige alene forbliver.»

Medens jeg hørte paa ham, begyndte jeg at forstaa, at mine engelske Venner ikke havde havt saa aldeles Uret, naar de erklærede, at saa længe han levede, — denne lille sex og trediveaarige Artillerist — kunde der umulig blive Fred paa Jorden.

Han drak lidt Kaffe, som Constant havde sat paa det lille runde Bord ved hans Albu. Deretter lænede han sig atter tilbage i Stolen, fremdeles stirrende tungsindig paa de røde Gløder, med Hagen sænket ned paa Brystet.

«Naar de Dage kommer,» sagde han, «skal Konger gaa bag Frankriges Keiser forat bære hans Kroningsslæb. Enhver af dem maa være nødt til at have et Slot i Paris, og Byen kommer til at strække sig lige til Versailles. Slige Planer er det, som jeg har lagt for Paris, saafremt Byen vil vise sig dem værdig. Men jeg har ingen Kjærlighed til disse Parisere, og de har heller ikke nogen til mig; thi de kan ikke glemme, at jeg engang før har vendt Kanonerne mod dem, og de ved, at jeg er færdig til at gjøre det igjen. Jeg har faaet dem til at beundre mig og frygte mig; men jeg har aldrig faaet dem til at holde af mig. Tænk bare, hvad jeg har gjort for dem! Hvor er Genuas Skatte og Venedigs og Vatikanets Mallerier og Statuer? De er i Louvre. Udbyttet at mine Seire er gaaet til at udsmykke Byen. Men de maa altid have Forandring, altid noget at prate om. Nu svinger de med Hatten til mig; men de truer snart med Næverne, hvis jeg ikke giver dem noget at tale om eller undres over. Naar der bliver roligere Tider, skal jeg faa Invalide-Domkirken opforgyldt for at holde deres Tanker fra at gjøre Ugavn. Ludvig den fjortende gav dem Krige. Ludvig den femtende gav dem Hofskandaler og Galanterier. Ludvig den sextende gav dem ingen ting, derfor huggede de Hovedet af ham. De Talleyrand, hjalp til at bringe ham til Skafottet.»

«Nei, Deres Majestæt, jeg har altid hørt til de moderate.»

«Saa beklagede De ialfald ikke hans Død.»

«Saa meget mindre som hans Død gjorde Plads for Deres Majestæt.»

«Intet kunde holde mig ude, Talleyrand. Jeg blev født til at naa det høieste. Jeg har hele Tiden havt det saaledes Jeg kan huske, at da vi holdt paa at ordne Freden i Campo Formio — jeg, en ung General paa tredive — stod der en høi ledig Trone med de keiserlige Vaaben i Underhandlerens Telt. Jeg sprang strax op ad Trinene og kastede mig ned paa den. Det var mig utaaleligt at tænke paa, at nogetsomhelst stod mig for høit. Og hele Tiden vidste jeg i mit indre, hvad der vilde ske med mig. Selv i de Dage, da min Broder Lucien og jeg boede i et lidet værelse til et Par Francs om Ugen, vidste jeg fuldkommen vel, at den Dag vilde komme, da jeg skulde staa, hvor jeg nu staar. Og alligevel havde jeg ingen Udsigter og ingen Grunde for nogensomhelst store Haab. Jeg var ikke flink paa Skolen. Jeg var blot den to og firtiende af otte og femti. Jeg havde maaske lidt Anlæg for Matematik, men ikke for nogetsomhelst andet. Sandheden er, at jeg altid sad og drømte, naar de andre arbeidede. Der var intet, som kunde støtte min Ergjerrighed for den eneste Arv, jeg havde faaet fra min Fader, var en daarlig Maade. I min tidligste Ungdom fulgte jeg engang min Fader og min Søster Caroline op til Paris. Vi gik i Rue Richelieu og saa Kongen kjøre forbi i sin Karosse. Men hvem skulde have tænkt, at den lille korsikanske Gut, der tog Hatten af og stirrede, var bestemt til at blive den næste Hersker i Frankrige? Og alligevel følte jeg selv da, at den Vogn burde tilhøre mig. Hvad er det, Constant?»

Den diskrete Kammertjener bøiede sig ned og hviskede noget til Keiseren.

«Ah, selvfølgelig,» sagde han. «Det var en Aftale. Jeg havde glemt det. Er hun her?»

«Ja, Deres Majestæt.»

«I Værelset ved Siden af?»

«Ja, Deres Majestæt.»

Talleyrand og Berthier vexlede Blikke, og Ministeren begyndte at gaa henimod Døren.

«Nei, nei, De kan blive her,» sagde Keiseren «Tænd Lamperne, Constant, og lad Vognene staa for Døren om en halv Time. Se igjennem dette Udkast til et Brev til Keiseren af Østerrige. Talleyrand, og lad mig faa høre Deres Bemærkninger herom. De Meneval, der ligger en lang lndberetning her, som vedrører de nye verfter i Brest. Gjør et Uddrag af det væsentligste, og lad det være paa min Pult imorgen tidlig Klokken fem. Berthier, jeg vil have hele Armeen i Baadene Klokken syv. Vi vil se, om de kan embarkere i Løbet af tre Timer. De kan vente her, Monsieur de Laval, indtil vi reiser til Pont des Briques.»

Med en slig rask Befaling til enhver af os gik han med hurtige smaa Skridt tversover Kummer. og for et Øieblik saa jeg hans firskaarne grønne Ryg og hvide Ben indrammet i Døraabningen. Man saa et lyserødt Skjørt flagre indenfor, og derefter lukkedes Forhænget bag ham.

Berthier stod og bed sine Negle, medens Talleyrand stirrede paa ham med de buskede Øienbryn let hævet. De Meneval bøiede sig med et ynkværdigt Ansigt over den store Bunke Papirer, som han skulde have afskrevet til om Morgenen. Constant gik med lydløse Skridt rundt om i Værelset og tændte Lampetterne.

«Hvem er det?» hørte jeg Ministeren sige.

«Pigen fra den keiserlige Opera,» sagde Berthier.

«Den lille spanske Dame er altsaa faldt i Unaade?»

«Nei, jeg tror ikke det. Hun var her igaar.»

«Og den anden? Grevinden?»

«Hun har en Villa ved Ambleteuse.»

«Men vi maa ikke have nogen Skandale ved Hoffet,» sagde Talleyrand med et bittert Smil, idet han gjentog den moralske Frase, hvormed Keiseren havde irettesat ham. «Men nu, Monsieur de Laval,» tilføiede han og trak mig tilside, «skulde jeg meget gjerne faa høre noget af Dem om det bourbonske Parti i England. De maa have hørt om deres Planer. Indbilder de sig virkelig, at de har nogensomhelst Udsigt til at seire?»

Deretter bombarderede han mig en ti Minuter saaledes med Spørgsmaal, at det klart viste mig, at Keiseren havde gjennemskuet ham, og at han var fast besluttet paa, komme hvad der vilde, at holde sig paa dens Side, der seirede.

Vi stod fremdeles og talte sammen, da Constant hastig traadte ind med et Udtryk saa forvirret og ængsteligt, som jeg aldrig havde kunnet tænke mig i et saa glat og uforstyrreligt Ansigt.

«Gode Himmel, Monsieur de Talleyrand,» udbrød han og slog Gang paa Gang Hænderne sammen. «For en Ulykke! Hvem kunde have ventet det?»

«Hvad er det da, Constant?»

«Ah, Monsieur, jeg tør ikke forstyrre Keiseren . . . Og alligevel . . . Keiserinden er udenfor og kommer nu ind.»

FJORTENDE KAPITEL.

Josephine.

Ved denne uventede Meddelelse betragtede Talleyrand og Berthier hinanden i Taushed, og for en Gangs Skyld forraadte de dresserede Træk hos den store Diplomat, der levede bag en Maske, at han endnu kunde være istand til at føle Bevægelse. Den Trækning, der gik over dem, havde dog mere sin Aarsag i ondskabsfuld Fornøielse end i Bestyrtelse, medens Berthier — der ærlig holdt af baade Napoleon og Josephine — løb forstyrret mod Døren som for at hindre Keiserinden i at komme ind.

Constant styrtede henimod Forhængene, der skjulte Keiserens Dør; men skjønt han var kjendt som en kjæk Karl, tabte han Modet og løb tilbage til Talleyrand for at faa Raad.

Men nu var det alligevel for sent; thi Mameluken Roustan havde aabnet Døren, og de to Damer var traadt ind i Rummet. Den første var høi og yndefuld, med et smilende Ansigt og et paa en Gang værdigt og venligt Væsen. Hun var klædt i sort Fløiels Kjole med hvide Kniplinger omkring Hals og Ærmer og sort Hat med en kruset hvid Fjær. Hendes Ledsagerske var ikke saa høi af Vext, og vilde have været styg, havde ikke det opvakte Udtryk og store, mørke Øine givet hendes Ansigt Karakter og Ynde.

En liden sort Terrier var fulgt med dem ind; men den første Dame vendte sig og rakte den tynde Staallænke, som hun førte den i, til Mameluken.

«Det er bedst, at De holder Fortune udenfor, Roustan,» sagde hun med en eiendommelig sød, harmonisk Stemme. «Keiseren er ikke videre glad i Hunde, og naar vi trænger ind i hans Kvarterer, er det det mindste, vi kan gjøre, at tage Hensyn til hans Smag. God Aften, Monsieur de Talleyrand. Madame de Remusat og jeg har kjørt langs hele Stranden, og stansede, da vi kom forbi, for at høre, om Keiseren reiser til Pont des Briques. Men han er kanske allerede reist? Jeg havde ventet at træfte ham her.»

«Hans keiserlige Majestæt var her for en kort Stund siden,» sagde Talleyrand bukkende og gned sig i Hænderne.

«Jeg holder min Salon — en Salon efter des Briques Forholde — iaften, og Keiseren har lovet mig, at han for en Gangs Skyld vilde sætte sit Arbeide tilside og begunstige os med sin Nærværelse. Gid De vilde overtale ham til at arbeide mindre, Monsieur de Talleyrand. Han har et Legeme af Jern, men han kan ikke fortsætte saaledes. De nervøse Anfald kommer oftere og oftere over ham. Han vil med Vold og Magt udrette alt, alt selv. Det er ædelt men det er at blive en Martyr. Jeg tviler ikke paa, at han i nuværende Øieblik — men De har jo endnu ikke fortalt mig, hvor han er, Monsieur de Talleyrand.»

«Vi venter ham hvert Øieblik, Deres Majestæt.»

«I det Tilfælde vil vi sætte os og vente, til han kommer tilbage. Aa, hvor jeg har ondt at Dem, naar jeg ser Dem midt imellem alle disse Papirer, Monsieur de Meneval. Jeg var ulykkelig, da Monsieur de Bourienne forlod Keiseren, men De har mer end erstattet hans Plads. Kom op til Kaminen, Madame de Remusat! Jo, jo, jeg vil det absolut; for jeg ved, at De maa fryse. Kom, Constant, og læg Tæppet under Madame de Remusats Fødder.»

Det var ved slige smaa Tegn paa Hensynsfuldhed og Venlighed, at Keiserinden gjorde sig saa afholdt, at hun vitterlig ikke havde en Fiende i Frankrige, selv blandt dem, der stod i den bitreste Opposition til hendes Mand. Baade da hun var gift med Europas første Personlighed, og da hun var den ensomme, fraskilte Kvinde, hvis Hjerte fortæredes i Malmaison, var hun altid elsket og beundret af alle, som kjendte hende. Blandt alle de Ofre, Keiseren bragte sin Ærgjerrighed, var hans Hustru det, der kostede ham den største Kamp og det bitreste Savn.

Medens hun sad foran Ilden i den samme Stol, som saa nylig havde været optaget af Keiseren, fik jeg Leilighed til at studere den Skikkelse, hvis forunderlige Skjæbne havde hævet hende fra at være en Artilleri-Løitnants Datter til den første Stilling blandt Europas Kvinder. Hun var sex Aar ældre end Napoleon, og var ved denne Leilighed, da jeg først saa hende, to og firti Aar; men det var ikke Hofmands Smiger, at hun meget godt kunde have gjældt for at være tredive. Hendes høie, elegante Figur var pigeagtig i sin smidige Slankhed, og der laa en let og naturlig Ynde over hver Bevægelse, hvilket hun havde arvet med sit vestindiske Blod. Hun havde fine Træk, og jeg har hørt, at hun i sin Ungdom havde været enestaaende skjøn; men som de fleste Kreolerinder var hun bleven passée i tidlig Alder. Hun havde alligevel ført en tapper Kamp mod Tidens Tand, med Kunsten som Forbundsfælle — og havde opnaaet, at hun, naar hun sad paa en Forhøining eller kjørte forbi en Procession, endnu kunde regnes som en skjøn Kvinde.

Men i et lidet Værelse eller i skarpt Lys blev den tykke røde og hvide Sminke, hvormed hun dækkede sine indsunkne Kinder, altfor tydelig og pinlig unaturlig.

Hendes egen naturlige Skjønhed holdt sig endnu i Skjønhedens sidste Tilflugtssted — Øinene, der var store, mørke og sympatetiske. Hendes Mund var ogsaa liden og indtagende. Som oftest smilte hun, men drev det sjelden til Latter, da hun havde sine egne Grunde til nødig at vise sine Tænder. Den Maade, hvorpaa hun førte sig, var saa værdig, som om den lille Vestindianerinde var udsprungen lige fra Karl den stores Lænder. Den kunde ikke været bedre. Hendes Blik, Faldet i hendes Dragt, hendes Haandbevægelse, — alt viste en lykkelig Blanding af kvindelig Ynde og en Dronnings Værdighed.

Jeg saa paa hende med Beundring, medens hun bøiede sig forover og tog smaa Stykker af aromatisk Aloe op af Kurven og kastede dem paa Ilden.

«Napoleon liker Lugten af brændende Aloe,» sagde hun. «Aldrig har nogen havt slig Næse som han, for han kan opdage Ting, som er ganske skjult for mig.»

«Keiseren har en udmærket Næse for mangt,» sagde Talleyrand; «det har Statens Leverandører paa egen Bekostning faaet erfare.»

«Aa, det er forfærdeligt, naar han skal til at undersøge Regninger — forfærdeligt, Monsieur de Talleyrand! Intet undgaar ham. Han vil ikke gjøre nogen Indrømmelser. Hver eneste Ting maa være nøiagtig. — Men hvem er den unge Herre, Monsieur de Talleyrand? Jeg tror ikke, han har været forestillet for mig.»

Ministeren forklarede i faa Ord, at jeg var traadt i Keiserens personlige Tjeneste, og Josephine lykønskede mig dertil paa den mest venlige og deltagende Maade.

«Det letter saa min Sjæl at vide, at han har tapre og loyale Mænd omkring sig. Helt siden den frygtelige Historie med Helvedesmaskinen er jeg altid ængstelig, naar han er borte fra mig. I Virkeligheden er han mest sikker i Krigstid. Thi det er kun da, at han er borte fra de Snigmordere, som hader ham. Og etter hvad jeg forstaar, er en ny Sammensværgelse af Jakobinere netop nu bleven opdaget.»

«Her er den samme Monsieur de Laval, som var tilstede, da de sammensvorne blev fakket,» sagde Talleyrand.

Keiserinden overvældede mig med Spørgsmaal og havde i sin Ængstelse knapt Tid til at vente paa Svar.

«Men dette skrækkelige Menneske, Toussac, er jo endnu ikke bleven grebet,» udbrød hun. «Har jeg ikke hørt, at en ung Dame prøver at gjøre, hvad der var umuligt for det hemmelige Politi, og at hendes Kjærestes Frihed skal være Lønnen for hendes Held?»

«Hun er min Kusine, Deres keiserlige Majestæt, Mademoiselle Sibylle Bernac er hendes Navn.»

«De har kun været nogle faa Dage i Frankrige, Monsieur de Laval,» sagde Josephine og smilte; «men det forekommer mig, at allerede Keiserdømmets Velferd dreier sig rundt om Dem. De maa tage Deres smukke Kusine — Keiseren siger, at hun er smuk — med til Hoffet og præsentere hende for mig. Madame de Remusat, vil De være saa snil at notere hendes Navn.»

Keiserinden bøiede sig atter over Kurven med Aloeved, der stod ved Siden af Ildstedet. Pludselig saa jeg hende stirre paa noget; deretter bøiede hun sig og tog med et svagt, forbauset Udraab en Gjenstand op fra Tæppet. Det var Keiserens bløde, flade Hat med den lille trefarvede Kokarde.

Josephine sprang op og saa fra Hatten i sin Haand hen paa Ministerens uigjennemtrængelige Ansigt.

«Hvorledes har dette sig, Monsieur de Talleyrand?» udbrød hun, og de mørke Øine begyndte at lyse af Mistanke og Vrede. «De sagde til mig, at Keiseren var ude, og her er hans Hat!»

«Undskyld, Deres keiserlige Majestæt; jeg sagde ikke, at han var ude.»

«Hvad sagde De da?»

«Jeg sagde, at han for en kort Stund siden gik ud af dette Rum.»

«De søger at skjule noget for mig,» udbrød hun med Kvindens hurtige Instinkt.

«Jeg kan forsikre, at jeg siger Dem alt, hvad jeg ved.»

Keiserindens Øine fór lynsnart fra Ansigt til Ansigt.

«Marschal Berthier! Jeg forlanger, at De øieblikkelig siger mig, hvor Keiseren er!»

Den sentænkte Kriger stammede og dreiede sin trekantede Hat rundt.

«Jeg ved ikke mere end Monsieur de Talleyrand ved,» sagde han. «Keiseren forlod os for en Stund siden.»

«Gjennem hvilken Dør?»

Stakkars Berthier blev endnu mere forvirret end før.

«Sandelig, Deres keiserlige Majestæt, jeg kan ikke paatage mig at sige, gjennem hvilken Dør det var, Keiseren forlod Værelset.»

Josephines Øine lynte henimod mig, og mit Hjerte sank i mig, da jeg tænkte, at hun nu vilde gjøre mig det samme skrækkelige Spørgsmaal. Men jeg fik netop Tid til at opsende et Suk til den gode St. Ignatius, der altid har været naadig mod vor Familie, og Faren var over.

«Kom, Madame de Remusat,» sagde hun. «Siden disse Herrer ikke vil fortælle os det, saa skal vi meget snart udfinde det selv.»

Hun feiede med stor Værdighed henimod Døren med Forhæng for, fulgt i faa Meters Afstand af sin opvartende Dame, hvis forskrækkede Ansigt og nølende, uvillige Skridt viste, at hun fuldkommen vel opfattede Situationen. Keiserens mange aabenbare Ægteskabsbrud og de offentlige Scener, som de gav Anledning til, var i Virkeligheden saa bekjendte, at de havde naaet vore Øren helt borte i Ashford.

Napoleons Selvtillid og hans Ringeagt for Verden havde den Virkning at gjøre ham ligegyldig for, hvad man tænkte eller sagde om ham, medens Josephine, naar hun blev greben af Jalousi, mistede al den Værdighed og Tilbageholdenhed, som ellers udmærkede hendes Opførsel, saa de opførte Scener sig imellem, der var pinlige for deres Omgivelser.

Talleyrand vendte sig bort med Fingerspidsen over Læberne, medens Berthier i ængstelig Spænding fortsatte med at dreie og sammenfolde den trekantede Hat, som han holdt mellem Hænderne.

Kun Constant, den trofaste Kammertjener, vovede at stille sig imellem sin Herskerinde og den skjæbnesvangre Dør.

«Hvis Deres Majestæt atter vil indtage Deres Sæde, skal jeg underrette Keiseren om, at De er her,» sagde han, med begge Hænder bedende udstrakte.

«Aa, saa han er der altsaa!» raabte hun rasende. «Jeg gjennemskuer altsammen! Jeg forstaar altsammen! Men jeg vil blotte ham,—- jeg vil anklage ham for hans Troløshed! Lad mig komme forbi, Constant! Hvorledes tør De vove at staa iveien for mig? Jeg skal melde mig selv!»

Hendes skjønne Skikkelse skjød hastig forbi den protesterende Kammertjener, trak Forhængene tilside, rev Døren op og forsvandt i Sideværelset. Hun forekom mig at være en Skabning fuld af Ild og Aand, idet hun med en Rødme, der trængte gjennem Sminken, og med et Blik, der straalede af en krænket Hustrus retfærdige Vrede, tiltvang sig Veien ind til Keiserens Værelse. Men hun var en Kvinde af et foranderligt og umiddelbart Temperament, med smaa Tilløb til Mod og dermed sammenhængende Tilbageslag af Modløshed.

Neppe var hun forsvunden fra vor Synskreds, før der hørtes et vildt Brøl, ligesom fra et opirret Dyr, og i næste Øieblik kom Josephine farende ind i Værelset igjen, medens Keiseren, der var maalløs af Lidenskab, styrtede rasende efter i Hælene paa hende. Hun var saa forskrækket, at hun begyndte at løbe henimod Kaminen, hvorpaa Madame de Remusat, der ved slig en Leilighed ikke havde Lyst til at danne Bagtroppen, ogsaa begyndte at løbe. Og saa kom de begge, lig et Par forskrækkede Høns, raslende og flagrende tilbage til de Pladse, de havde forladt. Der krøb de sammen, medens Keiseren med fordreiet Ansigt og en Strøm af Eder, hentede fra Livet i Leiren, stampede og rasede omkring i Værelset.

«De, Constant!» skreg han. «Er det paa den Maade, De tjener mig? Har De da ikke Forstand, ikke Takt? Skal jeg aldrig faa have noget Privatliv? Maa jeg evig finde mig i at udspioneres af Kvinder? Skal hver eneste en ellers have Krihed, men jeg alene ikke have nogen? Hvad dig angaar, Josephine, saa er dette Toppunktet paa alt. Jeg har hidtil havt Betænkeligheder, nu har jeg ingen. Dette gjør Ende paa alt mellem os.»

Jeg er sikker paa, at vi allesammen havde givet meget til for at slippe ud af Værelset, — min Forlegenhed overgik ialfald min Interesserethed —; men Keiseren brydde sig fra sit ophøiede Standpunkt lige saa lidet om vor Nærværelse, som om vi havde været Stole og Borde. Det var i Virkeligheden en af dette forunderlige Menneskes Eiendommeligheder, at det netop var slige delikate og personlige Optrin, dem man i Almindelighed søger at skjule, som han yndede at stille offentlig tilskue. Han vidste nemlig, at hans Irettesættelser fik en forøget Klem, naar ogsaa andre Øren end hans Ofre hørte paa dem. Blandt hans Omgivelser var der ikke en eneste, fra hans Hustru ned til Staldgutten, som ikke levede i Frygt for at fremvises til Spot og Forsmædelse foran en smilende Forsamling, hvis Skadefryd blot dæmpedes ved Bevidstheden om, at enhver af dem maaske blev den næste til at lide den samme Beskjæmmelse.

Hvad Josephine angaar, saa havde hun taget sin Tilflugt til Kvindens sidste Udvei og græd nu bitterlig med den gratiose Nakke ludende over Knæerne og med begge Hænder for Ansigtet. Ogsaa Madame de Remusat græd, og under hver Pause i hans hæse Skjænd — for hans Stemme var meget hæs og raa, naar han blev vred — lød der dæmpede Snufs og Hik af deres Graad. En Gang imellem frembragte hans voldsomme Anfald et Svar fra Keiserinden, en eller anden sagtmodig Bebreidelse for hans Utroskab; men enhver Modsigelse hidsede ham blot op til en ny Storm af skarpe Irettesættelser.

Under et af sine Udbrud kastede han Snusdaasen i Gulvet med et Smeld, som et uskikkeligt Barn hiver sit Legetøi.

«Moral!» skreg han. «Moralen blev ikke skabt for mig, og jeg blev ikke skabt for Moralen. Jeg er et Menneske for mig selv, og jeg lader mig ikke foreskrive Betingelser af nogetsomhelst Menneske. Jeg har altid sagt dig, Josephine, at sligt er middelmaadige Folks taabelige Fraser, hvormed de gjerne vil lænkebinde de store. De passer ikke for mig. Jeg gaar aldrig ind paa at indordne min Opførsel under det borgerlige Samfunds barnagtige Anordninger.»

«Er du da aldeles ufølsom?» sagde Keiserinden grædende.

«En stor Mand er ikke skabt for at have blidere Følelse. For ham gjælder det at træffe en Afgjørelse om, hvorledes han skal handle, og saa handle derefter uden Indblanding fra nogensomhelst. For dig, Josephine, sømmer det sig at underkaste dig alle mine Indfald, og du skal finde det aldeles naturligt, at jeg tillader mig nogle Friheder.»

Det var en ofte brugt Fremgangsmaade hos Keiseren, naar han havde Uret paa et Punkt, da at vende Samtalen om til et andet, hvor han havde Ret. Efterat han havde arbeidet sig op af det første Raseriudbrud, greb han til Offensiven; for i Argumentation som i Krig var det at angribe altid hans Lyst.

«Jeg har seet gjennem Lenormands Regninger, Josephine,» sagde han. «Har du nogen Forestilling om, hvor mange Dragter du fik ifjor? Du fik et hundrede og femti — i det mindste — og flere af dem kostede saa meget som fem og tyve tusind Livres. Jeg har hørt, at du skal have sex hundrede Dragter i din Garderobe, og at mange af dem knapt er brugt. Madame de Remusat ved, at det er sandt, hvad jeg siger. Hun kan ikke negte det.»

«Du synes jo om, at jeg klæder mig smukt, Napoleon.»

«Jeg vil ikke vide af slig kolossal Ødselhed. Jeg kunde faa to Regimenter Kyradserer eller en Flaade Fregatter for de Summer, som du kaster væk paa Stas og Fjas af Forverk og Silke. Det var nok til at vende Lykken i et Felttog. Og dernæst, Josephine, hvem gav dig Tilladelse til at bestille Diamant- og Safirsmykket hos Lefebvrer. Man har sendt mig Regningen, men jeg har negtet at betale den. Hvis han igjen prøver, saa skal han faa marschere i Fængsel mellem to Rækker Grenaderer, og din Modehandlerinde skal faa følge ham.»

Endskjønt Keiserens Anfald af Vrede var stormfulde, var de aldrig langvarige. De besynderlige krampagtige Ryk i den ene Arm; som altid viste sig, naar han var ophidset, døde gradvis bort. Han stod en Stund og betragtede de Menevals Papirer — denne havde under hele Staaket skrevet ivei som en Automat — og kom nu hen til Ilden med et Smil paa sine Læber og en Pande, hvorpaa enhver Sky var forsvunden.

«Du har ingen Undskyldning for at være ødsel, Josephine,» sagde han og lagde en Haand paa hendes Skulder. «Diamanter og smukke Klæder er høist nødvendige for, at en styg Kvinde kan blive tiltrækkende, men du kan ikke behøve dem af den Grund. Du havde ikke nogen kostbare Dragter, da jeg første Gang saa dig i Rue Chautereine, og alligevel har aldrig nogen Kvinde i Verden tiltrukket mig saa stærkt. Hvorfor ærgrer du mig saaledes, Josephine, og faar mig til at sige Ting, der maa høres ukjærlige! Kjør nu til bage til Pont des Briques, lille Ven, og se til, at du ikke forkjøler dig.»

«Kommer du til min Salon, Napoleon?» spurgte Keiserinden, hvis bitreste Sorg øieblikkelig syntes at svinde ved det første venlige Strøg af hans Haand. Hun holdt fremdeles Lommetørklædet for Øinene; men jeg tror, at det hovedsagelig var for at skjule den Virkning, som Taarerne havde havt paa hendes Kinder.

«Ja, ja, jeg skal komme. Vore Vogne skal komme efter eders. Følg Damerne ned til Vognen, Constant. Har De givet Ordre til Indskibning af Tropperne, Berthier? Hør her, Talleyrand, jeg vilde gjerne forelægge Dem mine Fremtidsplaner for Spanien og Portugal. De kan ledsage Keiserinden til Pont des Briques, Monsieur de Laval, saa træffer jeg Dem der ved Modtagelsen.»

FEMTENDE KAPITEL.

Keiserindens Modtagelses-Aften.

Pont des Briques er blot en liden Landsby. At Hoffet var kommet did saa pludselig og skulde være der nogle Uger, havde overfyldt den med fremmede. Det vilde have været meget greiere, om man havde slaaet sig ned i Boulogne, hvor der var flere brugbare Huse og bedre Bekvemmeligheder; men Napoleon havde sagt Pont des Briques, og da maatte det saa være. Ordet umuligt var ikke tilladt hos dem, der havde at udføre hans Befalinger.

Først slog en Hær af Kokke og Tjenere sig ned i Pont des Briques, derefter kom det nye Keiserdømmes Embedsmænd, derefter Hoffets Damer og saa deres Tilbedere fra Leiren. Et adeligt Slot stod til Keiserindens Afbenyttelse. De andre logerede sig ind i smaa Villaer, eller hvor de bedst kunde, og ventede med Længsel paa det Øieblik, der skulde bringe dem tilbage til Versailles's eller Fontainebleaus Nydelser.

Keiserinden havde været saa naadig at tilbyde mig en Plads i sin Vogn. Det lod til, at hun fuldstændig havde glemt den Scene, hun havde gjennemlevet, thi paa Veien til Landsbyen pratede hun hele Tiden ivrig og gjorde mig tusinde personlige Spørgsmaal om mig og mine Sager. En venlig Interesse for enhver af hendes Omgivelsers Skjæbne var et af hendes mest udprægede Karaktertræk. Hun var især optagen af Eugenie, og da det var en Gjenstand, som jeg var ligesaa interesseret for at tale om, endte det fra min Side med en Lovtale, afbrudt af smaa forstaaelsesfulde Udraab fra Keiserinden og dæmpet Latter fra Madame de Remusat.

«Men De maa virkelig faa hende hid til Hoffet!» udbrød den elskværdige Dame. «Sligt et Mønster paa Skjønhed og Dyder maa ikke faa Lov til at øde sig bort i denne engelske Landsby. Har De talt med Keiseren om hende?»

«Jeg forstod, at han vidste alt om hende, Deres Majestæt.»

«Han kjender til alt om hver eneste Ting. Aa, for et Menneske det er! De hørte ham jo tale om hine Diamanter og Safirer. Lefebvre gav mig sit Ord paa, at ikke en eneste skulde faa vide det foruden os, og at jeg skulde betale, naar det var mig beleiligt; og alligevel ser De, at Keiseren vidste det. Men hvad sagde han, Monsieur de Laval?»

«Han sagde, ar mit Giftermaal skulde blive hans Sag.»

Josephine rystede paa Hovedet og sukkede dybt.

«Kjære, der ser alvorligt ud, Monsieur de Laval. Han er godt istand til at udpege hvilkensomhelst af Hoffets Damer og faa hende gift med Dem, inden Ugen er omme. Det er en Sag, som han ikke vil indlade sig paa at diskutere. Paa den Maade har han faaet istand nogle besynderlige Partier. Men jeg skal tale med Keiseren, inden jeg reiser tilbage til Paris, og jeg skal tænke paa, hvorledes jeg skal ordne det for Dem.»

Medens jeg prøvede paa at takke hende for hendes Venlighed og Deltagelse, dreiede Vognen ind gjennem Opkjørselen og stansede foran Slottets Indgang, hvor en Skare rødkjolede Tjenere og Bjørneskindshuerne paa to Skildvagter fra Garden tilkjendegav de keiserlige Kvarterer. Keiserinden og hendes Hofdame skyndte sig bort for at gjøre sit Toilette for Aftenen, og jeg blev strax vist ind i Salonen, hvor Gjæsterne allerede havde begyndt at samle sig.

Det var et stort firkantet Værelse, møbleret som Dagligstuen paa en Herregaard pleier at være det. Tapeterne var dystre og Møblerne af mørk Mahogni, trukne med falmet blaa Nankin. Men de utallige Lys i Kandelabre paa Bordene og i Lampetter paa Væggene gav selv disse dystre Omgivelser et festligt Præg. Det store Midtværelse var omgivet af flere smaa Kabinetter, hvor Spilleborde var fremsatte, og hvor Døraabningerne var draperede med orientalske Tøier.

Hist og her stod en Del Damer og Herrer, de første i de høihalsede Selskabskjoler, som Keiseren havde sanktioneret; de andre omtrent jevnt fordelt mellem civile i sorte Hofdragter og Krigere i Uniformer. Straalende Farver og smukke Draperier var fremherskende; thi sine Forelæsninger over Sparsommelighed tiltrods var Keiseren meget ubarmhjertig mod hvilkensomhelst Dame, der ikke klædte sig paa en Maade, der kunde vedligeholde Glansen ved hans Hof.

De herskende Moder gav god Leilighed til at udfolde Smag og Pragt. De enkle klassiske Kostumer døde ud med Republiken, og orientalske Dragter tog deres Plads, som en Kompliment til Erobreren af Ægypten. Lucretia var forvandlet til Zuleika, og Salonerne, der havde gjenspeilet de strenge Sæder fra gamle Rom, blev pludselig til lige saa mange østerlandske Kaserner.

Efter at være traadt ind i Værelset trak jeg mig tilbage i en Krog, da jeg var bange for, at der ikke fandtes et eneste Menneske, som jeg kjendte. Men der var en, som nappede mig i Armen, og da jeg vendte mig, fandt jeg mig staaende ligeoverfor Onkel Bernacs gule, ubevægelige Ansigt.

Han greb min passive Haand og trykkede den med paatagen Hjertelighed.

«Min kjære Louis,» sagde han. «Det var virkelig Haabet om at træffe dig, som fik mig over fra Grosbois — skjønt du kan forstaa, at naar man bor saa langt fra Paris, kan man ikke godt ved en slig Anledning undgaa at vise sig ved Hoffet. Ikke desto mindre kan jeg forsikre, at det var dig, jeg hovedsagelig tænkte paa. Jeg hører, at du har faaet en storartet Modtagelse hos Keiseren, og at han har antaget dig til sin personlige Tjeneste. Jeg har talt med ham om dig, og fik ham fuldt til at opfatte, at hvis han behandler dig godt, lokker han sandsynligvis flere unge Emigranter i sin Tjeneste.»

Jeg var overbevist om, at han løi, men ikke desto mindre maatte jeg bukke og sige et Par kolde, takkende Ord.

«Jeg kan se, at du endnu bærer Nag imod mig for, hvad der foregik mellem os forleden Dag. min kjære Louis,» sagde han, «men det har du virkelig ingen Grund til. Det var dit eget bedste, der hovedsagelig laa mig paa Hjerte. Jeg er hverken nogen ung eller stærk Mand, Louis, og jeg har en farlig Bestilling, som du har seet. Her er mit Barn, og her er mit Gods. Den, som tager det ene, tager dem begge. Sibylle er en elskværdig Pige, og du bør ikke tillade dig at nære Fordom mod hende, om hun kan have vist sig i daarligt Humør ligeoverfor dig. Jeg indrømmer, at hun kunde have nogen Grund til at være ærgerlig over den Vending, Tingene havde taget. Men jeg haaber at høre, at du nu har tænkt bedre over denne Sag.»

«Jeg har aldrig tænkt det mindste paa det, og jeg beder, at De ikke vil diskutere det,» sagde jeg.

Et Par Minutter stod han hensunken i Tanker; derefter løftede han sit onde Ansigt med de grusomme Øine op imod mig.

«Vel, vel, det er altsaa afgjort,» sagde han. «Men du kan ikke bære Nag imod mig for, at jeg ønskede dig til Efterfølger. Du maa indrømme, at du nu vilde ligget med knækket Hals sex Fod nede i Strandmyren, hvis jeg ikke med Fare for mig selv havde staaet som din Ven.»

«De havde Deres egne Motiver for det,» sagde jeg.

«Høist sandsynligt. Men ikke desto mindre frelste jeg dig. Hvorfor bærer du Nag til mig? Det er ikke min Feil, at jeg er Indehaver af dit Gods.»

«Det er ikke af den Grund.»

«Af hvilken Grund er det da?»

Jeg kunde have forklaret, at det var, fordi han havde forraadt sine Kamerater, — fordi hans Datter hadede ham, — fordi han havde mishandlet sin Kone, — fordi min Fader betragtede ham som Kilden til alle sine Ulykker. Men Keiserindens Salon var ikke Stedet for en Familietvist; derfor trak jeg blot paa Skuldrene og taug.

«Ja, jeg er meget bedrøvet,» sagde han; «for jeg havde de bedste Hensigter med dig. Jeg kunde have forfremmet dig; der er faa Mænd i Frankrige, som har større Indflydelse. Men jeg har et Forslag at gjøre dig.»

«Hvad er det, min Herre?»

«Jeg har en Del personlige Eiendomme, som har tilhørt din Fader, — hans Sværd, Signeter, en Pult med Breve, noget Sølvtøi — kort sagt slige Ting, som du gjerne kunde ville eie til Minde om ham. Jeg vilde være glad, om du kom til Grosbois — om det saa blot var en eneste Aften — og saa igjennem disse Ting og valgte, hvad du gjerne vilde have med dig. Saa vilde min Samvittighed være rolig med Hensyn til dem.»

Det lovede jeg strax at ville gjøre.

«Og naar vil du komme?» spurgte han ivrig.

Der var noget i hans Stemme, der vakte min Mistanke, og da jeg betragtede ham, læste jeg hoverende Jubel i hans Øine. Jeg huskede Sibylles Advarsel.

«Jeg kan ikke komme, førend jeg faar høre, hvori mine Pligter hos Keiseren bestaar. Naar det er ordnet, skal jeg komme.»

«Meget godt; det bliver kanske næste Uge eller Ugen derefter. Jeg kommer til at vente utaalmodig paa dig, Louis. Jeg stoler paa dit Løfte; en Laval har aldrig brudt sit Ord.»

Med et nyt ubesvaret Haandtryk gled han tilside mellem Sværmen, der nu for hvert Øieblik blev tættere i Salonen.

Jeg blev staaende og grundede i Taushed paa denne ildevarslende Indbydelse fra min Onkel. Da hørte jeg mit eget Navn blive nævnt, og ved at se op opdagede jeg, at det var Caulaincourt, der med sit vakre, brune Ansigt og høie, elegante Skikkelse banede sig Vei henimod mig.

«Er det ikke Deres første Indtrædelse ved Hoffet, Monsieur de Laval?» sagde han med sit fint dannede, hjertelige Væsen. «De skulde ikke føle Dem ensom, for der er sikkert mange af Deres Faders Venner tilstede, som vil blive mere end glade ved at gjøre Bekjendtskab med hans Søn. Men efter hvad de Meneval fortalte mig, kan jeg tænke mig, at De neppe kjender en eneste — ikke engang af Ydre.»

«Jeg kjender Marschallerne,» sagde jeg. «Jeg saa dem alle ved Krigsraadet i Keiserens Telt. Der er Ney med sit røde Haar. Og der staar Lefebvre med sin eiendommelige Mund og Bernadotte med Rovfuglenæbbet.»

«Netop. Og det er Rapp, han med det kuglerunde Hoved. Han staar og taler med Junot, den mørke, smukke Mand med Knebelsbarterne. De er rigtig ulykkelige, disse stakkars Krigere.»

«Hvorfor det?» spurgte jeg.

«Fordi de allesammen har hævet sig op fra ingenting. Selskabslivet og Etiketten skræmmer dem langt mere end Krigens Farer. Naar de kan høre Sablerne klirre mod sine store Støvler, føler de sig hjemme; men det lammer dem at maatte staa med de trekantede Hatte under Armen, vikle sine Sporer ud af Damernes Slæb og konversere om Passaniellos Musik og Davids Malerier. Keiseren vil ikke engang give dem Lov til at bande, skjønt han ikke har nogen Skrupler for at gjøre det selv. Han befaler dem at være Krigere i Armeen og Hofmænd ved Hoffet; men de arme Fyre kan ikke hjælpe for, at de er Soldater hele Tiden. Se paa Rapp med sine tyve Saar, hvorledes han prøver paa at udvexle smaa pikante Drillerier med den unge Dame. Se der, nu har han sagt noget, der vilde have passet udmærket godt ligeoverfor en Marketenterske; men det har faaet Damen til at flygte tilbage til sin Mama, og han staar og klorer sig i Hovedet; for han kan ikke begribe, hvorved han har fornærmet hende.»

«Hvem er den vakre Dame i hvid Kjole og Hovedsmykke af Diamanter?» spurgte jeg.

«Det er Madame Murat, Keiserens Søster. Caroline er smuk, men hun er ikke saa vakker som sin Søster Marie, der staar borte i Krogen. Kan De se den høie, statelige, mørkøiede gamle Dame, som hun staar og taler med? Det er Napoleons Moder — en vidunderlig Kvinde, Udspringet til alle hans stærke Egenskaber, skarp sindig, modig, kraftig, — hun tiltvinger sig Respekt hos alle, der kjender hende. Hun er lige saa forsigtig og sparsom, som da hun var den beskedne Herremands Hustru paa Corsica, og det er ingen Hemmelighed, at hun har saa liden Tro paa den nuværende Tilstands Varighed, at hun altid lægger tilside for den onde Dag. Keiseren ved ikke, enten han skal more sig eller ærgre sig over hendes Forholdsregler. Nu, Murat, vi skal vel snart faa se Dem ride hen over Humlemarkerne i Kent?»

Den berømte Kriger havde stanset foran os og tog min Kamerat i Haanden. Hans elegante, smukt skabte Skikkelse, store ildfulde Øine og ædle Holdning gjorde denne Værtshusgut til en Mand, der vilde tiltrukket sig Opmærksomhed og Beundring i hvilkensomhelst Forsamling i Europa. Hans tykke, krøllede Haar og fulde, røde Læber gav hans Udseende det Anstrøg af Karakter og Personlighed, der befrier et vakkert Ansigt for Flauhed.

«Jeg har hørt, at det skal være et fordømt daarligt Land for Kavallerister — altsammen er skaaret op i Hække og Grøfter,» sagde han; «Veiene er gode, men Markerne er umulige. Jeg haaber, vi snart faar komme afsted, Monsieur de Caulaincourt; for hvis dette vedvarer, kommer vore Folk til at slaa sig ned som Gartnere. Nu lærer de mere om Brugen af Spader og Havesprøiter end om Heste og Sabler.»

«Jeg hører, at Armeen skal indskibe sig imorgen.»

«Javel; men De ved meget godt, at den kommer til at gaa iland igjen paa den urette Side af Kanalen. Hvis ikke Villeneuve faar adsplittet den engelske Flaade, kan intet forsøges.»

«Constant har fortalt, at Keiseren holdt paa at plystre Malbrook hele Tiden, medens han klædte sig imorges, og det pleier som oftest at komme foran en Fremrykning.»

«Det var svært flinkt af Constant at kunne fortælle, hvilken Melodi Keiseren plystred,» sagde Murat og lo. «Jeg for min Del tror ikke, at han ved Forskjellen mellem «Malbrook» og «Marseillaisen». Ah, der er Keiserinden — hvor fortryllende hun ser ud!»

Josephine var traadt ind i Følge med flere af sine Hofdamer, og hele Forsamlingen reiste sig til hendes Ære. Keiserinden var klædt i en Kjole af rosenfarvet Tyll, isprængt med Sølvstjerner, — hos en anden Kvinde vilde dette kanske have virket juglet og theatralsk, — men hun bar den med stor Ynde og Værdighed, Et lidet Neg af Hvedeax i Diamanter hævede sig over hendes Haar og viftede svagt, naar hun gik. Ingen kunde underholde paa en mere fortryllende Maade end hun; hun bevægede sig i Forsamlingen med sit elskværdige Smil, og ved sit herlige, naturlige Væsen, og ved den Overbevisning, hun indgav den om, at hun følte sig vel tilmode, fik hun alle til at gjøre det samme.

«Hvor elskværdig hun er!» udbrød jeg. «Hvem kan lade være at holde af hende?»

«Det er blot en eneste Slægt, som kan modstaa hende,» sagde de Caulaincourt og saa sig omkring for at se, om Murat var ude af Hørevidde. «Se Ansigterne paa Keiserens Søstre.»

Da jeg fulgte hans Anvisning, blev jeg forfærdet over at se de onde Blikke, hvormed disse to vakre Kvinder fulgte Keiserinden, medens hun gik omkring i Værelset. De smaalo haanlig, stak Ørerne sammen og hviskede. Derefter vendte Madame Murat sig om mod sin Moder, og den ubøielige gamle Dame rystede med Foragt og Spot paa sit kneisende Hoved.

«De synes, at Napoleon tilhører dem, og at de burde eie altsammen. De kan ikke taale at tænke paa, at hun er Hendes keiserlige Majestæt og de blot Hende Høihed. De hader hende allesammen — Joseph, Lucien, de alle. Da de maatte bære hendes Slæb ved Kroningen, forsøgte de at bringe hende til at falde, og Keiseren maatte gribe ind. Aa ja, de har det ægte korsikanske Blod, og de er ikke svært hyggelige Folk at komme ud af det med.»

Men tiltrods for det aabenbare Had fra hendes Mands Slægt lod Keiserinden til at være fuldkommen uberørt og vel tilmode, medens hun bevægede sig hid og did mellem sine Gjæster, og havde et godt Ord og venligt Blik til hver og en. En høi Mand af krigersk Udseende med brunt Ansigt og Mundskjæg gik ved Siden af hende; af og til lagde hun sin Haand paa hans Arm med en kjærtegnende Bevægelse. «Det er hendes Søn, Eugéne de Beauharnais,» sagde min Kamerat.

«Keiserindens Søn!» udbrød jeg; det forekom mig, at han var den ældste af de to.

De Caulaincourt smilte over min Forbauselse.

«Som De ved, var hun meget ung, da hun blev gift med Beauharnais — i virkeligheden var hun ikke fuldt sexten Aar. Hun har siddet stille i sit Boudoir, medens hendes Søn er bleven stegt i Ægypten og Syrien, saa det har bygget en noksaa ordentlig Bro over Afstanden mellem dem. Kan De se den høie smukke Mand, der netop kyssede Josephine paa Haanden! Det er den berømte Skuespiller Talma. Han har engang hjulpet Napoleon i et kritisk Øieblik af hans Løbebane, og Keiseren har aldrig glemt den Gjæld, som Konsulen paadrog sig. Dette er i Virkeligheden Hemmeligheden ved Talleyrands Magt. Han laante Napoleon hundrede tusind Francs, førend han drog til Ægypten, og hvor meget han end nu mistror ham, saa kan han ikke glemme den gamle Tjeneste. Jeg har aldrig seet ham forlade en Ven eller tilgive en Fiende. Hvis man har været ham en god Tjener engang, saa kan man siden gjøre, hvad man vil. Her er en af hans Kuske, som er drukken fra Morgen til Kveld. Men han fik Korset ved Marengo, og dermed er han tryg.»

De Caulaincourt gik videre for at tale med en Dame. Jeg stod atter alene med mine egne Tanker; de dreiede sig om dette forunderlige Menneske, der i det ene Øieblik stod for mig som en Helt og i det andet som et forkjælet Barn; hans ædlere og daarligere Sider vexlede saa hurtig, at jeg ikke havde opgjort mig en Mening om ham, førend en ny Side af ham viste sig, forstyrrede dette Syn paa ham og drev mig til en ny Slutning.

At han var nødvendig for Frankrige var aabenbart, og at man ved at tjene ham ogsaa tjente sit Fædreland. Men var det en Ære eller en Straf at tjene ham? Var han blot værdig Lydighed, eller kunde Kjærlighed og Agtelse ogsaa følge med? Det var de Spørgsmaal, som vi fandt det vanskeligt at besvare — og mange af os kommer aldrig her i Verden til at blive klar over det.

Selskabet havde nu mistet ethvert Præg af Stivhed, og selv Krigerne lod til at befinde sig vel. Flere var gaaet ind i Sidekabinetterne, hvor de havde dannet Whist- og vingt-et-un-Partier. Jeg for min Del havde Underholdning nok med at se paa Folk; de smukke Kvinder, de staute Mænd, Indehavere af Navne, der aldrig var hørt i den foregaaende Generation, men som nu gjenlød over hele Verden. Lige foran mig stod Ney, Lannes og Murat; de lo og pratede saa frit sammen, som om de var i Leiren. Af disse tre var to bestemte til at henrettes med koldt Blod, og den tredje til at dø paa Slagmarken; men intet kommende Mørke kastede saa meget som en Skygge over deres muntre, fuldblodige Liv.

En liden, taus, middelaldrende Mand, der saa ud til at være ulykkelig og ilde tilmode, havde staaet og lænet sig mod Væggen ved Siden af mig. Da jeg saa, at han var lige saa meget fremmed som jeg, henvendte jeg en Bemærkning til ham, og han svarede mig med den største Velvilje, men i det mest radbrækkede fransk.

«De skulde ikke tilfældigvis forstaa engelsk?» sagde han. «Her i Landet har jeg ikke truffet en eneste levende Sjæl, som kan det.»

«Jo, det forstaar jeg meget godt, for jeg har næsten hele mit Liv boet derover. Men De er da vist ikke Englænder, min Herre. Jeg troede, at hver eneste Englænder i Frankrige var under Laas og Lukke efter Bruddet paa Freden i Amiens.»

«Nei, jeg er ikke Englænder,» svarede han, «jeg er Amerikaner, mit Navn er Robert Fulton, og jeg indfinder mig blot ved disse Modtagelser, fordi det er den eneste Maade, hvorpaa jeg kan holde mig i Keiserens Erindring; han holder paa at sætte sig ind i en af mine Opfindelser, som vil bevirke store Forandringer i Krigsførelsen tilsøs.»

Da jeg ikke havde andet at bestille, spurgte jeg denne underlige Amerikaner, hvori hans Opfindelse bestod, og af hans Svar blev jeg hurtig overbevist om, at jeg havde at gjøre med en gal Mand. Han havde en eller anden Tanke om at faa et Skib til at gaa mod Vind og Strøm ved Hjælp af Ved og Kul, som skulde brændes i dets Indre. Det var ogsaa noget andet Snak om flydende Tønder, fyldt med Krudt, der kunde sprænge et Skib istykker, hvis det stødte an mod dem.

Den Gang hørte jeg paa ham med et overbærende Smil; men naar jeg nu, med de Aar og Erfaringer, jeg har vundet, ser tilbage, da ved jeg, at ikke en eneste af alle de Statsmænd og Krigere, som var samlede i hint Værelse — ja ikke engang Keiseren selv — har havt en saa stor Indflydelse paa Verdenshistorien som den tause Amerikaner, der tog sig saa tarvelig og almindelig ud mod de guldoverlæssede Uniformer og orientalske Dragter.

Men pludselig blev vor Samtale afbrudt ved, at der blev stille i Værelset — slig en kold, uhyggelig Stilhed, som kan falde over en Stue med lykkelige, legende Børn, naar en ældre Person med et høitideligt Ansigt kommer ind til dem. Latteren og Samtalen døde hen. Lyden af de faldende Kort og klirrende Spillepenge var ophørt i de andre Værelser. Hver eneste en, Mænd og Kvinder, havde reist sig og stod med et spændt ventende Udtryk i sine Ansigter. Og der i Døraabningen var det blege Ansigt og den grønne Frakke med det røde Ordensbaand over den hvide Vest.

Det var umuligt at forudsige, hvorledes han vilde opføre sig ved slige Leiligheder. Undertiden kunde han være istand til at være den lystigste og mest pratsomme, men dette var mere Tilfælde i hans Konsul- end i hans Keisertid. Paa den anden Side kunde han være absolut frygtelig og komme med fornærmelig Tale til hver eneste en, han kom nær. Som Regel stod han midt imellem disse to Muligheder; taus, sur, i daarligt Humør, udskjød han smaa korte Bemærkninger, som fik enhver til at føle sig uhyggelig tilmode. Man trak et Lettelsens Suk, naar han gik ud af det ene Værelse og ind i det andet.

Ved denne Leilighed lod det til, at han ikke ganske havde forvundet Eftermiddagens Oprør; han saa omkring sig med skumle Blikke og sænket Pande. Jeg stod tilfeldigvis ikke langt fra Døren, og derfor faldt hans Øine paa mig.

«Kom hid, Monsieur de Laval,» sagde han.

Han lagde sin Haand paa min Skulder og vendte sig mod en sværlemmet, mager Mand, der havde fulgt med ham ind i Værelset.

«Se her, Cambacérés, De enfoldige Person,» sagde han. «De har altid sagt, at de gamle Slægter aldrig vilde vende tilbage, og at de vilde slaa sig ned i England ligesom Hugenotterne. Her ser De, at De som sædvanligt regner feil; for her er de Laval'ernes Ætling kommen for at tilbyde sin Tjeneste. Monsieur de Laval, De er nu min Adjutant, og følger mig, hvorsomhelst jeg er.»

Dette var i Sandhed et Avancement, og alligevel havde jeg Forstand nok til at indse, at det ikke var for mit eget kjære Jegs Skyld, at Keiseren havde gjort det; det var for at opmuntre andre til at følge mit Exempel. Min Samvittighed frikjendte mig; ingen skjulte Motiver, kun Kjærlighed til Fædrelandet havde drevet mig. Men nu, da jeg gik hen og stillede mig bag Napoleon, følte jeg mig ydmyget og beskjæmmet, som en Fange, der føres bag Seierherrens Vogn.

Snart kom dertil noget andet, som gjorde mig skamfuld, og det var den Mands Opførsel, hvis Tjener jeg var bleven.

Hans Væsen var oprørende. Det var — som han selv sagde — hans Natur altid at være den første, og derfor forsmaaede han disse Artigheder og Galanterier, hvormed Mænd er vant til at skjule den Kjendsgjerning for Kvinden, at hun er det svagere Kjøn. Ulig Ludvig den fjortende syntes Keiseren, at selv en forbigaaende og en almindelig opmærksom Holdning ligeoverfor en Kvinde var en altfor stor Nedladenhed fra hans egen absolute Overlegenhed. Ridderlighed var en af de selskabelige Love, som han ikke vilde anerkjende.

Mod sine Krigere var han elskværdig nok og havde en Spøg og et Nik for enhver. Til sine Søstre sagde han ogsaa et Par Ord, rigtignok nærmest i den Tone, hvormed en Sergeant exercerer et Par Rekrutter. Det var først, da Keiserinden var kommen hen til ham, at det daarlige Humør ret viste sig.

«Jeg ønsker ikke, at du skal have disse lyserøde Strimler rundt Hovedet, Josephine,» sagde han grættent. «Alt, hvad Kvinderne har at tænke paa, er, hvorledes de skal klæde sig, og alligevel kan de ikke engang gjøre dette med Maadehold eller Smag. Faar jeg se dig engang til med sligt, saa kaster jeg det paa Ilden, ligesom jeg gjorde med dit Sjal forleden Dag.»

«Det er ikke let at være dig til Behag, Napoleon. Du liker den ene Dag, hvad du ikke kan fordrage den næste. Men jeg skal naturligvis forandre det, siden det ærgrer dig,» sagde Josephine med beundringsværdig Taalmodighed.

Keiseren tog et Par Skridt ind mellem Gjæsterne, som havde dannet to Rækker, hvorigjennem vi skulde gaa. Saa blev han staaende og kastede et Blik over Skulderen hen paa Keiserinden.

«Hvor ofte har jeg ikke sagt dig, Josephine, at jeg ikke kan udstaa korpulente Kvinder!»

«Jeg har det altid i Minde, Napoleon.»

«Hvorfor er da Madame de Chevreux tilstede?»

«Men, Napoleon, Madamen er virkelig ikke tyk.»

«Hun er tykkere, end hun skal være. Jeg vil helst ikke se hende. Hvem er det?»

Han havde stanset foran en Dame i blaa Dragt, hvis Knær syntes at svigte, da den forfærdelige Keiser gjennemborede hende med sine forskende Øine.

«Det er Mademoiselle de Bergerot.»

«Hvor gammel er De?»

«Tre og tyve, Deres Majestæt.»

«Det er paa Tide, at De bliver gift. Enhver Kvinde skal være gift i tre og tyve Aars Alderen. Hvoraf kommer det, at De ikke er gift?»

Det saa ud, som om den stakkars Pige ikke var istand til at svare. Derfor kom Keiserinden med en mild Bemærkning om, at det var de unge Mænd, som dette Spørgsmaal burde stilles til.

«Aa, jasaa, saa Vanskeligheden ligger der,» sagde Keiseren. «Da maa vi se os om for at finde en Mand til Dem.»

Han vendte sig, og til min Rædsel mærkede jeg, at hans Øine var fæstede paa mit Ansigt med et spørgende Blik.

«Vi skal jo ogsaa finde en Kone til Dem, Monsieur de Laval,» sagde han. «Ja ja, vi faar se, vi faar se.»

«Hvad er Deres Navn?» sagde han til en stille, Mørkklædt Mand af et forfinet Udseende.

«Jeg er Musikeren Grétry.»

«Ja, nu husker jeg Dem. Jeg har seet Dem hundrede Gange, men kan aldrig mindes Deres Navn? Hvem er De?»

«Joseph de Chenier.»

«Ja, naturligvis. Jeg har seet Deres Sørgespil. Jeg har glemt, hvad det heder, men det var ikke godt. Har De ikke ogsaa skrevet andre Digterverker?»

«Jo, Deres Majestæt. Jeg fik Tilladelse til at tilegne Dem min sidste Bog.»

«Høist sandsynligt; men jeg har ikke havt Tid til at læse den. Det er Synd, at vi nu ikke har Digtere i Frankrige; for de sidste Aars Bedrifter kunde været Stof for en Homer eller en Virgil. Det lader til, at jeg kan skabe Kongeriger, men ikke Digtere. Hvem synes De er den største franske Forfatter?»

«Racine, Deres Majestæt.»

«Da er De et Fæhoved. Corneille var uendelig større. Jeg har ikke noget Øre for Versemaal eller Trivialiteter at det Slags; men jeg kan forstaa Digterverkets Aand, og jeg er mig bevidst, at Corneille er langt større Digter end de andre. Havde han været saa heldig at leve i min Tid, vilde jeg have gjort ham til Førsteminister. Det er hans Intelligens, som jeg beundrer, hans Kjendskab til det menneskelige Hjerte og hans dybe Følelse. Holder De nu paa med at skrive noget?»

«Jeg skriver paa en Tragedie om Henrik den fjerde, Deres Majestæt.»

«Det gaar ikke, min Herre. Det ligger altfor nær Nutiden, og jeg vil ikke have Politik paa Scenen. Skriv et Skuespil om Alexander. Hvad er Deres Navn?»

Han havde kastet sig over den samme Person, som han før havde henvendt sig til.

«Jeg er fremdeles Musikeren Grétry,» svarede han spagfærdig.

Keiseren blev et Øieblik rød ved denne indirekte Irettesættelse. Alligevel sagde han ingenting, men gik videre, hen til nogle Damer, der stod sammen i Nærheden af Døren.

«Nu, Madame,» sagde han til den nærmeste af disse. «Jeg haaber, at De nu opfører Dem noget bedre Da jeg sidst hørte fra Paris, forsynte Deres Optræden Quartier St. Germain med en god Del Fornøielse og Sladder.»

«Tør jeg bede Deres Majestæt forklare, hvad De mener.» sagde hun modig.

«Man har føiet Deres Navn sammen med Oberst Lasalles.»

«Det er en skjændig Bagvaskelse, Deres Majestæt.»

«Meget muligt, men det er besynderligt, at saa mange Bagvaskelser skal hænge sig ved én Person. De er sandelig en høist uheldig Dame i saa Henseende. De har engang før havt en Skandale med General Rapps Adjutant. Der maa blive en Ende paa dette.»

«Hvad er Deres navn?» fortsatte han og vendte sig til en anden.

«Mademoiselle de Perigord.»

«Deres Alder?»

«Tyve Aar.»

«De er svært tynd, og De er rød paa Albuerne. — Herregud, Madame Boismaison, skal man aldrig se andet end denne evindelige graa Kjole og den røde Turban med Diamanthalvmaane?»

«Jeg har aldrig brugt den før, Deres Majestæt.»

«Saa har De havt Magen, for jeg er træt af Synet. Lad mig aldrig oftere se Dem i den. Jeg giver Dem høi Gage, Monsieur de Remusat. Hvorfor bruger De den ikke?»

«Det gjør jeg, Deres Majestæt.»

«Jeg hører, at De har skilt Dem ved Deres Vogn. Jeg giver Dem ikke Penge, forat De skal samle Dem Grunker i Banken, men forat De kan have Raad til at optræde passende. Naar jeg kommer til Paris, vil jeg høre, at Deres Karet er kommen tilbage til Vognskjulet. — Junot, din Slyngel, jeg hører, at du har været ude og spillet og tabt.»

«Et Fandens Uheld, Deres Majestæt,» sagde Soldaten. «Jeg kan give Dem mit Ord paa, at Esset faldt op fire Gange i Træk.»

«Bah, bah! Du er et Barn, der ikke har Begreb om Penges værd. Hvor meget skylder du?»

«Firti tusind Francs, Deres Majestæt.»

«Ja, ja; gaa til Lebrun, og se, hvad han kan gjøre for dig. Naar det kommer til Stykket, har vi jo kamperet sammen foran Toulon.»

«Tusind Tak, Deres Majestæt.»

«Hys! Du og Rapp og Lasalle er Armeens forkjælede Børn. Men ikke oftere Kortspil, din Slyngel! — Jeg liker ikke nedringede Dragter, Madame Picard. De ødelægger selv vakre Kvinder; men hos Dem kan de ikke undskyldes. — Nu vil jeg gaa ind til mig selv, Josephine. Om en halv Time kan du komme og læse mig i Søvn. Jeg er træt iaften; men jeg kom til din Salon, fordi du gjerne vilde, at jeg skulde ønske dine Gjæster velkommen og hjælpe dig med at underholde dem. — De kan blive her, Monsieur de Laval; for Deres Nærværelse vil ikke være nødvendig, før jeg sender Dem mine Ordrer.»

Derefter blev Døren lukket efter ham, med et langt Lettelsens Suk fra hver eneste en — lige fra Keiserinden ned til Opvarteren med Negus-Brikken. Den venskabelige Samtale begyndte atter, Spillepengene klirrede, Kortene klaskede, — ganske paa samme Maade, som det havde været, førend han kom for at «hjælpe til med Underholdningen».

SEXTENDE KAPITEL.

Bibliotheket paa Grosbois.

Og nu, mine Venner, nærmer jeg mig Slutningen paa disse besynderlige Eventyr, der mødte mig ved min Ankomst til Frankrige, Eventyr, der maaske vilde havt nogen Interesse i sig selv, havde jeg ikke indført Keiserens Skikkelse, der har fordunkler dem alle ligesaa fuldstændig, som Solen fordunkler Stjernerne. Endog nu, efter alle disse Aar, er Keiseren tro mod sine Traditioner i en gammel Mands Erindringer og vil ikke taale nogen Konkurrent. Og medens jeg nedtegner, hvad han sagde og gjorde, føler jeg, at min egen ubetydelige Historie svinder bort i Forhold dertil. Alligevel har den Historie tjent mig som et passende Udgangspunkt til at skildre eder mine første og levende Indtryk af ham, og derfor har den alligevel gjort sin Nytte.

Du maa bære over med mig, medens jeg fortæller eder om vor Expedition til den røde Mølle og om hvad der tildrog sig i Bibliotheket paa Grosbois.

To Dage var henrundne efter Keiserinde Josephines Salon, og blot én Dag stod tilbage af den Tid, som var tilstaaet min Kusine Sibylle, hvori hun maaske kunde frelse sin Elsker og faa Tag i den forfærdelige Toussac. Jeg for min Del var ikke saa overordentlig ivrig for, at hun skulde frelse denne Kujon af en Kjæreste, hvis smukke Ansigt ikke svarede til den skrøbelige Aand i hans Indre. Men alligevel havde denne ensomme, smukke Kvinde med den stærke Vilje og det loyale Hjerte rørt mine Følelser og jeg vidste, at jeg vilde hjælpe hende med hvadsomhelst, som hun maatte ønske, selv om det skulde være mod min egen bedre Overbevisning.

Det var derfor med blandede Følelser, at jeg sent om Eftermiddagen saa hende og General Savary træde ind i det lille Værelse, hvor jeg boede tilleie i Boulogne. Et eneste Blik paa hendes blussende Kinder og triumferende Øine sagde mig, at hun var sikker paa sit Held.

«Jeg sagde Dem, at jeg skulde finde ham, Fætter Louis,» udbrød hun. «Jeg kommer lige til Dem, fordi De sagde, at De vilde hjælpe mig med at gribe ham.»

«Frøkenen insisterer bestemt paa, at jeg ikke skal bruge Soldater,» sagde Savary og trak paa Skuldrene.

«Nei, nei, nei!» raabte hun ildfuldt. «Det maa udføres forsigtig; ved Synet af en Soldat vilde han komme til at flygte til et eller andet Skjulested, hvor De aldrig vilde være istand til at følge efter ham. Jeg tør ikke udsætte mig for det. Der er allerede sat for meget paa Spil.»

«I slig en Affære gjør tre Mænd samme Nytte som tredive,» sagde Savary. «Ialfald vilde ikke jeg have brugt flere. De siger, at De har en anden Ven, — Løitnant —?»

«Løitnant Gérard af Berchénys Husarer.»

«Ganske rigtig. Der findes ikke en taprere Officer i Storarmeen end Etienne Gérard. Vi tre skal nok kunne udføre et hvilketsomhelst Eventyr, Monsieur de Laval.»

«Jeg staar til Deres Tjeneste.»

«Fortæl os da, Frøken, hvor Toussac skjuler sig.»

«Han skjuler sig i den røde Mølle.»

«Men vi har undersøgt den, og jeg kan for sikre Dem, at han ikke er der.»

«Naar gjennemsøgte De den?»

«For to Dage siden.»

«Da er han kommen der senere. Jeg vidste, at Jeanne Portal elskede ham. Jeg har lagt Mærke til hende i disse sex Dage. Igaaraftes listede hun sig ned til den røde Mølle med en Kurv Vin og Frugt. Denne Morgen har jeg hele Tiden seet hendes Øine fare Egnen rundt, og jeg har læst Rædsel i dem, hver Gang hun har seet Blinket af en Bajonet. Jeg er saa sikker paa, at Toussac er i Møllen, som om jeg havde seet ham med egne Øine.»

«I det Tilfælde er der ikke et Øieblik at spilde!» raabte Savary. «Hvis han ved om en Baad ved Kysten, saa lister han sig sandsynligvis ud, — naar det bliver mørkt, og flygter til England. Fra den røde Mølle kan man se hele Omegnen, og Frøkenen har Ret, naar hun tror, at en større Hob Soldater blot vilde give ham Signal til Flugt.»

«Hvad foreslaar da De?» spurgte jeg.

«At De om en Time møder os ved den sydlige Indgang til Leiren, klædt saaledes, som De nu er. De kan gaa for at være en eller anden Herre, der reiser Landeveien. Jeg skal træffe Gérard, og vi skal finde paa en passende Forklædning. Tag Deres Pistoler med; thi vi faar at gjøre med den mest desperate Mand i hele Frankrige. Vi skal have en Hest til Deres Raadighed.»

Den synkende Sol stod stille og rød i det vestlige Himmelbryn, og de hvide Kalkklipper laa alle i lyserød Glød, da jeg endnu engang befandt mig ved Indgangen til Leiren ved Boulogne. Der var ikke Spor at se af mine Kamerater, men en høi Mand, der var klædt i blaa Frak med Messing knapper, som en tarvelig Gaardbruger, holdt paa at stramme Buggjorden om en prægtig, sort Hest; lidt længer borte stod en slank, ung Staldkarl og ventede ved Veikanten, idet han holdt Bidslet paa to Heste.

Først da jeg gjenkjendte en af disse som den Hest, jeg havde redet paa ved mit Komme til Leiren, kunde jeg besvare Smilet, der laa over Staldkarlens smukke, gløgge Ansigt.

«Jeg tror, at vi nu kan drage afsted uden at frygte for at vække Mistanke,» sagde Savary. «Slaa en Krug paa denne rette Ryggen Deres, Gérard! Og nu maa vi tage ud, ellers kommer vi kanske til at erfare, at vi er for sent ude.»

Jeg har oplevet en god Del Eventyr, men alligevel skiller dette sig ud fra de andre. Over Sjøen kunde jeg skimte en svag Fortoning af den engelske Kyst, hvormed forbandt sig Mindet om drømmende Landsbyer, summende Bier og Søndagsklokkernes Kimen. Jeg tænkte paa den lange hvide Hovedgade i Oxford med dens røde Murstenshuse og Værtshuset med det store, svaiende Skilt. Jeg havde tilbragt hele mit Liv i disse fredelige Omgivelser, og nu var jeg her, med en fyrig Hest mellem mine Knær, to Pistoler kigende ud af mine Hylstre, og med den Opgave, — hvoraf kanske hele min Fremtid afhang, — at fakke en af de farligste Konspiratorer i Frankrige.

Det er derfor intet Under, at naar jeg ser tilbage paa mange Farer og Vanskeligheder, staar dette Kveldsridt henover Dalbølgernes korte, tørre Græs mest tydelig for min Erindring. Man bliver i Længden træt af Eventyr, ligesom man bliver træt af alt, hvad Livet ellers kan byde — naar undtages Hjemmets enkle Lykke — og for at være fuldt med paa en saadan Expedition maa man endnu have Ungdommens varme Blod bankende i sine Aarer.

Da vi havde lagt Boulognes Opland bag os, laa vor Vei langs Randen af den øde Myr, hvor jeg havde vandret, og derefter ind gjennem Landet, gjennem Klunger og Bregnemarker, indtil Slottet Grosbois's velkjendte sorte Fangetaarn hævede sig til venstre. Under Anførsel af Savary tog vi tilhøire nedover en forfalden Vei, og da vi derefter var komne op paa Kammen af en Bakke, fik jeg se den gamle veirmølle hæve sig mod Aftenhimlen paa en Skraaning længere nede.

Møllens øverste Vindu glødede rødt som en Draabe Blod i den dalende Sols sidste Straaler. I Nærheden af Døren stod en Kjærre, fuld af Kornsække; Armene laa nede, og et lidet Stykke derfra gik Hesten og græsede. Medens vi betragtede dette, viste en Kvinde sig oppe paa Haugen; hun stirrede rundt omkring sig med Haanden for Øinene.

«Se det!» sagde Savary ivrig. «Han maa ganske sikkert være der, thi hvorfor skulde de ellers være paa Vagt? Lad os tage den Vei, der snor sig rundt Møllen, saa faar de ikke se os, førend vi er lige ved Døren.»

«Kan vi ikke galopere ret paa?» foreslog jeg.

«Grunden er for ujævn. Landeveien er længere, men sikrest. Saa længe vi holder os paa den, kan de ikke adskille os fra andre reisende.»

Vi lod derefter Hestene gaa i Skridt og paatog os saa ligegyldig en Mine, som der var Raad til; men et skarpt Udraab fik os pludselig til at se os omkring, og der stod Kvinden oppe paa en Knaus og stirrede paa os med et Ansigt, der var stivt af Mistanke. Og da hun fik se mine Kameraters militære Holdning, blev hendes Frygt forandret til Vished. Hun rev i et Nu Sjalet fra sine Skuldre og viftede med det over sit Hoved som rasende.

Med en voldsom Forbandelse sporede Savary sin Hest over Veigrøften og satte bent paa Møllen med Gérard og mig i Hælene.

Det var netop saavidt tidsnok. Vi var endnu en hundrede Skridt fra Døren, da en Mand sprang ud af den og stirrede omkring sig, idet han dreiede Hovedet hid og did. Man kunde ikke tage feil af Toussacs uhyre strittende Skjæg, brede Bryst og runde Skuldre. Et Blik overbeviste ham om, at vi vilde ride ham ned, førend han kunde slippe unda, derfor sprang han tilbage til Møllen og slog Døren igjen efter sig med et Smeld.

«Vinduet, Gérard, Vinduet!» raabte Savary.

Der var et lidet firkantet Vindu i Møllens underste Etage. Den unge Husar fløi fra Sadlen og ind gjennem dette, ligesom en Klown gaar gjennem Tøndebaandene i et Cirkus. Et Øieblik efter lukkede han op Døren for os med Blodet strømmende fra Ansigt og Hænder.

«Han har flygtet op ad Trappen,» sagde han.

«Da behøver vi ikke at skynde os, han kan ikke slippe forbi os,» sagde Savary, da vi sprang af Hestene. «De har med Glans erobret hans første Forsvarslinje, Løitnant Gérard. Jeg vil da haabe, De ikke er saaret?»

«Blot nogle smaa Rifter, General.»

«Tag saa frem Pistolerne. Hvor er Mølleren?»

«Her er jeg,» sagde en kort, tyk, graa liden Karl og kom frem i den aabne Dør. «Hvad skal det betyde, at Dere Banditter bryder ind i Møllen paa denne Vis! Her sidder jeg og læser min Avis og røger min Pibe Petum, slig som jeg pleier paa denne Tid af Kvelden, og saa kommer med ét en Mand uden at sige et Ord flyvendes ind gjennem Vinduet, saa Glasstumperne fyger om mig, og lukker op Døren for Kameraterne sine, som staar udenfor. Jeg har i hele Dag havt Bryd nok med den ene logerende, om ikke tre til af Dere skal møde frem.»

«Du har Konspiratoren Toussac i dit Hus.»

«Toussac!» raabte Mølleren. «Langt derifra. Han heder Maurice, og han er Silkevarehandler.»

«Han er den Mand, vi skal have fat paa. Vi kommer i Keiserens Navn.»

Ved at høre dette blev Mølleren lang i Ansigtet.

«Jeg ved ikke, hvem han er, men han bød god Betaling for at faa Logi, og saa gjorde ikke jeg nogen Spørgsmaal. En kan ikke vente Attester fra alle logerende i slige Tider. Men kjære, er dette et Statsanliggende, saa tør jeg naturligvis ikke lægge mig imellem. Men jeg kan intet andet sige, end at han har været en noksaa stilfærdig Kar, lige til han nylig fik dette Brevet.»

«Hvad for et Brev? Vær forsigtig med, hvad du siger, Slyngel, for dit Hoved kan maaske ogsaa komme i Sagfliskurven.»[1]

«Det var et Kvindfolk, som kom med det. Jeg kan bare fortælle Dere det jeg ved. Hele Tiden siden har han snakket som en gal Mand. Det har grøsset i mig, naar jeg har hørt paa ham. Han sværger, at der er en, han vil myrde. Det skal bli godt at bli kvit ham.»

«Ja, mine Herrer,» sagde Savary og trak sit Sværd, «vi faar lade Hestene blive tilbage her. Der er firti Fod til Vinduet, saa han kan ikke undslippe os. Hvis De vil have Deres Pistoler i Orden, skal vi snart faa Fyren til at overgive sig.»

Opgangen var en trang Vindeltrappe af Træ, der førte til et lidet Loft, som oplystes gjennem en Sprække i Væggen.

Nogle Vedpinder og et Straaleie viste, at det var her, Toussac havde tilbragt Dagen. Men der var alligevel ikke noget Tegn til ham nu, og det var aabenbart, at han var gaaet opad de følgende Trappetrin. Vi kløv opigjennem disse, men fandt Veien stængt for os med en svær Dør.

«Overgiv Dem, Toussac!» raabte Savary. «Det er unyttigt at prøve paa at undfly os.»

Bag Døren hørte vi en hæs Latter.

«Jeg er ikke den Mand, som overgiver mig. Men jeg vil slutte en Overenskomst med Dem. Jeg har en liden Forretning fore i Kveld. Hvis De lader mig være i Fred, skal jeg høitidelig love Dem at overgive mig imorgen i Leiren. Jeg har en liden Gjæld, som jeg gjerne vilde betale. Det er først idag jeg forstod, hvem jeg skyldte den til.»

«Hvad De beder om, er umuligt.»

«Det vilde spare Dem for meget Bryderi.»

«Vi kan ikke tilstede en saadan Anmodning. De maa overgive Dem.»

«De kommer til at faa lidt Arbeide først.»

«Bare kom, De kan ikke undslippe os! Sæt Skuldrene mod Døren. Nu, alle paa en Gang!»

Der kom et hedt Glimt af en Pistol fra Nøglehullet, og en Kugle fór ind i Væggen mellem os. Vi stemte os imod Døren. Den var svær, men gammel og raadden og gav med Knag og Brag efter for os. Vi stormede ind med vore Vaaben i Hænderne, og — stod i et tomt Rum.

«Hvor Pokker er han bleven af?» raabte Savary og stirrede rasende omkring sig. «Dette er det aller øverste Rum. Der findes jo intet over dette.»

Det var et firkantet, tomt Rum, hvor nogle Kornsække laa spredt omkring. I den borteste Ende stod Vinduet aabent, og ved Siden af laa en Pistol, der endnu røg efter Affyringen. Vi løb allesammen derhen, og da vi stak Hovederne ud, undslap et enstemmig forbauset Udraab os.

Afstanden fra Jorden var saa stor, at ikke noget Menneske kunde have overlevet Faldet; men Toussac havde benyttet sig af den Kjærre med Kornsække, som fandtes der, og som jeg har sagt stod lige op til Møllen. Dette havde baade afkortet Faldhøiden og givet ham et udmærket Middel til at tage af for Stødet. Men selv nu havde Rystelsen alligevel været voldsom, og da vi saa ned, laa han og pustede voldsomt oppe paa Toppen af Sækkene.

Men da han hørte vort Udraab, saa han op, knyttede Næven trodsig, rullede sig ned af Kjærren, sprang op paa Ryggen af Savarys sorte Hest og galoperede afsted ned gjennem Dalens bølgede Terræn, med sit store Skjæg flagrende i Vinden og uberørt af de Kugler, hvormed vi forsøgte at skyde ham ned.

Hvor for vi ikke ned gjennem de knagende Trætrapper og ud gjennem Møllens aabne Dør! Saa snare vi end var, havde han et godt Forsprang, og da Gérard og jeg var komne i Sadlen, var han bleven til et spinkelt Menneske paa en liden Hest, der galoperede opad den næste Bakkes grønne Skraaning. Skumringen var ogsaa indtraadt, og paa venstre Haand havde han den uhyre Strandmyr, hvor vi skulde have fundet det vanskeligt at følge ham. Unegtelig syntes Lykken at føie ham.

Alligevel dreiede han aldrig af fra sin Kurs, men holdt bent frem over Dalbølgerne i en Retning, der bragte ham længer og længer væk fra Havet. Hvert Øieblik var vi bange for at se ham dreie bort i Myren; men han styrede fremdeles Hestens Hoved mod Aaskanten. Hvad skulde det være godt til? Han trak aldrig i Tømmen og saa sig aldrig tilbage, men fløi lige fremad som et Menneske, der har et bestemt Maal i Sigte.

Løitnant Gérard og jeg var lettere, og vore Heste var lige saa gode som hans, saa det varede ikke længe, førend vi vandt ind paa ham. Hvis vi blot ikke tabte ham af Syne, vilde vi sikkert komme til at ride ham ned; men der var altid Fare for, at han kunde benytte sig af sit Kjendskab til Egnen og bringe os af Sporet. Hver gang vi var nede i en Sænkning af Veien, sank ogsaa Hjertet i mig, for atter at hæve sig med fornyet Haab, naar vi igjen fik se ham galopere foran os.

Men hvad jeg havde frygtet, hændte tilsidst. Vi var ikke mere end et Par hundrede Skridt bag ham, da vi tabte hvert eneste Spor af ham. Han var forsvundet bag et Høidedrag, og da vi naaede Toppen, kunde vi ikke se noget til ham.

«Der er en Vei der tilvenstre,» raabte Gérard, hvis Gascognerblod var kommet i Fyr ved Spændingen. «Videre, Kamerat, videre, lad os holde os tilvenstre.»

«Vent et Øieblik!» raabte jeg. «Tilhøire gaar der en Ridevei, og det er ligesaa sandsynligt, at han tog den.»

«Saa lad mig tage den ene og De den anden.»

«Vent lidt, jeg hører Hestetramp!»

«Ja, ja, det er hans Hest!»

En stor sort Hest — sikkert General Savarys — brød pludselig ud af et tæt Klungerkrat foran os. Sadlen var tom.

«Han har fundet et Skjulested mellem Klungeren,» udbrød jeg.

Gérard var allerede sprunget af Hesten og førte den gjennem Krattet. Jeg fulgte hans Exempel, og i Løbet af et Par Minutter havde vi banet os Vei igjennem en bugtet Sti ned til et dybt Kalkbrud.

«Her er ikke Spor af ham!» raabte Gérard. «Han er undsluppet os.»

Men pludselig forstod jeg alt. Det forfærdelige Raseri, som Mølleren havde beskrevet for os, havde uden Tvil sin Grund i, at han havde faaet vide, hvem der havde forraadt ham den Nat, han kom iland. Hans Kjæreste havde paa en eller anden Maade opdaget det og havde ladet ham faa vide det. Hans Løfte om at overgive sig imorgen, havde det Maal, at vinde Tid til at udøve sin Hævn over min Onkel. Og med denne eneste Tanke i sit Hoved var han redet afsted til Kalkbruddet.

Det maatte naturligvis være det selvsamme Kalkbrud, der førte ind til Løngangen paa Grosbois, og han havde sikkert lært Hemmeligheden at kjende under de forræderske Møder med min Onkel. To Gange tog jeg feil af Stedet; men den tredje lykkedes det mig at komme ligeoverfor Klippen, bane mig Vei mellem den og Buskene og finde den snevre Aabning, som næsten var usynlig i det tiltagende Mørke.

Medens vi holdt paa at lede, tog Savary os igjen tilfods. Vi lod vore Heste staa tilbage ved Kalkbruddet, og mine to Kamerater fulgte mig nu gjennem den trange Aabning og videre ind i den større og ældre Gang indenfor. Vi havde ikke noget Lys, saa det var bælgmørkt; men jeg stavrede mig frem saa godt jeg kunde, følte mig for ved at holde den ene Haand mod Væggen og snublede ret som det var over Stenene, der laa spredt udover Gangen.

Det havde ikke forekommet mig at være videre langt, da min Onkel førte an med Lyset; men hvad enten det nu kom af Mørket eller af Spændingen og Uvisheden, saa syntes det at være en lang Reise, — og lige ved Siden af mig havde jeg Savarys dybe Stemme, der brummende spurgte mig om, hvor mange Mile vi endnu havde at reise i denne Muldvarpehule.

«Hys!» hviskede Gérard. «Jeg hører, der er en foran os.»

Vi stod og lyttede i aandeløs Stilhed. Saa hørte jeg langt borte i Mørket Lyden af en Dør, der knirkede paa sine Hængsler.

«Videre, videre!» udbrød Savary. «Det er ganske vist Skurken, som er her. Denne Gang har vi da endelig faaet Tag i ham.»

Men jeg for min Del havde mine Ængstelser. Jeg huskede, at min Onkel havde aabnet den Dør, der førte ind til Slottet, ved et hemmeligt Kneb. Lyden, som vi hørte, viste, at ogsaa Toussac vidste, hvorledes den skulde aabnes. Men tænk om han havde lukket den igjen efter sig. Jeg erindrede dens Størrelse og Jernbolterne, der holdt den. Det var muligt, at vi selv i sidste Øieblik kunde komme til at staa Ansigt til Ansigt med en uovervindelig Hindring. Vi skyndte os videre og videre fremover i Mørket, men saa kunde jeg gjerne have raabt høit af Glæde; for langt borte kom der en graa Lysstribe, blot synlig i Modsætningen til det dybe Mørke, som laa imellem.

Døren stod aaben!

I sin afsindige Tørst etter Hævn havde Toussac ikke skjænket Forfølgerne bag sig en Tanke.

Og nu behøvede vi ikke længer at famle os frem. Det blev et Væddeløb henover Gangen, opover Vindeltrappen, gjennem den anden Dør og ind i Slottet Grosbois's fliselagte Hal, hvor Oljelampen fremdeles stod og brændte i Krogen.

Et skrækkeligt Skrig — et langtrukket Hvin i Rædsel og Pine — lød gjennem den, da vi traadte ind.

«Han dræber ham! Han dræber ham!» raabte en Stemme, og en Tjenestepige styrtede som rasende ud i Hallen. «Hjælp, hjælp, han dræber Monsieur Bernac!»

«Hvor er han?» brølte Savary.

«Der! Bibliotheket! Døren med det grønne Forhæng!»

Atter lød det forfærdelige Skrig og døde hen i en skurrende Ulyd. Det endte med et høit, skarpt Knæk, som naar en brækker et Ben, men mange Gange høiere.

Altfor vel vidste jeg, hvad denne rædselsfulde Lyd varslede. Vi styrtede allesammen ind i Værelset; men baade den hærdede Savary og den frygtløse Husar fór tilbage af Forfærdelse over det Syn, der mødte vort Blik.

Min Onkel havde siddet og skrevet ved sin Pult med Ryggen mod Døren, da hans Morder traadte ind. Uden Tvil havde han allerede med det første Blik opdaget det forfærdelige, haarede Ansigt, der nærmede sig ham, og udstødte Skriget, medens det andet maa have kommet, da de store Hænder greb fat om hans Hoved. Han havde ikke engang reist sig fra Stolen — han havde maaske været altfor lamslaaet af Skræk — og han sad fremdeles med sin Ryg mod Døren.

Men hvad der jog Farven fra vore Kinder, var, at hans Hoved var dreiet fuldstændig rundt, saa at hans rædselsfuldt fordreiede, blodrøde Ansigt saa bent paa os midt mellem begge hans Skuldre. I mine Drømme har dette indfaldne Ansigt med de udstaaende graa Øine og den fæle, gabende Mund kommet og uroet mig.

Ved hans Side stod Toussac; hans Ansigt glødede af Triumf, de store Arme holdt han foldede over Brystet.

«Ja, gode Venner,» sagde han. «De kommer for sent, som De ser. Jeg fik alligevel betalt min Gjæld.»

«Overgiv Dem!» raabte Savary.

«Fyr væk!» skreg han og dunkede sig paa Brystet med Næverne. «De indbilder Dem vel ikke, at jeg er ræd de stakkars Kuglerne Deres, vel? Naa! saa De tænker at faa tage mig levende. Den Tanke skal jeg snart slaa ud af Hovederne paa Dem.»

I et Nu svang han en svær Stol over sit Hoved og styrtede rasende hen imod os. Vi af fyrede vore Pistoler paa en Gang mod ham, men intet kunde stanse en slig Tordenkile af et Menneske. Med Blodet strømmende ud fra Saarene gjorde han et afsindigt Udfald med Stolen, men Sigtet slog heldigvis feil for ham, og hans vældige Slag rammede det ene Hjørne af Bordet med et Brag, og slog det i Stumper og Stykker. Derefter satte han i et vildt Brøl af Raseri og fór ind paa Savary, rev ham ned i Gulvet og greb fat i hans Hage, førend jeg fik Tag i hans Arme. Vi var allesammen stærke Mænd, men han var ligesaa stærk som vi tre tilsammen, for Gang efter Gang rev han sig løs, og Gang efter Gang fik vi grebet ham paany. Men Blodet løb ustanselig fra ham. Hans kolossale Kræfter svandt med hvert Øieblik. Det var kun med en overmenneskelig Anstrengelse, at han kunde holde sig paa Benene, medens vi hang fast i ham som Hundene i en Bjørn. Tilsidst under et rasende og fortvilet Raab, der drønede gjennem hele Slottet, gav Knærne efter for ham, og han faldt som en stor ubevægelig Masse om paa Gulvet med sit sorte Skjæg strittende mod Taget.

Tungt pustende stod vi alle omkring, rede til at springe paa ham, hvis vi saa en Bevægelse; men det var forbi. Han var død.

Savary stod dødbleg og lænede sig til Bordet med Haanden mod Siden. Det var ikke for ingenting, at disse Kjæmpearme havde omsluttet ham.

«Det føles, som jeg er bleven omfavnet af en Bjørn,» sagde han. «Ja, nu er der et farligt Menneske mindre i Frankrige, og Keiseren er bleven befriet for en af sine Fiender. Men ikke desto mindre var ogsaa dette en tapper Mand!»

«For en Soldat han kunde have været!» sagde Gérard eftertænksomt. «Det kunde været en Kvartermester for Berchénys Husarer. Han maa have været en høist taabelig Person, siden han kunde modsætte sig Keiserens Vilje.»

Jeg havde syg og blændet sat mig paa Causeusen, for den Gang var Synet af Blodsudgydelser nyt for mig, og dette eneste kunde været nok til at ryste selv den mest forhærdede. Savary gav os alle lidt Cognac af sin Feltflaske, og derefter rev han ned et af Forhængene og bredte det over Onkel Bernacs rædselsfulde Skikkelse.

«Her har vi ikke mere at gjøre,» sagde han. «Jeg maa tilbage saa hurtig som muligt med Rapport til Keiseren. Men alle Bernacs Papirer maa beslaglægges; for mange af dem kan indeholde Beviser mod denne og andre Konspiratorer.»

Medens han talte, samlede han sammen nogle Papirer, der laa adspredte paa Bordet; iblandt disse et Brev, der laa paa min Onkels Pult, og som han øiensynlig netop var bleven færdig med, da Toussac trængte ind.

«Hallo! Hvad skal det betyde?» sagde Savary og saa igjennem Brevet. «Jeg maa næsten tro, at vor Bernac ogsaa har været en farlig Mand:»

«Min kjære Catulle!

Jeg anmoder Dem herved om med første Post at sende mig et nyt Glas af den samme Vædske uden Smag, som De sendte mig for tre Aar siden. Jeg mener den Mandeldekokt, som ikke efterlader noget Spor. Jeg har mine egne Grunde til at ønske den i Løbet af næste Uge, saa jeg beder Dem endelig ikke at opsætte med dens Forsendelse. De kan stole paa, at jeg skal bruge min Indflydelse hos Keiseren, naarsomhelst De har Anledning til at forlange det.»

«Adresseret til en Apotheker i Amiens,» sagde Savary og vendte Brevet. «En Giftmorder altsaa, som Toppunktet af hans øvrige Dyder. Jeg gad vide, hvem denne Mandeldekokt, der ikke efterlader noget Spor, var bestemt for.»

«Jeg gad ogsaa vide det,» sagde jeg.

Trods alt var han min Onkel, og han var død. Hvorfor skulde jeg sige mere?

Fotnoter

1)

Kurven under Guillotinen.

SYTTENDE KAPITEL.

Slutning.

General Savary red lige til Pont des Briques for at bringe Keiseren Rapport, medens Gérard og jeg vendte tilbage til mit Logi for at drikke et Glas vin. Jeg havde ventet at træffe Kusine Sibylle der; men til min Forbauselse var der ikke mindste Glimt af hende, og hun havde heller ikke efterladt nogen Besked om, hvorhen hun var gaaet.

Næste Morgen vaagnede jeg lige efter Daggry, ved at en af Keiserens Staldmestre lagde Haanden paa min Skulder.

«Keiseren ønsker at tale med Dem, Monsieur de Laval,» sagde han.

«Hvor?»

«I Pont des Briques.»

Jeg vidste, at Raskhed var første Betingelse for alle, der haabede at komme frem i hans Tjeneste. Tre Minutter efter var jeg i Sadlen, og en halv Time derefter paa Herregaarden.

Jeg blev vist op ad Trappen og ind i et Værelse, hvor Keiseren og Josephine opholdt sig. Hun laa paa Sofaen i en yndig lyserød Morgenkjole besat med Kniplinger, og han skridtede op og ned i Værelset paa sin energiske vis, klædt i det besynderlige Kostume, som han brugte, førend hans officielle Dag begyndte: i hvid Slobrok, røde tyrkiske Tøfler og et hvidt indisk Lommetørklæde knyttet om Hovedet saa han ud som en vestindisk Planter. Af den stærke Duft af eau de Cologne kunde jeg slutte mig til, at han netop var kommet fra Badet.

Keiseren var i ypperligt Humør, og hun gjenspeilede ham — som ellers —, saa det var to smilende Ansigter, der vendte sig imod mig, da jeg blev meldt. Det var vanskeligt at tro, at det var den samme Mand med dette venlige Udtryk og sympathetiske Blik, der forrige Kveld var kommen som en Østenvind ind i Modtagelsesværelset og havde ladet tilbage et langt Far af vaade Kinder og nedslagne Ansigter, hvor han kom forbi.

«De har gjort en udmærket Debut som Adjutant,» sagde han. «Savary har fortalt mig alt, der er gaaet for sig; det kunde umuligt være ordnet bedre. Jeg har ikke Tid til selv at tænke paa sligt; men min Hustru vil sove roligere, nu da hun ved, at denne Toussac er ude af Sagaen.»

«Ja, ja, det var et forfærdeligt Menneske!» udbrød Keiserinden. «Og det var George Cadoudal ogsaa. Begge to var forfærdelige Mennesker.»

«Jeg har min Stjerne, Josephine,» sagde Napoleon og klappede hende paa Hovedet. «Jeg ser min egen Løbebane ligge foran mig, og jeg ved nøiagtig, hvad jeg er forudbestemt til at gjøre. Der kan intet skade mig, førend mit Arbeide er afsluttet. Araberne tror paa Skjæbnen. Araberne har Ret.»

«Men hvorfor lægger du da Planer, Napoleon, hvis alt er bestemt af Skjæbnen?»

«Fordi det er saa forudbestemt, at jeg skal lægge Planer, din lille Dompap. Forstaar du ikke, at dette ogsaa er en Del af Skjæbnen, at jeg har faaet en Hjerne, der er istand til at lægge Planer. Jeg holder altid paa at bygge bag et Stillads, og ikke en eneste kan se, hvad jeg bygger paa, førend jeg er færdig. Jeg ser aldrig mindre end to Aar fremover, og hele denne Morgenstund, Monsieur de Laval, har jeg været beskjæftiget med at planlægge de Begivenheder, der vil indtræffe Høsten og Vinteren 1807. Apropos, det lader til, at Deres vakre Kusine har klaret sine Sager meget godt. Hun er en altfor nydelig Pige til at kaste sig bort til slig en Skabning som denne Lucien Lesage, som har holdt paa at skraale om Pardon hele Ugen igjennem. Synes De ikke, at det er stor Synd?»

Det indrømmede jeg.

«Slig er det altid med Kvinder, de er Idealister, Drømmere, der henrives af Nykker og Indbildninger. De er lig Østerlændingen, som ikke kan fatte, at en Mand er en dygtig Kriger, medmindre han har et vældigt Ydre. Jeg kunde ikke faa Ægyptere til at forstaa, at jeg var en større General end Kléber, fordi han havde en Krop som en Bærer og et Hoved som en Frisør. Saaledes har det sig ogsaa med det usle Kræ Lesage, som Kvinderne skaber om til Helt, fordi han har et ovalt Ansigt og Øine som en Kalv. Hvis hun fik se ham i hans sande Lys, tror De da, at hun vil de vende sig fra ham?»

«Det er jeg overbevist om, Deres Majestæt. Af det lille, jeg har seet af min Kusine, er jeg sikker paa, at ingen kan have større Foragt end hun for Kujoneri eller Lavhed.»

«De bliver varm, min Herre. De skulde vel ikke tilfældigvis selv være lidt forelsket i denne Deres vakre Kusine?»

«Deres Majestæt, jeg har allerede fortalt Dem — —»

«Ba, ba, ba, hun er paa den anden Side af vandet, og der kan være hændt mange Ting siden sidst.»

Constant var traadt ind i værelset.

«Han er ført ind, Deres Majestæt.»

«Vel, vel. Lad os gaa ind i det andet værelse. Du ogsaa skal være med, Josephine, for det er jo snarere dine Anliggender end mine.»

Værelset, som vi kom ind i, var langt og smalt. Paa den ene Side var to vinduer, men Gardinerne var trukne næsten helt for, saa der var ikke videre lyst. Ved den borteste Dør stod Roustan, Mameluken, og ved Siden af ham, med foldede Arme og Hovedet bøiet i Skam og Sønderknuselse, stod den samme Mand, som vi havde talt om. Han saa op med rædde Øine og fór sammen af Frygt, da han saa Keiseren nærme sig. Napoleon stod med Benene fra hinanden og Hænderne bag paa Ryggen og betragtede ham længe og prøvende.

«Nu, min smukke Fyr,» sagde Keiseren tilsidst, «har De brændt Deres Fingre; jeg tror ikke, at De saa let kommer nær Ilden igjen. Eller tænker De maaske at fortsætte med Politiken som Levebrød?»

«Hvis Deres Majestæt vil se gjennem Fingre med, hvad jeg har forbrudt,» stammede Lesage, «saa skal jeg trofast love Dem, at jeg skal være Deres mest loyale Undersaat til min Dødsdag.»

«Hm!» sagde Keiseren og spildte en Pris Snus nedover sin hvide Slobrok. «Der er lidt Fornuft i, hvad De der siger, for ingen Tjener er saa god som det Menneske, der er besat af Frygt. Men jeg er en meget nøieregnende Herre.»

«Jeg spørger ikke om, hvad De forlanger af mig. Hvadsomhelst skal være mig velkomment, hvis De blot vil skjænke mig Deres Tilgivelse.»

«For Exempel,» sagde Keiseren, «er det et af mine Indfald, at naar en Mand gaar i Tjeneste hos mig, saa vil jeg gifte ham med hvemsomhelst jeg har Lyst til. Er De villig til det?»

Det kjæmpede i Poetens Ansigt, og han vred atter og atter sine Hænder.

«Tør jeg spørge, Deres Majestæt —»

«De tør ikke spørge om nogenting.»

«Men der er Omstændigheder, Deres Majestæt.»

«Vel, vel, det er nok!» udbrød Keiseren barsk og vendte sig om paa Hælen. «Jeg argumenterer ikke, jeg befaler. Her er en ung Dame, Mademoiselle de Bergerot, som jeg vil skaffe en Mand. Vil De gifte Dem med hende, eller vil De vende tilbage til Fængslet?»

Atter kjæmpede det i hans Ansigt, han vred og sled sig i sin Ubestemthed.

«Det er nok!» udbrød Keiseren. «Roustan, kald paa vagten.»

«Jeg vil gjøre det, Deres Majestæt! Jeg vil gjøre det. Jeg vil gifte mig med hvemsomhelst De behager.»

«Din Skurk!» raabte en Stemme, og der stod Sibylle midt i Gardinaabningen foran et af vinduerne. Hendes Ansigt var hvidt af vrede, og Øinene lyste af Foragt; de adskilte Gardiner dannede en Ramme om hendes høie, slanke Skikkelse, som bøiede sig forover i lidenskabeligt Raseri. Hun havde glemt Keiseren og Keiserinden og alt muligt i sin forandrede Følelse ligeoverfor denne Kujon, som hun havde elsket.

«Man sagde mig, hvorledes du var,» raabte hun. «Jeg vilde ikke tro dem, jeg kunde ikke tro dem, — for jeg vidste ikke, at der kunde findes noget saa foragteligt her paa Jorden. De sagde, at de skulde bevise det; jeg udfordrede dem til at gjøre det, og nu ser jeg dig, saadan som du er. Gud være takket, at jeg itide fik Øinene op for dig! Aa, jeg er med Rette straffet for en Handling, som var en Kvinde uværdig. Toussac er bleven hævnet.»

«Nok!» sagde Keiseren strengt. «Før Mademoiselle Bernac ind i næste Værelse, Constant. Hvad Dem angaar, min Herre, saa tror jeg ikke, at jeg kan fordømme nogen Dame ved mit Hof til at tage et sligt Menneske som Dem til Mand. Det er tilstrækkeligt, at De er bleven seet i Deres sande Lys, og at Mademoiselle Bernac er bleven kureret for en taabelig Forblindelse. Roustan, før Fangen bort!»

«Se det, Monsieur de Laval,» sagde Keiseren, da den jammerlige Lesage var ført ud af Værelset. «Vi har ikke gjort saa daarligt Stykke Arbeide mellem Kaffeen og Frokosten. Det var din Ide, Josephine, og jeg giver dig Æren for det. Men nu, Monsieur de Laval, føler jeg, at vi skylder Dem nogen Løn for det gode Exempel, De har givet de unge Aristokrater, og for den Del, De havde i denne Toussac-Historie. De har rigtig opført Dem udmærket.»

«Jeg ønsker ikke nogen Belønning, Deres Majestæt,» sagde jeg med en ubehagelig Fornemmelse af, hvad der ventede mig.

«Det er Deres Beskedenhed, der taler. Men jeg har allerede fattet min Bestemmelse om Deres Belønning. De skal faa saa stor Gage, at De kan præsentere Dem paa tilbørlig Maade som min Adjutant, og jeg har besluttet mig til at gifte Dem standsmæssig med en af Keiserindens Hofdamer.»

Mit Hjerte blev tungt som Bly. «Men det er umuligt, Deres Majestæt,» stammede jeg.

«Aa, De har ingen Aarsag til at betænke Dem. Damen er af udmærket Familie, og hun er ikke uden personlig Tiltrækning. Kort sagt, Sagen er afgjort, og Bryllupet finder Sted paa Torsdag.»

«Men det er umuligt, Deres Majestet,» gjentog jeg.

«Umuligt! Naar De har været længere i min Tjeneste, min Herre, vil De forstaa, at det er et Ord, som jeg ikke finder mig i. Jeg siger Dem, at det er afgjort.»

«Jeg har givet min Kjærlighed til en anden, Deres Majestæt. Det er ikke muligt for mig at forandre mig.»

«Ja saa!» sagde Keiseren koldt. «Hvis De fastholder en saadan Beslutning, saa kan De ikke vente at beholde Deres Plads i min Nærhed.»

Her styrtede hele den Bygning, som min Ærgjerrighed havde konstrueret, haabløst ned om Ørene paa mig. Og dog, hvad skulde jeg gjøre?

«Det er det bitreste Øieblik i mit Liv, Deres Majestæt,» sagde jeg, «men alligevel maa jeg være tro mod det Løfte, jeg har givet. Selv om jeg skal blive som en Tigger langs med Veikanten, vil jeg ikke desto mindre ægte Eugenie de Choiseul eller ingen.»

Keiserinden havde reist sig og var gaaet hen til Vinduet.

«Førend De bestemmer Dem, Monsieur de Laval,» sagde hun, «vilde jeg sandelig idetmindste kaste et Blik paa denne min Hofdame, som De med saadan Indignation slaar Vrag paa.»

Med en rask klingrende Lyd af Ringene drog hun Gardinerne tilbage fra det andet Vindu. Der stod en Kvinde i Aabningen. Hun tog et Skridt ind i Værelset, og derefter, — og derefter et Sprang, et Raab, — og mine Arme var omkring hende og hendes omkring mig, og jeg blev staaende som en Søvngjænger og saa ned i Eugenies søde, smilende Øine. Først da jeg atter og atter havde kysset hende paa Mund, Kinder og Haar, kunde jeg overbevise mig om, at det virkelig var hende.

«Lad os fjerne os,» sagde Keiserindens Stemme bag mig. «Kom, Napoleon. Det gjør mig trist; det minder mig altfor meget om gamle Dage i Rue Chautereine.»

Saaledes ender min lille Roman; for Keiserens Planer blev som sædvanligt udførte, og vi blev gift Torsdagen, som han havde sagt. Hin lange og mægtige Arm havde ført hende ud af den lille By i Kent og havde bragt hende over Kanalen for at blive mere sikker paa min Troskab og befæste Hoffet ved Nærværelsen af en de Choiseul.

Hvad min Kusine Sibylle angaar, saa vil jeg kanske engang skrive om, hvorledes hun mange Aar efter blev gift med den kjække Løitnant Gérard, da han var bleven Brigadechef og en af de mest udmærkede Kavalleriofficerer i Frankriges samtlige Armeer. Det kan nok være, at jeg ogsaa engang kan komme til at fortælle, hvorledes jeg vendte tilbage til mit retmæssige Arvegods Grosbois, der endnu staar saa mørkt for mig, naar jeg tænker paa min skrækkelige Onkel, og hvad der hændte den Nat, da Toussac satte sig til Modværge i Bibliotheket. Men nok om mig og min lille Skjæbne. De har maaske allerede hørt mere om den, end De skjøtter om.

Med Hensyn til Keiseren, af hvem jeg har søgt at fremkalde en svag Skygge for Dem, da ved De af Historien, hvorledes han mistvilede om at komme over Kanalen; han frygtede for at forsøge en Landgang, der kunde afskjæres i hans Ryg, og opløste Leiren i Boulogne. De har ogsaa hørt, hvorledes han med den samme Arme, der var bestemt for England, slog Østerrig og Rusland det ene Aar og Preussen det næste.

Fra den Dag, jeg traadte ind i hans Tjeneste, indtil den, da han seilede over Atlanterhavet, for aldrig at vende tilbage, har jeg trofast delt hans Skjæbne, steget og sunket sammen med hans Stjerne. Men naar jeg ser tilbage til min gamle Herre, finder jeg det høist vanskeligt at sige, om han var et meget ondt eller et meget godt Menneske. Jeg ved blot, at han var meget stor, og ar de Ting, han foretog sig, ogsaa var saa store, at det er umuligt at dømme ham efter almindelig Maalestok.

Lad ham derfor hvile under Taushed i sin store, røde Grav i Invalidekirken; hans Verk er gjort, og den mægtige Haand, der formede Frankrige og trak Linjerne op for det moderne Europa, er smuldret til Støv. Skjæbnen har brugt ham, og Skjæbnen har kastet ham tilside. Men endnu lever Mindet om denne lille Mand i den graa Frakke, og fremdeles sætter det Menneskenes Tanker og Handlinger i Bevægelse. Nogle har skrevet for at rose, andre for at dadle ham. Jeg for min Del har prøvet at gjøre hverken det ene eller det andet, — blot fortælle det Indtryk, han gjorde paa mig i hine længst forgangne Dage, da Englands-Armeen laa ved Boulogne, og jeg atter vendte tilbage til mit Slot Grosbois.

Table of Contents

Frankriges Kyst.

Strandmyren.

Den faldefærdige Rønne.

Nattens Mænd.

Blodhunde.

Løngangen.

Eieren af Grosbois.

Kusine Sibylle.

Leiren ved Boulogne.

Forgemakket.

Sekretæren.

Handlingens Mand.

Drømmenes Mand.

Josephine.

Keiserindens Modtagelses-Aften.

Bibliotheket paa Grosbois.

Slutning.