Om denne boken

Teksten er basert på en utgave utgitt H. Aschehoug & Co. Forlag i 1917 i en forkortet oversettelse ved Per Wendelbo. Originalens tittel er "The Prince and the Pauper."

Kilden er et eksemplar skannet og lagt ut som PDF av Nasjonalbiblioteket, http://urn.nb.no/URN:NBN:no-nb_digibok_2011041820011.

Enkelte mindre trykkfeil er korrigert, og 'aa' er blitt oppdatert til 'å' i forhold til papirutgaven.

Kan fritt distribueres, så lenge du ikke tar betalt for dette.

Korrektur og omforming til ebok utført av Lars Næsheim. Enkelte trykkfeil i den opprinnelige teksten er rettet.

Denne utgaven lagt ut 27. september 2012 på www.mobileread.com.

Vennligst behold denne lille notisen.

Lars I. Næsheim

TIGGERPRINSEN

EN FORTÆLLING FOR UNGDOM I ALLE ALDRE

AV

MARK TWAIN

I FORKORTET GJENGIVELSE PÅ NORSK VED PER WENDELBO

KAPITEL 1.

Prinsen og fattiggutten gjør sin indtræden i verden.

I den gamle by London hændte det en høstens dag i anden fjerdepart av det 16de århundrede, at der i en fattig familie ved navn Canty blev født et guttebarn som familien ikke satte synderlig pris på. Samme dagen kom et andet engelsk barn til verden i en rik familie ved navn Tudor, hvor man med glæde hilste barnets fødsel — ja, hele England glædet sig over det. England hadde i den grad længtet efter dette barn, håbet på at det skulde komme, og bedt Gud om det, at folket holdt på at gå fra sans og samling av bare glæde over at det nu endelig var kommet. Mennesker som bare såvidt kjendte hverandre, omfavnet og kysset hverandre og gråt av glæde. Enhver tok sig en fridag, og høie og lave, rike og fattige feiret begivenheten, danset og jublet, og følte sig alle dypt rørt. Og de fortsatte flere dage og nætter i rad. Ved dagslys var London et storslagent skue; stolte bannere vaiet fra alle balkoner og hustak, og glimrende optog drog gjennem gatene med pomp og pragt. Når mørket brøt ind, var byen ikke mindre festlig at skue; store bål blev tændt på hvert eneste gatehjørne, og glade mennesker jublet og sang natten igjennem. I hele England blev der ikke talt om andet end om det nyfødte barn, Edward Tudor, prins av Wales, som lå indsvøpt i silke og atlask, uten den ringeste anelse om al den opstandelse han hadde fremkaldt, og aldeles uvidende om at høiættede damer og herrer omgav ham og våket over ham, — han takket derfor heller ingen for al den umake de gjorde sig. Der blev imidlertid ikke talt mange ordene om det andre barnet, Tom Canty, som lå indtullet i sine usle filler — undtagen blandt medlemmene av den tiggerfamilie som han så ubeleilig hadde kommet til at besvære med sit nærvær.

KAPITEL 2.

Toms barndomshjem.

La os springe over en del år.

London var femten hundrede år gammel og en stor by — efter den tids målestok. Den hadde hundrede tusen indbyggere — ja, nogen påstår at den hadde dobbelt så mange. Gatene var meget trange, krokete og skidne, særlig i den bydel hvor Tom Canty bodde, det vil si i nærheten av Londonbroen. Husene var av træ. Anden etage skjøt ut i luften fra første, og tredje hang et godt stykke utenfor anden igjen. Jo høiere husene blev, desto mere vokste de i bredden. Byggematerialet bestod først og fremst av et skelet med sterke bjelker, og mellem disse løp på kryds og tvers grove planker; det hele var beklædt med et lag av murbruk. De fremskytende bjelkeender var malt røde eller blå eller sorte, alt efter eierens smag, og dette gav husene et meget pittoresk utseende. Vinduene var små, med ruter så små at de mindet om diamanter, og de blev åpnet utad på gangjern som dører.

Det hus hvor Toms far bodde, lå i en skidden blindgate som kaldtes Offal Court, og som gik ut fra Pudding Lane. Det var litet, forfaldent, ja næsten faldefærdig, men allikevel fuldpakket av ynkelige fattigfamilier. Canty-familien bebodde et værelse i tredje etage. Forældrene hadde noget som lignet en sengeplads i det ene hjørnet; men Tom, hans bedstemor og begge hans søstre, Bet og Nan, var ikke bundet til nogen bestemt soveplads, — hele gulvet stod åpent for dem, og de fik ligge hvor de vilde. Der fandtes nogen rester av et eller et par uldtepper, og nogen hauger med gammel, skidden halm; men disse kunde ikke rettelig kaldes senger. Om morgenen blev alt sparket sammen i én haug, og om aftenen valgte hver og en sig ut det han syntes han hadde bruk for.

Bet og Nan var femten år gamle — tvillinger. Det var et par godhjertede piker, skidne, klædt i filler, og umådelig uvidende. Deres mor lignet dem; faren og bedstemoren derimot var et par rigtige udyr i menneskeham. De drak sig fulde så ofte som de fik anledning til det; derefter slos de, enten med hverandre eller med dem som kom i deres vei. Men enten de var fulde eller ædru, bandte og skjeldte de like godt. John Canty stjal og moren tigget. De opdrog sine barn til tiggere fordi det ikke hadde lykkes dem at gjøre dem til tyver. Midt blandt det menneskelige avskum som fyldte huset, men uberørt av al denne last, fandtes også en hæderlig gammel prest, som kongen ved en eller anden anledning hadde drevet bort fra hjem og virke med nogen usle skillinger i pension. Han pleide at ta barnene med sig og hemmelig undervise dem om den rette vei. Far Andrew lærte Tom at læse og skrive, og fik desuten plugget litt latin ind i ham. Han skulde gjerne gjort det samme med søstrene; men de var rædde for hån fra sine lekekameraters side. De vilde ikke ha kunnet tåle slike løierlige talenter hos dem.

Hele Offal Gourt var forøvrig en bikube med samme slags mennesker som familien Canty. Drukkenskap først og sidst, utsvævelser og trætter hørte til regelen hver eneste nat, og næsten så længe natten rak. Skamferte hoder var på dette sted likeså almindelig som sult. Lille Tom følte sig allikevel ikke ulykkelig. Han kjendte ikke til noget bedre. Han var i samme stilling som alle andre gutter i Offal Court, og derfor trodde han at alt her var uklanderlig og i orden. Når han om kvelden kom hjem tomhændet, visste han at hans far først vilde overøse ham med skjeldsord og siden gi ham pryl, og at den forfærdelige bedstemoren efterpå i en litt forbedret form vilde gjenta samme ceremoni. Han visste også at hans forsultne mor længer ut på natten i hemmelighet vilde snike sig bort til ham med litt ussel mat eller en brødskorpe som hun hadde været istand til at spare ind for ham, — og det skjønt hun ofte var grepet på fersk gjerning når hun begik forræderiet, og var blit straffet med hugg og slag av sin herre og mand.

Men Toms liv var allikevel nokså utholdelig, især om sommeren. Han tigget bare så meget som behovdes for at holde ryggen fri i hjemmet; for lovene mot tiggeri var strenge og straffene hårde. Han anvendte en stor del av sin tid til at lytte til den gode far Andrews smukke gamle fortællinger og eventyr om kjæmper og feer, dverger og ånder og fortrollede slot, og strålende konger og prinser. Hodet hans blev tilslut aldeles fuldproppet med disse vidunderlige ting, og mangen en nat, mens han lå i mørket på sit tynde og stikkende halmtække, træt, sulten og øm i alle lemmer efter en omgang pryl, gav han sin indbildningskraft lose tøiler, glemte snart sin kval og sine smerter, og malte i behagelige farver for sit indre syn en bedårende verden, hvor han var en forgudet prins i et kongelig slot. Efterhånden modnet der sig hos ham et ønske som foruroliget ham nat og dag: det var med egne øine at få se en virkelig prins. En eneste gang snakket han om det med nogen av sine kamerater i Oifal Court; men de gjorde så ubarmhjertig nar av ham for det, at han efter den skuffelsen var glad over at kunne beholde sin drøm for sig selv.

Ofte læste han i prestens gamle bøker, og fik ham til at forklare og utlægge dem. Hans drømme og studier bevirket i forening litt efter litt visse forandringer hos ham. Personene i drømmene hans var så fine at han begyndte at sørge over sine fillete klær og sin skiddenhet, og begyndte at ønske at bli ren og pen og bedre klædt. Han fortsatte med liv og lyst at leke i elveleren; men istedenfor at plaske omkring i Themsen bare for sin fornøielses skyld begyndte han at finde øket værdi derved på grund av den vask og rengjøring som var forbundet dermed.

Tom kunde altid opdage noget når han travet omkring i Cheapside og på markedspladsen. Undertiden kunde han som enhver anden i London få anledning til at betragte en militær pragtutfoldelse, når en eller anden falden storhet enten tillands eller på elven blev ført som fange til Tower. En sommerdag blev han vidne til hvorledes den stakkars Anna Askew og tre mænd blev brændt på torvet i Smithfield, og hørte en tidligere biskop holde en præken, som forøvrig ikke i særlig grad interesserte ham. Ja, Toms liv var i det hele tat ganske omvekslende og behagelig.

Efterhånden kom Toms læsning og drømme om et fyrstelig liv til at utøve en så kraftig virkning på ham at han sig selv ubevisst begyndte at opføre sig som en prins. Hans tale og optræden blev i en merkværdig grad ceremoniøs og høflig, til alle hans omgivelsers store beundring og fornøielse. Men Toms indflydelse over hans unge kamerater begyndte nu dag for dag at vokse, og til slut betragtet de ham med en slags undrende ærbødighet som et høiere væsen. Han visste så meget, forekom det dem! Og han kunde gjøre og fortælle så mange vidunderlige ting! Og så dypsindig og klok som han var! Alt hvad Tom gjorde og sa, fortalte guttene igjen til sine forældre, og disse begyndte også snart at snakke om Tom Canty og betragte ham som et høit begavet væsen. Fuldvoksne mennesker fremla sine bekymringer for Tom til utredning og blev ofte forbauset over den fyndighet og klokskap hvormed han løste spørsmålene. I virkeligheten var han blit en størrelse for alle som kjendte ham — når undtages hans egen familie. Det var bare dens medlemmer som ikke så noget ualmindelig ved ham.

Efter en tids forløp hadde Tom i al hemmelighet oprettet et kongelig hof! Han var prinsen; hans nærmeste venner var livvakt, kammerherrer, staldmestre, opvartende kavalerer og damer, og medlemmer av den kongelige familie. Daglig blev den falske prins mottat med de utstuderte ceremonier som Tom hadde lånt fra sine romantiske fortællinger; daglig blev det efterapede kongedømmes vigtigere anliggender behandlet i statsrådet, og daglig utstedte han likesom rikets konge ordrer til de arméer, flåter og vicekonger som han indbildte sig at ha.

Når denne lek var slut, gik han i sine filler bort og tigget nogen skillinger, svelget ned sin hårde brødskorpe, mottok sine sedvanlige knytnæveslag og skjeldsord, strakte sig så på den skidne og utilstrækkelige halm og vendte i drømme tilbake til sin tomme storhet.

Under alt dette vokste idelig det ønske hos ham at få se en rigtig prins av kjød og blod; fra dag til dag, uke til uke blev det stadig sterkere, indtil det endelig slukte alle hans andre ønsker og blev hans livs eneste lidenskap.

En dag i januar måned gik han nedslåt sin regelmæssige tiggerfærd op- og nedover Mincing Lane og Little East Cheap time efter time, barbent og forfrossen. Med længselsfulde øine så han på alle de deilige saker som var utstillet i fedevarehandlernes vinduer, alle slags posteier og andre av kokekunstens opfindelser. I hans tanker var alle disse lækre saker gjort for engler. Det sluttet han sig naturligvis til av deres lugt; for selv hadde han aldrig eiet eller smakt noget slikt. Der faldt et iskoldt duskregn, luften var tung og mørk, dagen melankolsk og dyster. Om kvelden kom Tom hjem så våt, træt og forsulten at til og med hans far og bedstemor la merke til hans elendige forfatning og følte sig rørt derover — på sin måte, hvorfor de opfrisket ham med et par ørefiker og sendte ham tilsengs. En lang stund blev han holdt våken av smerten og sulten og de eder og de slagsmål som huset også denne kveld gjenlød av. Men til slut fløt hans tanker bort til et fjernt, romantisk land, og han faldt i søvn i selskap med juvelsmykkede, guldglinsende prinser, som bodde i vældige slot, og hadde tjenere som bukket sig for dem og skyndte sig avsted for at utføre deres befalinger. Og nu som ellers drømte han at han også selv var prins.

Hele natten igjennem strålte al denne kongelige pragt for ham. Han bevæget sig blandt høie herrer og hofdamer i et blendende lysskin. Han suget ind den herlige duft av deilige blomster, nød en behagelig musik, og besvarte den strålende forsamlings ærbødige hyldest da den åpnet vei for ham, snart med et smil og snart ved at bøie sit fyrstelige hode.

Og da han våknet om morgenen og betragtet elendigheten omkring sig, hadde drømmen virket på ham som den altid pleide at gjøre — den fik omgivelsenes elendighet til at fremstå i en tusenfoldig forsterket belysning. Og således blev følgen bare bitterhet, fortvilelse og tårer.

KAPITEL 3

Toms møte med prinsen.

Med tom mave stod Tom op, og med tom mave gik han ut og drev på gatene; men hans tanker var endnu ivrig sysselsat med nattens vidunderlige drømme. På måfå vandret han rundt i byen og visste neppe hvor han gik, eller hvad det var som hændte omkring ham. Folk puffet til ham og sendte ham hårde ord; men altsammen var spildt møie på den grublende gut. Pludselig befandt han sig ved Temple Bar, en av byportene. Så langt fra hjemmet hadde han endnu aldrig gåt i denne retning. Han stanset og betænkte sig et øieblik; men så faldt han tilbake i sine drømmerier og fortsatte sin gang utenfor Londons mure. The Strand hadde allerede dengang ophørt at være landevei, og blev betragtet næsten som en gate; men der fandtes allikevel store tomme åpninger i husrækkene på den ene siden, hvor bare enkelte paladser som tilhørte rike adelsmænd, lå omgit av haver og parkanlæg — anlæg som nu alle for længe siden er forsvundet og har git plads for de stygge murstenskolosser som har reist sig over dem.

Snart efter opdaget Tom landsbyen Charing og hvilte sig en stund ved det kors som en forlængst avdød konge hadde latt reise der; siden drev han videre gjennem en stille, vakker allé, forbi den store kardinals statelige palads, mot et endnu stoltere og mere majestætisk slot bakenfor det — Westminster. Tom stirret i glad forundring på det vældige bygverk, de langt utskytende fløier, de dystre bastioner og tårn, de umådelige stenportaler med sine forgyldte bommer og den prægtige række av kolossale granitlover og andre tegn og symboler på Englands kongemagt. Søulde nu omsider hans sjæls ønske bli opfyldt? Her var jo i virkeligheten en konges slot. Kunde han ikke nu også håbe at få se en prins — en prins av kjød og blod, om himmelen vilde tillate det?

På hver side av den forgyldte port stod en levende statue — det vil si en rank, statelig og urørlig kriger, fra hode til fot klædt i en skinnende stålrustning. I ærbødig avstand stod mange mennesker både fra byen og fra landet. De ventet på at få se et glimt av al kongeligheten. Pragtfulde vogner med strålende hoffolk og elegante lakeier utenpå kjørte ind og ut gjennem nogen rikt forsirede porter som førte ind til den kongelige borg.

Stakkars lille Tom nærmet sig i sine filler og snek sig stille og ræd forbi skiltvaktene med høit bankende hjerte og et vågnende håb, da han pludselig gjennem de gyldne sprinkler fik se et syn som næsten bragte ham til at juble høit av glæde. Der indenfor gik en kjæk gut, solbrændt og frisk, hærdet i al slags sport og friluftslek. Hans klær var av bare silke og atlask, og han strålte av juveler; i hans belte hang en dolk og et litet sverd, besat med ædelstener; blanke snørestøvler med røde hæler hadde han på benene, og på hodet hans sat en kjæk liten lue med en vaiende fjær, som var fæstet med en lynende ædelsten. Flere pragtfuldt klædte herrer stod i nærheten av ham — uten tvil hans tjenere. Ja, han var en prins — en prins, en levende prins, en virkelig prins —, der kunde ikke være spørsmål om andet. Og fattigguttens ønske var endelig blit bønhørt.

Tom blev så bevæget at hans åndedræt blev korlere og hurtigere, og hans øine blev store av forbauselse og glæde. Alle hans tanker samlet sig nu om dette ene ønske: at komme så nær indpå prinsen som mulig og sluke ham med øinene. Inden han rigtig visste hvorledes det gik for sig, var ansigtet hans inde mellem jernsprinklene i porten. I næste øieblik kastet en av soldatene ham voldsomt til side, og slynget ham midt ind i den måpende hob av landsens dumrianer og dagdrivere fra London. Soldaten ropte:

«Hvordan er det du opfører dig, din tiggerunge!»

Mængden hujet og lo; men den unge prins sprang frem til porten, rød i ansigtet og med gnistrende øine — så sint var han — og skrek ut:

«Hvorledes kan du mishandle en stakkars gut på en slik måte? Hvorledes vover du at behandle selv en av min far kongens ringeste undersåtter slik? Luk porten op og slip ham ind!»

Da skulde dere ha set denne uberegnelige mængde rive av sig hattene! Dere skulde ha hørt den juble og rope: «Længe leve prinsen av Wales!»

Soldatene løftet sine hellebarder, åpnet porten, og løftet igjen hellebardene da den lille tiggerprinsen gik ind i sine flagrende filler for at næves med prinsen av rigdom og magt.

Edward Tudor sa:

«Du ser træt og sulten ut; du er blit dårlig behandlet. Kom med mig!»

Et halvt dusin opvartende kavalerer løp frem for at — jeg vet ikke hvorfor, for at lægge sig imellem, uten tvil. Men med en egte kongelig bevægelse blev de vinket tilside, og de blev stående stokkende stille, som om de var statuer. Edward tok Tom med sig til et overdådig utstyrt værelse i slottet, og det kaldte han sit kabinet. På hans befaling blev nu et måltid servert, slik som Tom aldrig før hadde gjort bekjendtskap med andensteds end i bøkerne. Med fyrstelig takt og belevenhet sendte prinsen bort tjenerne, forat hans ringe gjest ikke skulde føle sig forvirret av disse folk, som med våken kritik vilde lægge merke til hvorledes han bar sig ad. Så satte han sig ned ved siden av Tom og kom med sine spørsmål mens den anden spiste.

«Hvad heter du, gut?»

«Tom Canty, herre.»

«Det var et rart navn. Hvor bor du?»

«I gamlebyen, med tilladelse, Offal Court, ved Pudding Lane.»

«Offal Court! Det er jo endda rarere! Har du far og mor?»

«Forældre har jeg, herre, og en bedstemor også; men jeg holder ikke noget særlig av hende — Gud tilgi mig om det er syndig at si det —, og dernæst to tvillingsøstre, Nan og Bet.»

«Din bedstemor er altså ikke altfor snild mot dig, forstår jeg?»

«Heller ikke mot nogen andre er hun det, om Deres Velbårenhet tillater det. Hun har et ugudelig hjerte og har ikke gjort andet end ondt alle sine dage.»

«Mishandler hun dig?»

«Der er tider da hun holder sin hånd i ro — når hun sover, eller når hun har drukket sig aldeles fuld.» Vreden lyste i den lille prins’s øine, og han fortsatte:

«Er din far snild mot dig?»

«Ikke mere end bedstemor Canty, herre. »

«Fædre er kanske like. Min far er heller ikke nådig. Han tugter med hård hånd; men mig sparer han. Han sparer mig dog ikke altid med sin tunge. Hvorledes er din mor mot dig?»

«Hun er snild, og gjør mig hverken sorg eller bekymringer av noget slags. Og Nan og Bet er lik hende i det stykke.»

«Hvor gamle er de?»

«Femten år, med Deres tilladelse.»

«Lady Elisabeth, min søster, er fjorten, og lady Jane Grey, min kusine, er på min alder, og desuten venlig og vakker; men min søster lady Mary, med sit mørke utseende og — hør her: Forbyr dine søstre sine tjenere at smile, forat ikke synden skal ødelægge deres sjæle?»

«Å, tror De da at de har tjenere?»

Den lille prins betragtet et øieblik alvorlig den lille fattiggut og sa så:

«Og om jeg tør spørre, hvorfor ikke? Hvem hjælper dem at klæ av sig om kvelden? Hvem klær på dem når de står op?»

«Ingen. Vilde De da at de skulde ta av sig dragten sin og sove uten klær — slik som de vilde dyrene?»

«Dragten sin? Har de da bare én?»

«Ak, Deres Nåde, hvad skulde de da gjøre med flere? De har jo ikke mere end én krop hver.»

«Det var en besynderlig og vidunderlig tanke! Du får tilgi mig; det var ikke min mening at le. Men dine gode søstre Nan og Bet skal få klær og tjenere så meget de behøver, og det snart også. Har du lært noget?»

«Jeg vet ikke om jeg har eller ikke. Den gode presten som heter Fader Andrew, har været snild nok til at undervise mig og lære mig litt av bøkerne sine.»

«Kan du latin?»

«Bare ubetydelig, er jeg ræd.»

«Lær dig det, gut. Det er vanskelig bare i begyndelsen. Græsk er vanskeligere; men jeg tror allikevel at hverken det eller nogetsomhelst andet sprog er vanskelig for lady Elisabeth og min kusine. Du skulde høre de damene snakke det! Men fortæl mig noget fra Offal Court! Har dere det svært morsomt der?»

«Ja, det er, med Deres Nådes tilladelse, svært hyggelig der, undtagen når en er altfor sulten. Der er dukketeatre og apekatter — å, slike lystige skabninger, og så fint klædte! —, og der er også ordentlige skuespil, hvor de som er med, roper og slås til de alle er døde, og det er så vakkert at se på, og koster bare et par pence.»

«Fortæl mig mere!»

«Vi gutter i Offal Court slås undertiden med hverandre med knortekjepper, som læreguttene pleier.»

Prinsens øine strålte. Så sa han:

«Det skulde jeg ville være med på. Fortæl mere!»

«Vi løper omkap for at se hvem av os der er lettest på foten.»

«Det skulde jeg også ville være med på. Videre!»

«Om sommeren vasser vi omkring, og svømmer i kanalene og i elven, og så forsøker vi at dukke vor sidekamerat, og øse vand over ham, og dukker og roper og tumler omkring, og —»

«Det vilde være værd min fars kongerike at få prøve det bare en eneste gang! Fortæl! Fortæl!»

«Vi danser og synger rundt maistangen i Cheapside, vi ligger i sanden og overdænger hverandre med den, og nogen ganger lager vi posteier av sølen — å, den kostelige, prægtige sølen, som i deilighet ikke har sin like i hele verden! —; vi velter os ordentlig i den.»

«Å, fortæl ikke mere! Det må være et herlig liv! Ak, om jeg én gang, bare en eneste gang kunde klæ mig i en dragt som din, og gå barbent og velte mig i mudderet, uten at der var nogen som kunde klandre mig eller forby mig det! Jeg tror da at jeg næsten skulde glemme selve kronens glans!»

«Og Gud give at jeg én gang, bare en eneste gang, nådige herre, kunde få klæ mig så’n som du er klædt!»

«Å, kunde det være dig til nogen fornøielse? Da skal du sandelig også få prøve det! Ta av dig fillene dine, og klæ dig i denne prægtige dragt, gutten min! Det er en kort lykke; men vi skal glæde os over den allikevel. La os more os over det sålænge vi kan, og bytte igjen før nogen kommer og forstyrrer os.»

Nogen minutter senere var den lille prins av Wales iført Toms luftige plagg, og den lille fattiggut var iført prinsens strålende skrud. Begge gik bort og stillet sig side om side foran et stort speil, og da så det, forunderlig nok, ut som om ingen forandring var skedd! De stirret først på hverandre, siden i speilet, og så atter på hverandre. Tilslut sa den forbausede prins:

«Nå, hvad synes du nu selv?»

«Ak, Deres Nåde, forlang ikke at jeg skal svare. Det går ikke an at en slik en som jeg sier noget ved denne anledning.»

«Da vil jeg si det. Du har samme hår, samme øine, samme stemme og gebærder, samme holdning og gang, samme ansigt og utseende som jeg. Om vi begge stod nakne, så vilde ingen kunne avgjøre hvem der var du, og hvem der var prinsen av Wales. Og nu når jeg er klædt slik som du nylig var, så synes jeg at jeg mere tydelig føler den behandling som den rå soldaten lot dig bli til del. Si mig, du, er der ikke et merke på din hånd efter slaget?»

«Jo, men det er ikke noget at snakke om, og Deres Høihet vet jo forresten at de slakkars soldatene —»

«Nok! Det var skammelig og grusomt handlet av ham!» ropte den lille prinsen og stampet med sin bare fot. «Om kongen — rør dig ikke et skridt for jeg kommer tilbake! Det er en befaling.»

Han stak hurtig tilside en gjenstand som lå på bordet og som hadde en betydelig national værdi, sprang ut gjennem døren og over slotsgården, rød i kindene og med et hidsig glimt i øinene. Såsnart han var nådd frem til den store porten, tok han tak i sprinklene, rystet dem og ropte:

«Luk op her! Op med porten!»

Soldaten som hadde mishandlet Tom, adlød slraks, og da prinsen styrtet ut gjennem porten, halvveit kvalt av sin kongelige vrede, gav soldaten ham en drabelig ørefik som sendte ham hvirvlende ut i gaten, og sa til prinsen:

«Ta dette, tiggeryngel, som tak for det jeg fik for din skyld av Hans høihet!»

Folkemassen lo av fuld hals. Prinsen reiste sig op og styrtet heftig frem mot skiltvakten, idet han ropte:

«Jeg er prinsen av Wales, og min person er hellig. Du skal komme i galgen fordi du har lagt hånd på mig!»

Soldaten gjorde honnør med sin hellebard og sa hånlig:

«Jeg hilser Deres nådige høihet!»

Derefter tilla han forbitret:

«Væk med dig, fillefant!»

Nu sluttet den hånende mængde sig om den stakkars lille prins, puffet ham langt nedover gaten og huj et og skrek: «Plads for Hans kongelige høihet! Plads for prinsen av Wales!»

KAPITEL 4.

Prinsens gjenvordigheter begynder.

Efterat den lille prins i timevis var blit hånet og forfulgt, gik pøbelen endelig fra ham og overlot ham til sig selv. Sålænge han hadde orket at rase mot pøbelen, og på en kongelig måte true dem og gi kongelige befalinger som de lo sig fordærvet av, hadde han været meget underholdende; men da trætheten tilslut tvang ham til at være taus, var han ikke længer til nogen adspredelse for sine plageånder, og de søkte moro på andre kanter. Han så sig omkring, men kunde ikke kjende igjen stedet hvor han befandt sig.

Han var indenfor gamlebyens grænser; det var alt han visste. Han vandret avsted uten mål og hensigt, og da det var gåt en stund, begyndte det at bli tyndere med hus, og sjeldnere møtte han nogen. Han badet sine blødende føtter i en bæk, hvilte sig nogen øieblik, gik så videre.

Da natten endelig gjorde slut på dagen, befandt prinsen sig langt borte i den tættest bebyggede del av London City. Han var lemster i kroppen, fra hans hænder randt der blod efter en kamp med nogen gutter fra Kristushospitalet, og hans filler var aldeles fulde av søle og smuds. Han vandret videre, fremdeles videre, og blev mere og mere forvirret, og så træt og svak at han neppe kunde slæpe føttene med sig. Han hadde forlængst holdt op med at rette spørsmål til nogen, da det hadde bragt ham hån istedenfor oplysninger. Han mumlet stadig for sig selv: «Offal Court — det er navnet. Om jeg bare kunde finde det; for folkene der vil nok føre mig til slottet, og bevise at jeg ikke er nogen av deres, men at jeg er den virkelige prinsen.»

Man begyndte at tænde lysene, det regnet og blåste, en rå og tåket nat sænket sig ned over byen. Den husvilde prins, den hjemløse arving til Englands trone vandret fremdeles om, og forvildet sig dypere og dypere ind i de skidne smug, hvor fattigdommens og elendighetens ofre var stuet sammen.

Pludselig grep en drukken slusk ham i kraven og sa:

«Ute på denne tid av natten igjen, og naturligvis ikke med den usleste myntsorten i lommen! Hvis det er tilfælde, og hvis jeg da ikke knækker hvert ben i din elendige krop, så er jeg ikke længer John Canty, men en ganske anden fyr.»

Prinsen rev sig løs fra ham, børstet sig ganske ubevisst på skulderen og sa:

«Å, er du virkelig hans far? Gud give det var så! Da skal du hente ham og føre mig hjem!»

«Hans far? Jeg forstår ikke hvad du mener. Jeg vet bare at jeg er din far, som du også snart skal ha grund til —»

«Nei, spøk ikke, driv ikke gjøn med mig, spild ikke tiden. Jeg er træt, jeg er såret, jeg holder ikke længer dette ut. Før mig til min far kongen, og han vil gjøre dig rikere end du har kunnet drømme dig til i dine vildeste drømme. Det er sandt hvad jeg sier, mand! Det er sandt! Jeg lyver ikke; det er den rene sandhet! Ræk mig en hjælpende hånd og frels mig. Jeg er virkelig prinsen av Wales!”

Manden stirret forbløffet på gutten, rystet på hodet og sa:

«Han er så gal som om han skulde være sperret inde på et galehus.» Og så grep han ham atter i kraven og sa med en rå latter idet han utstøtte en vild ed: «Enten du nå er gal eller ikke gal, så skal ihvertfald jeg og mor Canty finde de ømmeste stedene dine; det kan du stole på!»

Han slæpte den skrækslagne og motstræbende prins med sig og forsvandt ind i et gårdsrum, fulgt av en leende og støiende sværm av menneskelig avskum.

KAPITEL 5.

Tom i fyrstelig glans.

Da Tom Canty var blit alene tilbake i prinsens værelse nyttet han leiligheten godt. Han snudde og vendte sig foran det store speil og beundret sin fine dragt. Han gik frem og tilbake på gulvet, efterapet prinsens stolte holdning, og passet nøie på i speilet hvordan forsøket faldt ut. Han drog det prægtige sverd ut av skeden, bøide sig, kysset klingen og trykket det mot sit bryst, som han hadde set en høibåren ridder gjøre idet han hilste Towers kommandant og overleverte ham som fanger de to mægtige lorder av Norfolk og Surrey. Tom lekte med den juvelprydede dolk som hang ned mot hans ben. Han gransket nøie de kostbare og utsøkte prydelser i værelset. Han satle sig ned på den ene efter den anden av de prægtige stoler og tænkte på hvor stolt han vilde føle sig om allesammen derborte i Offal Court kunde kaste et blik hit ind og se ham i al hans storhet. Han undret sig på om de vilde sætte lid til hans vidunderlige beretninger når han kom tilbake og begyndte at fortælle, eller om de bare vilde ryste på hodet og si at hans overspændte indbildningskraft nu endelig hadde løpt av med hele vettet hans.

Efter en halv times forløp gik det pludselig op for ham at prinsen var merkelig længe borte. Han begyndte at føle sig så underlig ensom; han lyttet og længtet efter atter at få se prinsen, og han sluttet at leke med alle de vakre tingene omkring sig. Han blev ængstelig, siden urolig, tilslut fortvilet. Sæt at nogen nu kom og fik se ham i prinsens klær, og at prinsen ikke var tilstede og kunde forklare sammenhængen. Kanske de vilde gjøre kort proces med ham, hænge ham først og undersøke saken siden. Han hadde hørt at de store ikke var så nøieregnende i slike småting. Hans frygt økedes mere og mere. Skjælvende åpnet han forsigtig døren til forværelset i den hensigt at flygte eller søke prinsen op og ved hans hjælp komme ut. Seks pragtfuldt klædte opvartende kavalerer og to pager av høi byrd sprang op og bøide sig dypt for ham. Han trak sig atter hastig tilbake og lukket døren.

Han sa til sig selv: «Å, de gjør nar av mig! Nu skynder de sig vel og melder mig! Å, hvorfor kom jeg hit for at miste livet?»

Han vandret frem og tilbake på gulvet, opfyldt av en navnløs forfærdelse og lyttet, og fór sammen ved den mindste lyd. Pludselig gik døren op, og en silkeklædt page meldte:

«Lady Jane Grey!»

Døren lukkedes atter, og en vakker ung pike i en rikt utstyrt dragt skyndte sig frem mot ham. Men hun stanset bråt og sa i en bekymret tone:

«Ak, hvad er der iveien med Dem, mylord?»

Tom mistet næsten pusten, og det var kun med stor anstrengelse han formådde at stamme frem:

«Å, ha forbarmelse med mig! Jeg er sandelig ikke nogen lord, men bare stakkars Tom Canty fra Offal Court i City. La mig få lov til at snakke med prinsen, og han vil være barmhjertig nok til at gi mig mine filler tilbake og slippe mig uskadt herfra. Å, ha medlidenhet med mig og red mig!»

Mens gutten snakket, faldt han på knæ; han så bønfaldende på den vakre pike og løftet hændene bedende op mot hende. Hun var som forstenet av skræk. Hun ropte:

«Du, herre, på knæ! Og for mig!»

Så flygtet hun forfærdet sin vei, og Tom sank fortvilet ned på gulvet idet han sukket:

«Der findes ingen hjælp at få, ikke længer noget håb. Nu kommer de vel og griper mig!»

Mens han lå der lammet av skræk, begyndte slemme rygter at løpe omkring i paladset. I hviskende tone fløi det fra tjener til tjener, fra lorder til ladies, gjennem alle de lange korridorer, fra etage til etage, fra det ene gemak til det andet: «Prinsen har mistet forstanden! Prinsen har mistet forstanden!» Snart fyldtes hvert gemak, hver marmorsal med grupper av lorder og ladies og nogen grupper av mindre fornemme folk, og alle talte alvorlig med hverandre i hviskende tone, og forfærdelse stod malt i alle ansigter. Nu kom en høi embedsmand gående frem mellem gruppene og ropte ut følgende høitidelige tilkjendegivelse:

«I kongens navn! Under livsstraf forbydes det enhver at lytte til de usandfærdige og naragtige rygter som er kommet ut, eller at tale om dem eller sprede dem ut utenfor paladset. I kongens navn!»

Hviskingen hørte op så pludselig som om de hviskende med ett slag var blit målløse. Like efter lød der et almindelig rop gjennem gangene: «Prinsen! Se, prinsen kommer!»

Stakkars Tom gik langsomt forbi de dypt bukkende grupper; han prøvde at besvare deres buk, og med forvirret og høitidelig blik så han ydmygt på de fremmede omgivelser. Høivelbårne adelsmænd gik på begge sider av ham, bad ham læne sig mot dem, og støttet på den måte hans vaklende gang. Bakefter ham kom hoflægen og endel tjenere.

Et øieblik efter befandt Tom sig i et pragtfuldt værelse i slottet, og han hørte døren bli lukket bak sig. Rundt om ham stod hans ledsagere. Litt på avstand foran ham lå en sværlemmet og fet mand med bredt, plussent ansigt og et strengt utseende. Det svære hode var aldeles gråhåret, og skjegget som omgav hele ansigtet, var også gråt. Dragten var av kostbart tøi, men gammel, og hist og her luslitt. En av hans ophovnede føtter lå på en pute og var indviklet i bandager. Der hersket dyp taushet, og alle undtagen denne ene mand holdt sine hoder bøiet i dyp ærbødighet. Dene syke mand med det hårde ydre var den frygtede Henrik den ottende. Han brøt selv tausheten, og der kom et mildere uttryk i hans ansigt da han begyndte at snakke:

«Nå, mylord Edward, min prins, har du bestemt dig til med en bedrøvelig spøk at ville drive gjøn med mig, den gode konge, din far, som holder av dig og behandler dig så venlig?»

Stakkars Tom hørte i begyndelsen på denne tale så opmerksomt som han i sin forvirrede sindsstemning var istand til; men da ordene «mig, den gode konge» nådde ham, blev han hvit i ansigtet og faldt på knæ så pludselig som om han var blit rammet av et skud, Med hændene løftet ropte han:

«Du, kongen! Da er det nok ute med mig!»

Dette utrop lot til at forbause kongen. Hans blik vandret forskende fra den ene til den anden, indtil det atter stanset ved den fuldstændig tilintetgjorte gut foran ham. Derpå sa han i en dypt skuffet tone:

«Jeg hadde allikevel trodd at rygtet overdrev; men jeg frygter nu for at det har talt sandt.» Han utstøtte et tungt suk og sa med mild stemme: «Kom hit til din far, barn; du er ikke helt frisk.»

Tom blev hjulpet op og nærmet sig Englands heisker ydmyg og skjælvende. Kongen tok det av skræk forvredne ansigt mellem sine hænder, betragtet det en stund alvorlig og kjærlig som om han søkte at finde et efterlængtet tegn til at fornuften var i begrep med at vende tilbake, trykket det lokkede hode til sit bryst og klappet det ømt. Siden sa han:

«Kjender du ikke igjen din far, barn? Knus ikke mit gamle hjerte; si at du kjender mig. Du vet hvem jeg er, ikke sandt?»

«Jo-o. Du er min strenge herre og konge, hvem Gud beskytte!»

«Javist, javist! Det er godt, trøst dig bare, og skjælv ikke så. Her er ingen som vil gjøre dig noget ondt; alle her holder av dig. Men du må aldrig mere gi dig selv et urigtig navn, som du for en stund siden gjorde, efter hvad man har fortalt mig.»

«Hør i nåde på mig, strenge herre. Jeg har sagt den rene sandheten. Jeg er den usleste blandt dine undersåtter, en fattiggut, og er bare tilfældigvis kommet hit ved en misforståelse, men har selv været uten skyld i det. Jeg er endnu for ung til at dø, og du kan redde mig ved et litet ord. Si det, herre! Si det!»

«Dø! Snak ikke så, kjære prins, dæmp dit urolige hjerte. Du skal ikke dø!»

«Å, min konge, Gud lønne dig for din barmhjertighet og gi dig et langt liv til velsignelse for dit land!»

Han sprang op, vendte sit glædestrålende ansigt mot de opvartende lorder og sa: «Dere har hørt det! Jeg skal ikke dø. Kongen har sagt det!»

Ingen sa et ord; men alle bukket i dyp ærbødighet. Han stod tvilrådig et øieblik. Så vendte han sig frygtsom mot kongen og sa: «Får jeg så lov til at gå?»

«Gå? Ja, gjerne, hvis du ønsker det. Men hvorfor ikke vente en liten stund? Og hvorhen vil du gå?»

Tom slog øinene ned og sa ydmygt: «Jeg tok altså feil. Jeg trodde jeg var fri, og da vilde jeg gå tilbake dit hvor jeg er født og vokset op i fattigdom, og hvor min mor og mine søsken bor. Men jeg er ræd for al denne pragt og herlighet som jeg ikke er vant til. Herre konge, la mig få lov til at gå.»

Kongen sat en stund taus og tankefuld, og hans ansigt forrådte voksende bekymring og ængstelse. Straks efter sa han allikevel med et stænk av håb: «Kan hænde er hans forstand bare delvis rystet, kam hænde han forøvrig er ved sine sansers fulde bruk. Gud give at det var så! Vi skal gjøre et forsøk.»

Derpå stillet han et spørsmål til Tom på latin, og gutten stammet frem et svar på samme sprog. Kongen glædet sig høilig; lordene og lægene ytret også sin tilfredshet.

Kongen sa: «Det var rigtignok ikke i fuld overensstemmelse med hans skolelærdom og hans dygtighet: men det viser allikevel at han bare er blit syk på forstanden og ikke uhelbredelig angrepet. Hvad er Deres mening?»

Den tilspurte læge bøide sig dypt og svarte: «Jeg er overbevist om at De har gjettet ret, herre konge.»

Kongen hørte fornøiet på denne dom som blev uttalt av en så sakkyndig mand, og fortsatte med et spørsmål til Tom på fransk. Tom stod taus et øieblik, forvirret over de mange stirrende blik, og sa så i en ængstelig tone: «Deres Majestæt, tilgi mig; men jeg forstår ikke dette sprog.»

Kongen faldt tilbake på sit leie. De omkringstående sprang frem for at hjælpe ham; men han puffet dem tilside og sa: «La mig være i fred; det går snart over. Reis mig litt op. Se så, det er tilstrækkelig. Kom hit, barn, hvil dit stakkars forvildede hode ved din fars bryst og søk ro der. Du blir snart bra igjen.»

Han vendte sig derpå om mot de tilstedeværende. Det blide uttryk forsvandt, og han fik et ildevarslende glimt i øinene. Han sa: «Hør her allesammen! Min søn er blit syk på forstanden; men han er ikke uhelbredelig. Overanstrengelse ved læsningen er grunden dertil; desuten har han ført et altfor indestængt liv. Nu skal det foreløbig være slut med bøker og lærere. Han skal lives op gjennem sport og andet sundt tidsfordriv, så han snart kan bli frisk igjen.» Han reiste sig høiere op og tilføiet med eftertryk: «Han er min søn og arving til Englands trone. Enten han er sindsforvirret eller ikke, skal han overta regjeringen efter mig. Hør videre, og la det kundgjøres for alle: Enhver som taler om hans sindssygdom, motarbeider rikets velfærd, og skal føres til galgen! — Gi mig noget at drikke; der er noget som ligger og brænder herinde. Denne sorg kommer til at fortære min livskraft. Se så, ta bort bægeret. Støt mig. Imorgen skal min søn som prins av Wales indsættes i sin fyrstelige værdighet på tilbørlig vis, og som skikken har været fra gammel tid. Træf øieblikkelig alle nødvendige forberedelser, mylord Hertford.»

En av adelsmændene bøide knæ foran kongen og sa: «Deres Kongelige Majestæt vet vel at Englands arvelige stormarskalk sitter fanget i Tower.»

«Ti! Plag ikke mine ører med dette forhatte navn. Skal da denne mand leve evig? Skal prinsen ikke kunne indsættes i sin værdighet fordi riket ikke eier en stormarskalk som aldrig har gjort sig skyldig i høiforræderi? Overbring parlamentet den besked at det påskynder vedtagelsen av dommen over Norfolk, så jeg kan ha den inden solen atter står op; ellers skal det hårdt bøte for sin gjenstridighet!»

Lord Hertford svarte: «Kongens vilje er vor lov,» hvorefter han reiste sig og gik tilbake til sin plads. Litt efter litt forsvandt vreden fra den gamle konges ansigt, og han sa: «Kys mig, min prins. Så ja. Hvad frygter du for? Er jeg ikke din ømhjertede far?»

«Jo, mægtige og nådige herre, du er god mot mig, og jeg er aldeles uværdig dertil. Men det bedrøver mig at tænke på ham som skal dø, og —»

«Det er så likt dig! Dit hjerte er det samme som før, selv om din forstand er blit syk, og du har altid hat et mildt sind. Men denne hertug står mellem dig og din trone. Jeg vil ha en anden i hans sted, som ikke skal kunne sætte nogen plet på dit høie einbede. Trøst dig, min prins, og forurolige ikke dit stakkars hode med denne sak. Min sygdom plager mig; jeg er træt og vil gjerne hvile. Følg din onkel Hertford og dine kavalerer, og kom tilbake når jeg er blit så bra at jeg kan ta imot dig.»

Med tungt hjerte lot Tom sig føre bort; ti kongens sidste ord gav dødsstøtet til hans håb om, at han nu skulde gjenvinde friheten. Endnu en gang hørte han at man hvisket: «Prinsen, prinsen kommer!»

Hans mod sank dypere og dypere eftersom han gik frem mellem de bukkende hofmænds strålende rækker. Han forstod at han nu virkelig var fange, og at han som en forlatt og vergeløs prins vilde bli sperret inde i sit forgyldte bur, hvis ikke Gud i sin barmhjertighet vilde ha medlidenhet med ham og sætte ham i frihet.

KAPITEL 6.

Tom får undervisning.

Tom blev ført til det fineste av en række elegante værelser og blev opfordret til at sætte sig — hvad han høist nødig vilde, da der var mange ældre og fornemme mænd omkring ham. Han bad at også de skulde sætte sig; men de bukket tause eller mumlet en tak og blev stående. Han vilde gjenta sin anmodning; men hans «onkel», jarlen av Herlford, hvisket ham i øret: «Det sømmer sig ikke at de sitter i Deres nærvær, herre.»

Lord St. John trådte ind, bøide sig og sa: «Jeg kommer på kongens befaling angående en sak som må behandles med den største varsomhet. Må det behage Deres Kongelige Høihet at sende bort alle som her er tilstede med undtagelse av jarlen av Hertford.»

Da Hertford la merke til at Tom øiensynlig var i vildrede med hvorledes han skulde optræde, hvisket han til ham at han bare kunde gjøre et tegn med hånden og ikke plage sig med at tale, såfremt han ikke selv foretrak det. Da de opvartende herrer hadde trukket sig tilbake, sa lord St. John:

«Hans majestæt befaler av tungt veiende statshensyn at Hans Nåde Prinsen skal skjule sin sygdom på enhver mulig måte til det er overståt og han er blit helt frisk igjen. Derfor skal han heller ikke likeoverfor nogen negte at han virkelig er prinsen og arving til Englands stolte trone; han må ta vare på sin fyrstelige værdighet, og uten at protestere enten i ord eller ved tegn ta imot al den hyldest og underdanighet som i henhold til gammel skik og bruk tilkommer ham. Han må ikke snakke til nogen mere om den simple herkomst og samfundsstilling, som bare er et foster av hans syke hjerne og et overanstrengt tankelivs ulykkelige indfald. Skulde han ved en eller anden høitidelig anledning bli så forvirret, at han ikke vet hvad han skal gjøre eller si, må han ikke forråde sin usikkerhet for de nysgjerrige som betragter ham, men spørre lord Hertford eller min ringe person om råd.»

Lord St. John bukket dypt og trådte tilside.

Tom svarte opgit: «Kongen har sagt det. Kongen skal bli adlydt.»

Lord Hertford sa: «Hvad angår Hans majestæts befaling med hensyn til bøker og slike alvorlige ting, vilde det kanske behage Deres Høihet heller at tilbringe dagen med muntert tidsfordriv, så De ikke blir træt til banketten og lider skade derved.»

Et spørgende uttryk i Toms ansigt viste hvor overrasket han var, og det blev blusende rødt da han bemerket at lord St. Johns øine hvilte sørgmodig på ham.

Lorden sa: «Deres hukommelse svigter Dem fremdeles og De er derfor overrasket; men la ikke dette forurolige Dem. For det er noget som ikke vil vare bestandig, men forsvinde samtidig som De gjenvinder Deres helbred. Lord Hertford taler om banketten i City; for et par måneder siden har han lovet at Deres Høihet skulde komme dit. Husker De ikke det?»

«Jeg er bedrøvet over at måtte si, at jeg virkelig har glemt det,» tilstod Tom, og blev atter rød.

I dette øieblik blev lady Elisabeth og lady Jane Grey anmeldt. De to lorder vekslet betydningsfulde blik, og Hertford skyndte sig hen til døren. Da de to unge damer gik forbi, sa han med lav stemme: «Jeg ber Dem, mine damer, at De ikke bryr Dem om hans nykker, eller viser overraskelse når hans hukommelse svigter ham.»

Samtidig hvisket lord St. John ind i øret på Tom:

«Glem endelig ikke det ønske som Hans majestæt har uttalt. Husk alt hvad De kan, og gjør som om De husker alt andet. De vet hvor ømt Deres gamle lekesøstres hjerter slår for Dem, og hvor dypt denne forandring vilde bedrøve dem. Vil De at jeg skal bli her, herre? Deres onkel også?»

Tom gjorde en samtykkende gebærde og mumlet nogen ord; for han var alt begyndt at bli lærvillig, og han hadde besluttet sig til at efterkomme kongens befaling, såvidt det var ham mulig.

Tiltrods for al forsigtighet kom der allikevel nu og da litt forvirring ind i samtalen mellem de unge mennesker. Mere end én gang var Tom på vei til at falde fuldstændig sammen og erklære at det ikke var ham mulig at spille denne forfærdelige rolle længer. Men den takt som lady Elisabeth la for dagen, hjalp ham ut av vanskelighetene; et og andet tilfældig indkastet ord fra en av de påpasselige lorder hadde samme virkning. En gang vendte lille lady Jane sig til Tom, og forfærdet ham med følgende spørsmål: «Har du gjort Hendes Majestæt Dronningen din opvartning idag?»

Tom så ulykkelig ut, og vilde netop til at stamme frem en eller anden bemerkning på måfå, da lord St. John grep ordet og svarte for ham med den utvungenhet og raskhet som er egen for en hofmand som er vant til at støte på mange slags vanskeligheter og være beredt til at overvinde dem: «Jo, det har han, og hun var venlig mot ham og opmuntret ham. Ikke sandt, Deres Høihet?»

Tom mumlet noget som skulde betyde at han var enig; men han følte at han befandt sig på farlig grund. Kort efter blev det nævnt at Tom ikke skulde læse mere nu for det første, og da utbrøt den lille dame:

«Det er skade, det er stor skade! Du som gjorde så store fremskridt! Men vær bare tålmodig. Det vil ikke vare så længe. Du får nok likeså stor lærdom som din far, og kommer til at tale likeså mange fremmede sprog som han.»

«Min far!» utbrøt Tom, idet han et øieblik faldt helt ut av rollen. «Han kan knapt tale sit eget sprog så godt at nogen anden end grisen, som velter sig i grisehuset, kan forstå meningen. Og hans lærdom —»

Han så op og møtte et alvorlig advarende glimt i lord St. Johns øine. Han blev sprutrød i ansigtet og stanset, men fortsatte derpå med lav og dyster stemme: «Å, denne sygdommen forfølger mig atter, og mine tanker vandrer langt avsted. Jeg tænkte slet ikke at være uærbødig mot kongen.»

«Det vet vi,» bemerket prinsesse Elisabeth og tok sin «brors» hånd mellem begge sine. «Ta dig ikke nær av dette. Feilen ligger jo ikke hos dig; men sygdommen er skyld i det.»

En gang avfyrte den lille viltre lady Jane en let græsk sætning mot Tom. Men prinsesse Elisabeth sendte øieblikkelig på Toms vegne en hel ladning av klingende græsk mot angriperen, hvorefter hun hastig førte samtalen ind på andre emner.

Tiden gik i det store og hele behagelig og uten større sammenstøt. Blindskjær og sandbanker blev mindre og mindre hyppige, og Tom følte sig mere og mere rolig da han merket med hvilken elskværdighet alle søkte at hjælpe ham og dække over hans misgrep Da det så blev fortalt at de to unge damer skulde følge ham til lordmayorens banket om aftenen, følte han sig lettet og glad.

Toms skytsengler, de to lorder, følte sig dog mindre opbygget av denne sammenkomst. De var tilmode som om de skulde lodse et stort fartøi gjennem et farlig, trangt farvand; de måtte stadig være på vakt, og fandt at deres tjenstgjøring ikke netop var barnelek. Prinsessenes besøk nærmet sig endelig sin avslutning og der indtrådte nu en trykkende, forventningsfull pause, som Tom ikke helt kunde forstå anledningen til. Han stirret på lord Hertford, som gav ham et tegn; men heller ikke dette forstod han. Den kvikke Elisabeth reddet ham imidlertid ut av forlegenheten med sin vanlige elskværdighet. Hun bøide sig og sa: «Tillater Hans Nåde Prinsen, min bror, at vi går?»

Tom svarte: «Deres Høiheter kan være forvisset om at av mig får De alt hvad De ønsker, længe før De har bedt mig derom. Men jeg vilde heller gi min tilladelse til hvadsomhelst som ligger inden min ringe rækkeevne, end la mig berøve det lys og den glæde som dere skjænker mig.» Han smilte for sig selv og tænkte: «Det har nok hat sin nytte at jeg under al læsningen min har opholdt mig blandt fyrstelige personer, og øvet tungen min i nogen små kunststykker som de pynter sin tale med!»

Da de to høibårne unge damer var gåt, vendte Tom sig træt mot sin to vogtere og sa: «Vil lordene tillate mig at gå bort i en krok og hvile mig?»

Lord Hertford svarte: «Som Deres Høihet behager. Det er Deres sak at befale, og vor at adlyde. De trænger høilig litt hvile, da De jo snart skal begi Dem avsted til City.»

Han ringte på en klokke, og den indtrædende page fik ordre til at be Sir William Herbert at indfinde sig.

Denne herre kom også straks og ledsaget Tom til et indenfor liggende værelse. Tom fik her øie på et fyldt vandbæger og strakte sin hånd ut efter det; men en i silke og fløiel klædt tjener grep det raskt, bøide knæ og bød ham det på et gyldent bret.

I næste øieblik satte den trætte fange sig og vilde netop til at ta av sig sine sko, idet hans frygtsomme blik bad om lov dertil, da en anden silke- og fløielsklædt lakei befriet ham fra dette besvær.

Han anstrengte sig endnu etpar ganger for at hjælpe sig selv; men da tjenerne altid kom ham i forkjøpet, opgav han tilslut forsøket, og mumlet mismodig: «Gid de alle måtte reise dit hvor pepperen gror! Det er sandelig rart at de ikke også vil trække pusten for mig!»

Endelig la han sig, indhyllet i en pragtfuld kappe, for at hvile; for sove kunde han ikke; hans hjerne var for opfyldt av nye tanker, og værelset altfor fuldt av folk.

Da Tom hadde trukket sig tilbake, blev de to høibårne adelsmænd alene. De tænkte en stund over de sidste begivenheter, mens de vandret frem og tilbake på gulvet, hvorefter lord St. John brøt tausheten: «Si mig oprigtig, hvad tænker De egentlig om dette?»

«Oprigtig talt tænker jeg dette: Kongen er døden nær, min søstersøn er vanvittig, vanvittig vil han stige op på tronen, og vanvittig vil han bli alle sit livs dage. Gud beskytte England! Nu behøver det hans hjælp!»

«Deres forutsigelser er virkelig altfor sandsynlige. Men nærer De ingen tvil om — om —?» Lord St. John var i vildrede med hvad han skulde si, og taug. Han hadde øiensynlig en anelse om at han nu kom ind på farlig grund. Lord Hertford blev stående foran ham, så ham åpent og frimodig ind i ansigtet og sa: «Tal bare ut; der er jo ingen anden end jeg som hører Dem. Tvil om — om hvad?»

«Jeg vil høist ugjerne uttale det ord som ligger mig påsinde, især i nærvær av Dem, mylord, som er så nær beslegtet med ham. Men tilgi mig hvis jeg skulde fornærme Dem. Finder De det da ikke merkelig at vanviddet kan forandre hans vaner og holdning så meget? Jeg mener ikke at hans optræden og tale ikke fremdeles vidner om at han er av fyrstelig blod; men der er allikevel en forskjel, særlig i småting, som ikke stemmer med hans tidligere optræden. Er det ikke også besynderlig at vanviddet skulde slette ut av hans sind hans fars ansigtstræk, at han har glemt sine daglige vaner, og at han har beholdt sine kundskaper i latin, mens græsken og fransken er som bortblåst?»

«Tys, det er høiforræderske ord De der sier! Har De glemt Kongens befaling? Jeg gjør mig jo til Deres medskyldige hvis jeg lytter dertil.»

St. John blev ganske blek og skyndte sig at tilføie: «Ja, jeg har uret, og jeg erkjender det. Forråd mig ikke, vis mig denne villighet som bevis på Deres ridderlige tænkemåte, og jeg skal hverken snakke derom eller mere tænke derpå.»

«Det er godt. Men gjenta ikke disse syndige ord hverken her eller i andres påhør, og jeg skal betragte dem som usagt. De behøver imidlertid ikke at nære nogen tvil. Han er min søstersøn; har jeg ikke kjendt hans stemme, hans ansigtstræk, hele hans legemlige u[vik ling like fra vuggen? Vanvid kan være årsak til en hvilkensomhelst besynderlig handling. Husker De for eksempel ikke gamle baron Morley da han blev sindsforvirret? Han glemte hvorledes hans eget ansigt så ut, og trodde at det var en anden mands ansigt — ja, han erklærte at han var søn av Maria Magdalena, og påstod at hans hode var gjort av spansk glas, og han passet nøie på at ingen fik røre det, forat ikke en hårdhændt næve skulde komme til at slå det istykker.»

De fortsatte samtalen en stund endnu, og lord St. John forsøkte så godt det lot sig gjøre at dække over sin feil, idet han forsikret at aldrig nogen tvil om denne sak mere skulde få indpas hos ham. Endelig lot lord Hertford sin embedsbror gå og satte sig ned for alene at holde vakt. Snart var han dypt hensunken i tanker og blev øiensynlig i stadig dårligere humør jo længer han spekulerte over saken. Tilslut begyndte han at gå frem og tilbake på gulvet og mumlet hen for sig: «Sludder! Det må være prinsen! Findes der et menneske i landet som kan påstå at to personer av forskjellig blod og fødsel kan være så like hverandre? Og selv om så var, vilde det være næsten et endnu større underverk om disse to personer skulde komme til at krydse hverandres vei. Nei, det er den rene galskap!» Og straks efter tilføiet han: «Om han nu var en bedrager og utgav sig for at være prins, vilde det jo både være naturlig og rimelig. Men har der nogensinde levd en bedrager som, efterat han er blit kaldt prins av kongen, av hoffet, av alle, har slåt vrak på denne sin værdighet og gjort indvendinger mot denne sin ophøielse? Nei! Aldrig i verden! Han er den rigtige prinsen; men han har mistet sin forstand.»

KAPITEL 7.

Toms første fyrstelige middag.

Litt efter klokken ett begyndte Tom resignert at underkaste sig forberedelsene og påklædningen til middag. Han var likeså fint klædt nu, syntes han, som tidligere, men i ganske andre plagg, fra hatten like til strømpene. Umiddelbart derpå blev han med megen pomp og pragt ført til et stort, prægtig utstyrt rum, hvor et bord allerede stod dækket for ham. Bordservicet var av massivt guld og prydet med figurer som gav det en næsten uvurderlig værdi, idet det var forarbeidet av den store italienske guldsmed og billedhugger Benevenuto Cellini. Værelset var halvt fyldt av høibårne tjenere. En hofprædikant læste bordbønnen, og Tom forberedte sig til straks at gi sig i kast med maten, da han længe hadde følt sig plaget av sult. Men han blev hindret heri av jarlen av Berkley, som knytt et en serviet om halsen på ham; den vigtige stilling som prinsen av Wales’s servietholder var arvelig i denne adelsmands familie. Toms mundskjænk var også tilstede, og kom ham i forkjøpet når han selv uten hjælp vilde drikke av vinen. Hans høihet prinsen av Wales’s matprøver var der også, parat til efter tilsigelse at smake på alle mistænkelige retter og løpe den risiko at bli forgiftet. Første opvartende kammerherre, lord d’Arcy, var likeledes tilstede. Hvad han hadde der at gjøre, var ikke godt at vite; men som sagt, han var der. Lordkjeldermesteren stod like bak Toms stol, og tok et rolig overblik over hele høitideligheten, som blev ledet av lordhushovmesteren og lordoverkokken som stod i nærheten. Foruten disse hadde Tom tre hundrede og fire og otti tjenere; men de var naturligvis ikke alle her i værelset; ikke engang fjerdeparten var der, og Tom visste heller ikke endnu at de i det hele eksisterte.

Alle de tilstedeværende var på forhånd blit nøie instruert om at de ikke måtte glemme at prinsen for tiden ikke hadde sin fornufts fulde bruk, og at de omhyggelig måtte skjule sin overraskelse over hans dårlige hukommelse. Disse «forglemmelser» blev de snart vidne til; men de vakte bare medfølelse og sorg hos dem, ikke munterhet. Det var et tungt slag for dem at se sin elskede prins i denne sørgelige forfatning.

Stakkars Tom førte størsteparten av maten til munden med fingrene; men ingen lo av ham, eller syntes at lægge merke til det. Nysgjerrig og med dyp interesse undersøkte han sin serviet; for den var et sjelden fint og vakkert stykke arbeide. Og han sa med rørende likefremhet: «Ta den væk, så jeg ikke av vanvare kommer til at rakke den til.»

Den arvelige lordservietholder tok den væk med ærefrygtfuld mine, uten at gjøre nogensomhelst indvending.

Tom undersøkte med interesse næpene og salaten og spurte hvad det var, og om det kunde spises. For det var først ganske nylig at folk hadde begyndt at dyrke disse grønsaker i England istedenfor at indføre dem som luksusartikler fra Holland. Spørsmålet blev besvart i dypt alvor, og ingen viste sig overrasket. Da han var færdig med desserten, fyldte han lommene sine med nøtter, men ingen syntes at merke det eller finde det besynderlig. I næste øieblik følte han sig imidlertid selv urolig derover og blev forvirret; for dette var den neste handling som han under hele måltidet uten indsigelse hadde fåt lov til at utføre med sine egne hænder, og han tvilte nu ikke på at han hadde gjort noget som var høist upassende og uværdig for en prins.

I dette øieblik begyndte det at rykke til i hans næsemuskler, og næsetippen at løftes op og rynkes. Tom viste snart voksende tegn til ildebefindende. Han så bønfaldende snart på den ene, snart på den anden av lordene foran ham, og han fik tårer i øinene. Forfærdelse stod at læse i deres ansigter. De sprang frem til ham og bad om at få vite hvad der feilet ham. Fuld av angst svarte han:

«Jeg ber dere om forladelse; jeg klør så forfærdelig næsen. Hvad er skik og bruk i slikt et tilfælde? Si det fort; for jeg holder det ikke ut længer.»

Ingen lo; alle stod som faldt fra skyene og så på hverandre i dypeste forlegenhet. For se, her var en uoverstigelig mur, og Englands historie hadde intet at berette om noget lignende. Overceremonimesteren var ikke tilstede, og der fandtes ingen som var sikker nok til at våge sig ut på dette endnu ikke kartlagte hav. Ak, der fandtes ingen arvelig næsekløer blandt lordene. midlertid hadde tårerne flytt over sine bredder og begyndte at rinde nedover Toms kinder. Hans skjælvende næsebor bad endnu mere indtrængende om hjælp end før. Endelig brøt naturen sig gjennem etikettens skranker. Tom bad en stille bøn om tilgivelse hvis han nu gjorde noget galt, og lettet sine hoffolks betyngede hjerter ved selv at klø sig på næsen.

Da han var færdig med at spise, trådte en lord frem ned et bredt, flatt guldfat, hvori der var duftende rosenvand til at skylle munden med og vaske fingrene i, og den arvelige lord-servietholder gjorde sig færdig til at tørke ham. Forlegen stirret Tom et øieblik på fatet, løftet det derpå op til munden og tok ganske alvorlig en slurk derav. Han rakte det tilbake til lorden og sa:

«Jeg må si at jeg ikke synes det var godt. Det har en nokså behagelig lugt; men det er ikke tilstrækkelig sterkt.»

Dette nye besynderlige utslag av prinsens sygdom smertet dem alle; men den sørgelige foreteelse vakte ikke munterhet hos nogen.

Det næste ubevisste feiltrin fra Toms side blev det, at han pludselig reiste sig og gik fra bordet, netop som hofprædikanten hadde tat plads bak hans stol og stod i begrep med at læse bordbønnen og velsignelsen. Men ingen syntes at ha lagt merke til at prinsen hadde foretat sig noget usedvanlig.

Tom blev nu ført ind i prinsens privatkabinet, hvor han endelig blev overlatt til sine egne betragtninger. På kroker i ekepanelingen hang nogen dele av en strålende stålrustning som var bedækket med smukke, kunstnerisk utførte indlægninger i guld. Denne krigerske dragt tilhørte den virkelige prins og var nylig blit sendt ham som gave fra dronningen, Catharina Parr. Tom tok på sig benskinnene, hanskene, den fjærprydede hjelm og andre stykker som han kunde række uten at be om hjælp; han tænkte endog et øieblik på at rope ind en eller anden for at få fat på resten av rustningen. Men da husket han pludselig på de nøttene som han hadde tat med sig fra middagen, og hvilken nydelse det vilde være at spise dem når ingen hofmænd trængte sig frem for at se på ham og ingen arvelig stortjener plaget ham. Så hængte han alle rustningsdelene tilbake på plads og var snart i fuld gang med at knække nøtter, mens han for første gang følte sig veltilfreds og glad efterat at han var blit forvandlet til prins. Da han hadde spist op alle nøttene, tok han frem nogen bøker som stod i et skap, deriblandt også en som handlet om etiketten ved det engelske hof. Det var en god fangst! Han strakte sig velbehagelig ut på en pragtfuld sofa og tok med stor iver fat på at bli sin egen læremester.

KAPITEL 8.

Seglet.

Ved femtiden våknet Henrik den ottende av sin urolige skimmer og mumlet hen for sig: «Å, disse forfærdelige drømmene! Det er snart forbi med mig. Jeg forstår det på disse varslene, og min svake puls bekræfter det.» Der skjøt et lyn frem fra hans øine, og han tilføiet: «Men jeg vil ikke dø før han er gåt foran mig!»

De opvartende hofmænd merket nu at kongen var våknet, og en av dem bad ham tilkjendegi sin nådige vilje med hensyn til lordkansleren som ventet utenfor.

«Slip ham ind! Slip ham ind!» utbrøt kongen heftig.

Lordkansleren trådte ind, bøide knæ foran kongens leie og sa: «Jeg har fremført befalingen, og rikets lorder står nu i henhold til kongens bud i fuldt høitidsskrud foran parlamentets skranke, hvor de, efter at ha stadfæstet hertugen av Norfolks dom, underdanigst avventer Deres Majestæts videre beslutning i saken.»

Kongens ansigt lystes op av en vild glæde. Han sa: «Løft mig op! I høist egen person vil jeg træde frem for mit parlament, og med egen hånd vil jeg sætte seglet på den fuldmagt som befrir mig fra —»

Stemmen svigtet ham, rødmen på hans kinder vek for en askegrå blekhet. Hofmændene lot ham forsigtig gli ned på putene igjen og rakte ham nogen styrkende midler. Og han sa i en bedrøvet tone:

«Å, hvor jeg har længtet efter denne time! Og nu kommer den allikevel for sent. Men skynd dere, la andre utføre hvervet, da det ikke blir forundt mig at gjøre det. Jeg overleverer mit storsegl til en av dere; vælg selv den som skal utføre forseglingen. Men skynd dere! Før solen atter er gåt ned skal dere bringe mig hans hode, så mine øine kan glæde sig ved synet derav.»

«Det skal ske som kongen befaler. Vil Deres Majestæt behage at bestemme at seglet skal overdrages mig, så jeg kan påskynde dommens fuldbyrdelse?»

«Seglet? Er det da ikke netop Dem som opbevarer seglet?»

«Vil ikke Deres Majestæt behage at mindes at De tok det fra mig for to dage siden, idet De sa at det ikke skulde komme til anvendelse før Deres egen kongelige hånd kunde benytte det til hertugen av Norfolks dødsdom.»

«Ja, sandelig, det sa jeg! Men hvor gjorde jeg av seglet? Hukommelsen har i den sidste tid så ofte begyndt at svigte mig. Det er besynderlig, besynderlig —»

Kongen mumlet noget utydelig hen for sig, rystet idelig på sit grå hode og gjorde fortvilede forsøk på at gjenkalde sig i erindringen hvor han hadde gjemt seglet. Endelig vovet lord Hertford i knælende stilling at meddele følgende oplysning: «Jeg tar mig den frihet at meddele at flere av os tydelig husker at De overleverte det store segl i prinsen av Wales’s hænder, forat han skulde ha det i forvaring til den dag da —»

«Det er sandt, ganske sandt!» avbrøt kongen ham. «Hent det! Skynd dig! Tiden flyr!»

Lord Hertford ilte ind til Tom, men vendte meget snart tilbake til kongen, tomhændet og fuld av bekymring. Han sa: «Det bedrøver mig, Herre Konge, at måtte overbringe så dårlige og uvelkomne nyheter, at det har været Guds vilje at la prinsens ulykkelige tilstand fremdeles vare ved, og han kan ikke huske at han har fåt seglet. Jeg skyndte mig derfor fortest mulig tilbake, da jeg mente at det bare vilde være at kaste den kostbare tid bort til ingen nytte om man begyndte at gjennemsøke hele den lange række av værelser som tilhører Hans Kongelige Høi—»

Kongen sukket høit. En stund efter sa han med en stemme som var præget av dyp sørgmodighet: «La ikke det stakkars barn bli foruroliget dermed. Guds hånd hviler tungt på hans hode, og mit hjerte er fuldt av kjærlig medlidenhet med ham og sorg over at jeg ikke kan bære hans byrde på mine egne gamle, hårdt medtagne skuldre, og således skaffe ham ro.»

Han lukket øinene, mumlet nogen ord, og blev sittende ganske taus. En stund efter åpnet han atter øinene og stirret omkring sig, indtil hans blik faldt på den knælende lordkansler. Hans ansigt farvedes av vredens rødme, og han sa: «Hvad, er De her endnu? Hvis De ikke straks har på det rene alt som vedrører denne forræder, så skal mitraen De bærer få en fridag imorgen av mangel på et hode som den kan pryde.»

Kansleren svarte skjælvende: «Deres Majestæt, jeg bønfalder om nåde! Jeg ventet bare på seglet.»

«Har du mistet din forstand, mand? Det lille segl som jeg før i tiden pleide at ta med mig til utlandet, ligger jo i mit skatkammer. Og da det store segl er forsvundet, kan vel det lille være godt nok? Er din hjerne blit sløv? Forsvind! Og husk nøie hvad jeg sier: Vis dig ikke for mig medmindre du har hans hode med dig!»

Den stakkars kansler var ikke sen om at fjerne sig fra dette farlige naboskap. Kommissærene spilte heller ikke tiden, men gav den kongelige stadfæstelse på det lydige parlaments dom, og bestemte at Englands første peer, den ulykkelige hertug av Norfolk, skulde halshugges den følgende dag.

KAPITEL 9.

Optoget på elven.

Klokken ni om aftenen strålte hele den umådelige facade av Westminster-paladset som vendte ut mot elven, i et hav av lys. Selve Themsen var, så langt øiet kunde nå, fuldt besat av robåter og pragtslupper, som alle var pyntet med kulørte lokter, og langsomt vugget frem og tilbake på vandet. Den store terasse med sine stenavsatser, som var så rummelig at et tysk fyrstendømmes hele krigsmagt hadde kunnet få tilstrækkelig svingerum der, frembød et pragtfuldt billede, med sine rækker av kongelige hellebardister i strålende rustninger og sine skarer av kostbart klædte tjenere som sprang op og ned, frem og tilbake, ivrig beskjæftiget med forberedelsene til det festlige optog.

Nu utdeltes en ordre, og i næste øieblik var hvert levende væsen forsvundet fra avsatsene. Luften var tung av en spændt og forventningsfuld stilhet. Så langt øiet nådde så man en utallig vrimmel av mennesker stå opreist i båtene og skygge for øinene mot løktenes og faklenes glans, mens de uavbrutt stirret mot slottet.

Opimot halvt hundrede lystbåter la nu til ved trappen. De var rikt forgyldte, og deres høie forstavner og agterspeil var forsynt med kunstneriske utskjæringer. Nogen var prydet med bannere og vimpler, andre med guldbrokade og klæde med broderte våbenskjold, andre med silkeflag, hvortil der var fæstet utallige små sølvklokker, som utsendte dæmpede, men muntert klingende toner hver gang små vindkast satte dem i bevægelse, atter andre var endnu mere smagfuldt utstyrt, idet de tilhørte adelsmænd av prinsens nærmeste omgivelser. Båtsidene var klædt med skjold, hvori våbnene strålte i alle regnbuens farver. Enhver lystbåt blev bugsert av en robåt, hvori der også fandtes endel våbendragere med blanke hjelmer, og et musikkorps.

Et kompani hellebardister som skulde danne processionens spids, kom nu tilsyne i den store port. De var iført benklær med sorte og gulbrune rænder, luer av fløiel smykket på sidene med roser av sølv, trøier av mørkerødt og blåt klæde med prinsens våbenmerke, tre fjærer i guld, brodert på forsiden og baksiden. Hellebardene var belagt med karmosinrød fløiel, beslåt med guldnagler og prydet med guldfrynser. Kompaniet marsjerte rodevis tilhøire og tilvenstre og formerte to lange linjer fra paladsets fot ned til vandet. Et tykt teppe bredtes ut av prinsens tjenere, som var klædt i livréer som lyste av guldbroderier og purpur. Inde fra slotsgården lød en trompetfanfare. Alle musikkorps i båtene faldt ind, og to ceremonimestre med hvite staver trådte med langsomme og høitidelige skridt ut av porten. De fulgtes av en officer som bar scepteret, og efter ham kom en anden som bar Citys sverd. Så fulgte forskjellige høiere embedsmænd fra City i fuld festdragt og med distinktioner på trøieærmene. Siden kom Strømpebåndsordenens ordensmarskalk i sin våbenfrak, derpå en mængde riddere av Bathordenen, så jorddrottene, dommerne i skarlagenrøde dragter og luer. Englands lordkansler i purpurkåpe med hermelins kanter, en deputation av byens rådmænd i røde kapper, og formændene for en hel del borgerlige laug, alle i høitidsdragt. Nu kom tolv franske herrer i hvite, guldfrynsede damasktrøier, karmosinrøde fløielskapper kantet med fiolet taft, og kjødfarvede knæbukser. De tilhørte den franske gesandts følge, og fulgtes av tolv kavalerer fra det spanske gesandtskap, allesammen klædt i sort fløiel uten nogensomhelst anden prydelse. Tilslut kom endel høitstående adelsmænd med følge.

En ny trompetfanfare lød inde fra borggården, og prinsens onkel, den siden så mægtige hertug av Sommerset, trådte ut gjennem porten iført en jakke av sort guldbrokade og en kappe av karmosinrød atlask med guldbroderte blomster og besat med et net av Sølvbroderier. Han vendte sig helt om, tok av sig sin fjærprydede baret, bøide sig i dypeste underdanighet til jorden og begyndte at gå baklængs utover, idet han bøide sig for hvert skridt. Atter fulgte en længere trompetfanfare, og derefter hørtes ropet: «Plads for den høibårne og mægtige lord Edward, prins av Wales!» Høit oppe fra slottets tinder brast røde ildtunger frem, og en bedøvende kanontorden begyndte. Menneskemassene brøt ut i en stormende velkomsthilsen, og Tom Canty, festens gjenstand og helt, trådte frem for alt folket og bøide let sit fyrstelige hode.

Han var pragtfuldt klædt i en vams av hvit atlask, som foran var forsynt med en bred stripe av sølvmoiré, rikt besat med diamanter, og kantet med hermelin. Over dette bar han en kappe av guldbrokade kantet med blå atlask, besat med perler og ædelstener, og holdt sammen av en agraf med brillanter. Omkring hans hals hang Strømpebåndsordenen, likesom han var prydet med forskjellige utenlandske ordener, og hvorsomhelst lyset faldt på ham, lynte juvelene med blendende glans. Å, Tom Canty, du som var født i en gammel rønne, opdraget i Londons rendestener, og fortrolig med filler, skiddenhet og elendighet, hvilket syn må ikke dette ha været for dig!

KAPITEL 10.

Prinsens gjenvordigheter.

Vi forlot John Canty mens han slæpte den virkelige prins med sig til Offal Court med en støiende folkesværm i hælene på sig. Der fandtes bare en eneste person som våget sig frem med et bønfaldende ord til fordel for fangen; men ingen tok hensyn til ham, og hans stemme druknet i larmen. Prinsen vedblev at kjæmpe for sin frihet og protestere mot den behandling som han var gjenstand for, indtil John Canty tapte den smule tålmodighet som han endnu hadde tilbake, og i et pludselig anfald av raseri løftet sin eketræstok over prinsens hode. Guttens eneste forsvarer sprang nu frem for at gripe mandens arm, og slaget faldt like over hans håndled.

«Jaså, du blander dig i mine affærer!» brølte Canty. «Der kan du få belønningen din!»

Stokken faldt susende ned på mandens hode, et suk hørtes, en utydelig masse sank til jorden, og i næste øieblik lå han der alene i mørket, mens pakket trængte videre frem og ikke lot sig forstyrre i sin adspredelse av denne lille episode.

Straks efter befandt prinsen sig i John Cantys bolig. Ved det svake skin av et talglys i en flaske kunde han såvidt se hvorledes det så ut herinde i dette rædselsfulde hul. To pjuskede piker og en ældre kvinde sat sammenkrøpet ved væggen i en krok, og mindet nærmest om dyr som var vant til en rå og brutal behandling, hvad de også nu ventet sig. Fra en anden krok kikket en gammel, indskrumpen heks frem; det tynde, grå hår hang løst nedover hendes skuldre, og det lyste ondskapsfuldt i hendes stikkende øine. John Canty vendte sig mot den gamle og sa: «Vent litt! Dette er komedie, kan du tro! Spoler nå ikke det hele før vi har hat nok moro derav! Kom hit, gut! Si nå de dumhetene en gang til, hvis du da ikke alt har glemt det. Nævn navnet dit! Hvem er du?»

Blodet steg atter op i guttens kinder, han så harmfuld manden ind i ansigtet og sa: «Det viser en dårlig opdragelse at en slik fyr som du kan finde på at kommandere over mig. Men jeg sier nu som jeg har sagt for, at jeg er Edward, prins av Wales, han og ingen anden.»

Den forbløffende virkning av dette overraskende svar naglet den gamle heks fast til gulvet hvor hun stod, og tok næsten pusten fra hende. Hun stirret på prinsen i stum forbauselse, og dette moret hendes søn i den grad at han brøt ut i en skraldende latter. Derimot var virkningen på Tom Cantys mor og søstre en ganske anden. Deres frygt for at gutten skulde bli utsat for en ny mishandling, vek for bekymringer av anden art. Deres ansigter uttrykte både sorg og forskrækkelse; de omringet ham og sa: «Stakkars Tom! Stakkars gut!»

Moren faldt på knæ foran prinsen, la sin hænder på hans skuldre, så ham kjærlighetsfuldt ind i ansigtet, mens tårene kom hende i øinene, og hun sa: «Stakkars dig, gutten min, al denne dumme læsningen har altså tilslut tat vettet dit. Har jeg ikke gang på gang advaret dig?»

Prinsen så på hende, og sa i en venlig tone: «Din søn har det godt, og har slet ikke mistet sin forstand, min gode kvinde. Før mig bare til paladset, hvor han er, og min far, kongen, vil straks utlevere ham til dig!»

«Din far, kongen! Ta ordene i dig igjen, gut; for de kan bare bringe os i fordærvelse. Ryst denne forfærdelige drømmen av dig. Se på mig! Er jeg ikke din mor, som har født dig og elsket dig?»

Prinsen rystet på hodet og sa motvillig: «Gud vet at jeg ugjerne vil bedrøve dit hjerte; men jeg har sandelig ikke set dit ansigt før nu.»

Kvinden sank sammen, og blev sittende på gulvet, bedækket sine øine med hændene, og brøt ut i hjerteskjærende klagerop.

«Bare la ham få lov til at lægge sig, far, og sove, så blir han nok bra igjen,» sa Nan.

«Ja, han er mere utslitt end han pleier at være,» tilføiet Bet. «Imorgen vil han være sig selv igjen og tigge, så han nok ikke kommer tomhændet hjem igjen.»

Denne bemerkning ledet farens tanker ind på forretninger.

Et knaldende slag av John Cantys brede hånd på prinsens skulder sendte ham vaklende bort i armene på mor Canty, som trykket ham ind til sig og beskyttet ham mot den styrtflod av hugg og slag som nu fulgte. De forskræmte søstre trak sig bort i en krok; men bedstemoren skyndte sig frem for at hjælpe sin søn i arbeidet. Prinsen slet sig løs fra mor Canty og sa:

«De skal ikke lide for min skyld. La disse dyr utføre sin hevn på mig alene.»

Uten at spilde et øieblik gik de nu løs på gutten, bearbeidet ham rigtig grundig, og gav så moren og døtrene deres beskikkede del, fordi de hadde vist medlidenhet med offeret.

«Gå nå og læg dere allesammen,» sa Canty. «Nå er jeg lei av dette her.»

Lyset slukkedes, og familien gik til ro. Så snart den snorkende lyd fra husets herre og hans mor fortalte at de var sovnet ind, krøp de to unge piker bort til prinsens leie og dækket ham ømt til med halm og filler til beskyttelse mot kulden. Moren krøp også hen til ham, strøk ham over håret og gråt. Han var rørt over hendes modige og selvopofrende forsvar, han takket hende hjertelig, og bad hende glemme sine sorger og forsøke at få sove. Og han tilføiet at kongen, hans far, nok vilde belønne hende for hendes trofaste omsorg. Hun trykket ham atter og atter ind til sig, og gik endelig bort til sit eget leie.

Mens hun lå her fordypet i sine tanker og sin sorg, begyndte den forestilling at få indpas hos hende at der allikevel var noget uforklarlig ved denne gutten, noget som ikke fandtes hos Tom Canty, hvadenten han nu var gal eller ikke. Hun kunde ikke gjøre sig det klart hvori det egentlig bestod; men allikevel syntes hendes skarpe morinstinkt at ha opfattet det. Tænk om gutten, når alt kom til alt, allikevel ikke var hendes søn! Å nei, det var jo ganske meningsløst!

Endelig lukket prinsens øine sig til en rolig og vederkvægende søvn. Time efter time gik, og endnu sov han like uforstyrret. Efter fire—fem timers forløp begyndte han atter at bli urolig; han befandt sig i en tilstand midt mellem våkenhet og søvn, og han mumlet let hen for sig: «Sir William!»

Og et øieblik efter: «Hallo, Sir William Herbert! Kom hit til mig, så skal jeg fortælle om den vidunderligste drøm som jeg nogensinde – – Sir William, hører De ikke? Jeg indbildte mig at jeg var blit forvandlet til en tigger, og – – Hallo der! Vakt! Sir William! Hvad, findes der ingen opvartende kammerherre tilstede?»

«Hvad er der iveien med dig?» spurte en hviskende stemme like i øret på ham. «Hvem er det du roper på?»

«Sir William Herbert. Men hvem er du?»

«Jeg? Hvem anden skulde jeg vel være end din søster Nan? Å, Tom, jeg hadde glemt at du er syk. Men vær nu snild, og snak ikke på den måten; ellers blir vi slåt fordærvet allesammen!»

Forbløffet reiste prinsen sig halvveis op; men en heftig smerte i de stive lemmer gjorde ham fuldt våken, og han sank tilbake på sit halmleie med et jamrende utrop, idet han sa: «Ak, det var altså ingen drøm!»

Han blev atter betat av al den tunge sorg og fortvilelse som søvnen hadde drevet bort fra hans erindring, og han indså at det kun var altfor sandt at han ikke længer var en lykkelig prins i et slot, forgudet av hele folket, men en tigger, klædt i filler, fange i et elendig hul, som passet bedre for dyr end for mennesker.

Under disse sørgelige betragtninger begyndte han at opfange lyden av larm og rop utenfra. I næste øieblik lod et par voldsomme slag på døren. John Canty våknet.

«Hvem er det som banker, og hvad vil dere?» ropte han.

En stemme svarte: «Vet du hvem du slog med stokken din igår kveld?»

«Nei, jeg hverken vet eller bryr mig om at få vite det.»

«Da kommer du nok snart til at snakke i en anden tone. Vil du redde livet, så kom avsted mens der endnu er tid. Manden holder på at dø. Det er presten, Far Andrew!»

Canty brummet, og vækket de andre, idet han med hæs stemme tilføiet: «Op med dere allesammen, og avsted! Eller bli her og dø!»

Knapt fem minutter efter befandt hele familien Canty sig ute på gaten på flugt for livet. John Canty holdt prinsen om håndleddet og sprang avsted med ham gjennem en mørk gate, idet han med lav stemme gav ham følgende advarsel: «Hold tæt med det du vet, og fortæl ingen hvad du heter. Jeg får ta mig et andet navn, så politiet ikke finder fat i mig. Hold tæt, sier jeg dig!»

Til familiens øvrige medlemmer brummet han: «Kommer vi bort fra hverandre, så skynder hver og en sig til Londonbroen. Vi får vente på hverandre ved den sidste butikken ved broen, så vi kan holde følge allesammen ind i Southwark.»

I det samme kom de pludselig fra den trange, mørke gate ut i lyset, og midt ind i en folkemasse som sang, danset og jublet nede ved elvebredden. Så langt øiet nådde, lyste Themsen i pragtfulde fyrverkerier, London-broen var illuminert, Southwark-broen likeså. Vandflaten strålte av lys og skin fra kulørte løkter, rakettene fór uavbrutt fræsende tilveirs, eksploderte høit deroppe, og kastet ut et regn av sprakende gnister, som næsten forvandlet natten til dag. Overalt så man muntre skarer som sang og drak, og hele London syntes at være på benene.

John Canty lettet sit hjerte med en frygtelig forbandelse, og kommanderte retræt; men det var forsent. Han og hans følge blev opslukt av menneskemassen, som fuldstændig mindet om en bisværm, og i næste eieblik var de skilt fra hverandre. Canty holdt fremdeles prinsen fast ved håndleddet. Prinsens hjerte slog heftig ved håbet om at han nu skulde bli reddet. En sværlemmet færgemand, som de sterke varer allerede hadde hensat i en oprømt sindsstemning, blev temmelig ublidt puffet tilside, da Canty forsøkte at bane sig vei ut gjennem folkemassen. Han la sin vældige næve på Cantys skulder og sa: «Hvorfor slikt hastverk, min bedste ven? Går du kanske her med onde anslag, mens alle ærlige og retskafne folk holder fest?»

«Mine planer holder jeg for mig selv; de vedkommer ikke dig,» svarte Canty i en rå tone. «Ta væk næven din og slip mig frem!»

«Bruker du mund, så skal du slet ikke komme frem før du har drukket prinsen av Wales’s skål, — det kan du være tryg for,» sa færgemanden, og sperret ham veien helt.

«Vel, så gi mig bægeret! Men la det gå fort!»

Andre drikkebrødre hadde imidlertid sluttet sig til dem og ropte: «Bægeret, bægeret! La den surmulingen tømme bægeret, ellers kaster vi ham ut i elven til mat for fiskene.»

Et svært bæger blev holdt frem mot Canty, færgemanden grep det i et av dets håndtak, den anden hånd løftet han op, som om han holdt en serviet, og bød således efter gammel, velkjendt sed bægeret til Canty, som grep det i det andet håndtak med den ene hånd, og løftet lokket med den anden hånd, som skik og bruk var. Prinsen, som nu følte sig befriet fra hans tak om håndleddet, spildte ingen tid, og dukket ind i menneskemassen. I næste øieblik vilde det ha været likeså umulig at finde ham igjen i dette bølgende menneskehav som om dets bølger hadde været Atlanterhavets, og han et synkende sekspencestykke.

Meget snart indså han også dette, og begyndte straks at beskjæftige sig med sine egne anliggender, uten at skjænke John Canty en tanke mere. Også en anden idé faldt ham hastig ind, nemlig at en falsk prins av Wales var gjenstand for folkets hyldest i hans sted. Herav trak han den slutning at Tom Canty rolig hadde trukket fordel av det heldige tilfælde som hadde ført ham ind i paladset, og git sig ut for at være kongens søn. Derfor hadde han selv nu kun ett mål at nå: finde veien til Guildhall, gi sig tilkjende, og avsløre bedrageren.

KAPITEL 11.

I Guildhall.

Den kongelige farkost ledsaget av den pragtfulde flotille, gled nedover Themsen gjennem vrimmelen av oplyste båter. Luften var fyldt av musik, elvebreddene lå badet i lys fra glædesbålene. City lå langt borte i en mild lysglans fra de utallige fyrverkerier. Op mot himmelen steg mangt et slankt spir som var tæt besådd med gnistrende lys; på avstand lignet de juvelprydede lanser som var stukket ret tilveirs. Eftersom flåten drog frem, blev den hilst fra strandbreddene med rungende hurrarop og kanonenes uophørlige, tordnende drøn.

For Tom Canty, som lå halvt begravet i silkeputer, var dette skuespil et vidunderlig og storslagent eventyr. For Elisabeth og Jane Grey var det en ganske liketil affære.

Da lystflåten kom til Dowgate, blev den bugsert videre opover den lille strøm med det klare vand, Walbrook, som nu i to hundrede år hadde været fuldstændig skjult under en masse bygninger, til Bucklersbury, forbi hus og under broer tæt besat med muntre skarer, og prægtig oplyst, og stanset tilslut i et stort bassin i centrum av Londons gamle by. Tom gik i land; med sit glimrende følge passerte han Cheapside, og tilbakela den korte vei til Guildhall.

Tom og de små prinsesser blev moltat med foreskrevet ceremoniel av lordborgermesteren og Citys fædre, som var utstyrt med guldkjeder og skarlagenrøde kapper, og førtes frem til en pragtfuld forhøining med tronhimmel i den store sal. I spidsen for toget gik herolder. De damer og herrer som skulde opvarte Tom og prinsessene, tok plads bak deres stoler.

Ved bordet nedenfor forhøiningen tok hoffet og andre adelige gjester plads sammen med byens rangspersoner; alle av lavere rang slog sig ned ved en mængde mindre border midt i salen. Så lød en høi fanfare, og en proklamation læstes op, hvorefter en tyk kjøgemester trådte frem på en forhøining til venstre ledsaget av sine tjenere, som høitidelige og alvorlige bar frem en dampende, helstekt okse færdig til at skjæres op.

Tom, som hadde mottat nøiagtige forholdsregler, reiste sig såsnart bordbønnen var holdt, og hele forsamlingen med ham, og han drak av en prægtig, forgyldt festpokal med prinsesse Elisabeth; fra hende gik pokalen til lady Jane, og derefter videre hele laget rundt.

Ved midnatstid hadde festen nådd sit høidepunkt. Og mens Tom fra sin ophøiede plads stirret på dansen, og sank hen i beundring over dragtenes lysende farvespil, stod den lille fillete, men virkelige prins av Wales og forfegtet sine rettigheter, beklaget sig over den uret som var blit tilføiet ham, og gjorde krav på at bli sluppet ind gjennem porten til Guildhall.

Menneskemassen moret sig umådelig over denne scene, folk albuet sig frem, og strakte hals for at få se den lille urostifter. Snart begyndte de at håne ham og gjøre nar av ham ,for at få ham rasende. Den lille prins følte sig så ydyget og forbitret at tårene steg ham i øinene; men han holdt stand på sin plads, og utæsket pakket med sand fyrstelig værdighet. Nye spottegloser regnet ned over ham, øket hån egget ham, og tilslut brøt han ut:

«Jeg sier dere endnu en gang at jeg er prinsen av Wales. Og selv om jeg står her forlatt og uten venner, uten nogen som vil gå i borgen for mig eller hjælpe mig i min nød, så lar jeg mig allikevel ikke drive væk fra min plads, men har til hensigt at forsvare den så længe jeg kan.»

«Det er mig det samme enten du er prins eller ikke prins; du er i hvert fald en prægtig gut, og du skal derfor heller ikke mangle en ven. Jeg stiller mig her ved siden av dig for at bekræfte mine ord, og merk dig hvad jeg sier, at du let kunde ha fundet en dårligere ven end Miles Hendon. Nu behøver du ikke at snakke mere; jeg taler disse elendige rendestensrotters sprog som om jeg selv var født blandt dem.»

Den fremmede var en høi, velbygget og muskuløs mand. Hans vams og benklær var av kostbart stof, men luslitte, og guldfrynsene som de var kantet med, var næsten helt forsvundet. Hans halskrave var krøllet og fillet. Fjæren i hans bredskyggede hat var brukket istykker, og hadde et utseende som ikke indgav respekt for eiermanden. Ved siden hang et langt sverd i en rusten jernskede. Hans utfordrende holdning forlenet ham et utseende som antydet at han var en omkringvandrende krigsmand. Denne fantastiske figurs ord blev mottat med hån og latter. Nogen ropte: «Dette er også en forklædt prins!» Andre sa: «Pas tungen din, far; han ser farlig ut!» «Se, hvorledes han vrænger med øinene!» «Ta gutten fra ham, så kaster vi ham i hestedammen.»

Øieblikkelig blev en hånd lagt på prinsen; men likeså hurtig fløi den fremmedes sverd av skeden, og angriperen b]ev slåt til jorden av et kraftig slag med den flate klinge. I næste sekund lød rasende stemmer: «Slå den hunden ihjel! Slå ham ihjel!» Og menneskemassen trængte ind på krigeren, som trak sig tilbake mot en mur, og begyndte at slå om sig med sit lange sverd som en gal mand. Hans ofre sprelte omkring ham; men menneskemassen veltet sig frem over dem, styrtet rasende mot den uforfærdede kjæmpe. Hans liv syntes nu at kunne regnes i sekunder, hans undergang sikker, da pludselig et trompetstøt hørtes og en stemme ropte: «Plads for kongens sendebud!» Og en ryttertrop for i fuld galøp like mot pøbelsværmen, som søkte sin redning i flugten så fort benene kunde bære dem. Den tapre krigsmand løftet prinsen i armene sine, og begge var snart i sikkerhet for enhver fare.

La os nu vende tilbake til Guildhall. Pludselig lod høit over festens øredøvende larm og munterhet den klare lyd av et signalhorn. En øieblikkelig og dyp taushet indtrådte. Sendebudet fra slottet læste op en meddelelse, som alle lyttet til med spændt opmerksomhet. Høitidelig og langsomt faldt de sidste ord: «Kongen er død!»

Alle i den store forsamling bøide hodet ned mot brystet, og forblev stående i nogen minutter i denne stilling under dyp taushet. Derefter sank de alle som én ned på knæ, strakte hændene frem mot Tom, og et mægtig rop, som syntes at ryste huset, lød: «Længe leve kongen!»

Stakkars Toms blendede øine gled henover denne merkelige scene, og stanset til slut drømmende på de knælende prinsesser foran ham, og derefter på jarlen av Hertford. En hastig beslutning satte sit præg i hans ansigt, og han hvisket lord Hertford ind i øret:

«Svar mig oprigtig på tro og ære, hvis jeg nu uttalte en befaling, som ingen undtagen kongen hadde ret og myndighet til at utstede, vilde da en slik befaling uten motsigelse bli adlydt?»

«Ja, Herre Konge. Overalt i riket. I Deres person hviler Englands herskermagt. De er kongen. Deres ord er alles lov.»

Da sa Tom med høi, alvorlig stemme og med sterkt eftertryk: «Da skal kongens lov fra denne dag bli en barmhjertighetens lov, aldrig mere en undertrykkelsens og blodtørstighetens lov! Reis dere op, og skynd dere herfra! Gå til Tower og forkynd kongens bud, at hertugen av Norfolk ikke skal dø!»

Hans ord blev hørt, og fløi hurtig fra mund til mund gjennem hallen, og da Hertford skyndle sig avsted, lød der under vældig jubel: «Skrækregjeringen er endt! Leve Edward, Englands konge!»

KAPITEL 12.

Prinsen og hans redningsmand.

Såsnart Miles Hendon og den lille prins befandt sig i sikkerhet for pøbelen, skyndte de sig ind i nogen bakgater i retning mot elven. Veien lå åpen for dem helt til de nærmet sig London-broen. Der kom de atter ind i folkemassen, mens Hendon hele tiden holdt prinsen — nei, jeg mener kongen, med et fast grep om håndleddet. Den overraskende nyhet hadde allerede spredt sig som en løpeild, og gutten hørte nu fra tusen læber: Kongen er død! En isnende følelse grep den faderløse lille guts hjerte. Han indså hvilket stort tap han hadde lidt, og han fyldtes av bitter sorg; for den grusomme tyran, som hadde indjaget alle andre en slik skræk, hadde altid været snild mot ham. Hans øine fyldtes av tårer, og et øieblik følte han sig som den elendigste, mest hjælpeløse og forlatte av alle. Nu trængte et andet rop frem til dem: Længe leve kong Edward den sjette! Hans øine flammet, og hele hans væsen gjennemrisledes av en stolt følelse. «Ak,» tænkte han, «hvor ophøiet og sælsomt er ikke dette! Konge, — jeg er konge!»

Vore venner banet sig langsomt vei gjennem folkemassen på broen. Dette bygverk, som allerede hadde ståt i 600 år, og altid hadde været samlingspunktet for et larmende folkeliv, hadde et eiendommelig utseende, idet der på begge sider lå tætte rækker av butikker og oplagsboder, og ovenpå dem familieleiligheter. Broen, som var en slags by for sig selv, hadde sit vertshus, sine ølstuer, sine bakerier, sine lagere og butikker av alle slags, ja endog sin egen kirke. Den så ut over sine to nabobyer, London og Southwark, som på et par ganske antagelige, men forøvrig temmelig betydningsløse forstæder. Den dannet så at si et sluttet samfund, en trang by med en eneste gate og med en egte småbybefolkning, hvor hver og en kjendte sin nabo, hadde kjendt hans forældre før ham, og til på kjøpet hadde rede på alle hans små private anliggender. Den hadde naturligvis sit aristokrati — sine gamle, fine familier av slagtere, bakere og andre godtfolk, som i fem, seks hundrede år hadde eiet samme gamle forretning, og kjendte broens stolte historie fra begyndelsen av, med alle dens gamle sagn, og som bestandig talte brosprog, tænkte brotanker og laget løgnhistorier så lange som broen.

Her var den rette plads for en befolkning av indskrænkede, uvidende og kjeltringagtige individer. Barn fødtes på Londonbroen, vokste op der, blev gamle, og døde der, uten nogensinde at ha sat sin fot utenfor broen. Slike mennesker forestilte sig naturligvis at den vældige folkestrøm som dag og nat veltet frem og tilbake over broen med rop og skrik, med kneggende hester og gjøende hunder, var det eneste virkelig storartede her i verden, og at de selv på en eller anden måte eide det hele. Alle som var født og vokset op på broen, fandt livet uutholdelig tomt og kjedsommelig alle andre steder. Og på denne tid hvorom vi her heretter, hadde kundskapstørstende barn rik anledning til her at studere Englands historie «i billeder». Her kunde man nemlig få se hodene av bekjendte englændere som var faldt som ofre for kongens hevn, stukket på spidse jernstænger, og anbragte over portene.

Hendon bodde i det lille gjestgiveri på broen. Da han nærmet sig døren sammen med sin lille ven, hørtes en rå stemme som sa:

«Så, nå kommer du altså endelig! Nå skal jeg da sørge for at du ikke skal få anledning til at rømme en gang til, og hvis du ikke vil ha benene dine støtt til pudding, så lar du os ikke komme til at vente på dig en anden gang.» Og John Canty strakte hånden frem for at ta fat i gutten.

Miles Hendon trådte raskt mellem dem og sa: «Ikke så hastig, min ven! Hvad har du med gutten at gjøre?»

«Ja, hvis det nå engang er din sak at lægge dig i andre affærer, så kan jeg si dig at han er søn min.»

«Det er ikke sandt,» utbrøt den lille konge hidsig.

«Det er godt sagt, og jeg tror dig, enten det nu står rigtig til med hodeskallen din eller ikke, og det gjør mig akkurat det samme, om den gemene skurken der er far din eller ikke. Foretrækker du at bli hos mig, så skal han hverken få slå dig eller skjelde dig ut.»

«Nei, nei, jeg kjender ham ikke engang. Jeg avskyr ham, og jeg vilde heller dø end være sammen med ham.»

«Nu ja, da er saken avgjort, og vi snakker ikke mere om den ting.»

«Det skal vi bli to om!» ropte John Canty, og søkte at komme forbi Hendon frem til gutten.

«Hvis du understår dig til at røre ham, du udyr i menneskeskikkelse, så skal jeg spidde dig som en gås!» erklærte Hendon, idet han sperret veien for ham, og la hånden på sverdheftet.

John Canty fjernet sig, idet han mumlet trusler og eder mellem tændene, og forsvandt snart i folketrængselen. Hendon gik sammen med gutten op på sit værelse i fjerde etage, efterat han først hadde beordret at mat skulde sendes ditop. Det var et usselt værelse, med en elendig seng og nogen skrøpelige møbler av forskjellig slags; et par osende talglys spredte et dunkelt skin i værelset. Den lille konge slæpte sig træt bort til sengen, og kastet sig ned på den. Han hadde været på benene næsten et helt døgn; for klokken var nu blit to-tre om morgenen, og hele denne tid hadde han ikke smakt mat. Idet han dukket under for søvnigheten, mumlet han: «Væk mig når maten er servert.» Hvorefter han øieblikkelig faldt i dyp søvn.

Hendon bøide sig ned over gutten og betragtet ham med et deltagende blik, klappet ham venlig på kindet, og strøk hans lokker tilbake med sin store brunbarkede næve. En let gysning for gjennem guttens krop. Hendon mumlet: «Se bare hvor tankeløst det er av mig at la ham ligge her uten at lægge noget over ham.»

Han så sig omkring efter noget som kunde tjene til overbredsel, men fandt intet. Så tok han sin vams av sig, og la den om gutten idet han mumlet: «Jeg er jo vant til kulde og til tynde klær.» Hvorefter han begyndte at gå frem og tilbake i værelset for at holde blodet i omløp.

En opvarter trådte endelig ind med det dampende måltid, satte maten frem på et litet furutræsbord og forsvandt atter, idet han tænkte at gjester som betalte så litet for sig, gjerne kunde besørge sin egen opvartning. Han smeldte døren igjen efter sig, og larmen vækket gutten, som straks sprang op og så sig omkring med et fornøiet blik. Derpå antok hans ansigt et sørgmodig uttryk, og han mumlet hen for sig med et dypt suk: «Å, det var bare en drøm!» Så fik han øie på Hendons vams, forstod den opofrelse han hadde gjort, og sa i en blid tone idet han så op på ham:

«De er snild mot mig — ja, De er meget snild mot mig. Men ta nu vamsen på Dem selv; jeg behøver den ikke mere.»

Han gik bort til vaskevandsstolen i hjørnet, mens Hendon sa i en oprømt tone: «Nu skal vi spise rigtig godt; for det ser alt sammen så smakelig ut og dufter så varmt. Maten og den lille luren du tok dig, skal nok i forening gjøre dig til menneske igjen — stol på det.»

Gutten svarte ikke, men betragtet den høivoksne kriger med et blik som tilkjendegav en dyp forbauselse, og på samme tid hadde et anstrøk av utålmodighet. Hendon spurte forundret: «Hvad er iveien?»

«Gode herre, jeg vilde gjerne vaske mig.»

«Ja så, er det det hele! Bed ikke Miles Hendon om lov til at gjøre hvad du behøver i den veien. Her kan du opføre dig akkurat som du vil, og frit forføie over alle mine eiendele.»

Gutten stod fremdeles ganske stille og rørte sig ikke, men stampet et par ganger med sin lille utålmodige fot i gulvet. Hendon holdt på at tape fatningen fuldstændig.

«Hvad i al verden går der av dig?» spurte han.

«Nå da, held vandet op og snak mindre.»

Hendon undertrykte kun med møie sin lyst til at le og mumlet: «Sandelig, dette er beundringsværdig!» Derpå gik han muntert frem og opfyldte guttens uforskammede befaling. Han blev stående ganske urørlig indtil guttens næste ordre: «Kom med håndklædet!» pludselig atter satte liv i ham.

Han tok et håndklæ som hang like foran gutten, og rakte ham det med et dypt buk. Så vasket han sig selv en smule i ansigtet, og mens han endnu holdt på dermed, satte hans adoptivbarn sig tilbords, og forberedte sig til at begynde måltidet.

Hendon skyndte sig at bli færdig, trak frem en stol, og vilde til at sætte sig, da gutten harmfuldt ropte: «De tænker da vel ikke at sætte Dem i kongens nærvær?»

Hendons forbauselse gik nu over alle grænser. «Den stakkars guttens galskap følger med sin tid,» tænkte han; «den har forandret sig samtidig med den store forandring som har overgåt kongeriket, og nu er han også konge i egen indbildning. Nu, jeg får vel rette mig efter hans indfald, og gjøre som jeg tror på det. Der findes ingen anden utvei; for ellers kommer han nok til at beordre mig forflyttet til Tower.»

Han kunde ikke la være at more sig over spøken, flyttet sin stol tilbake fra bordet, tok plads bak kongen, og begyndte at opvarte ham på den mest hofmæssige måte han kunde.

Alt eftersom kongen spiste, begyndte den kongelige værdighets is at tine en smule, og med det tiltagende velvære indfandt sig også lysten til at passiare. Han sa: «Var det ikke så at De kaldte Dem Miles Hendon?»

«Jo, Deres Majestæt,» svarte Miles og tænkte: «Skal jeg gå med på den stakkars guttens forrykte ideer, så må jeg også kalde ham «majestæt». Jeg må ikke gjøre noget halvveis. Jeg får ikke ha betænkeligheter overfor den rolle jeg spiller; ellers kommer jeg til at utføre den dårlig, og skade min gode og menneskevenlige sak.»

Kongen livet sig op med et nyt glas vin og fortsatte: «Jeg vil gjerne lære dig nærmere at kjende. Fortæl mig din historie. Du har et høvisk og fornemt utseende. Er du av adelig byrd?»

«Deres Majestæt, vi tilhører halen av adelen. Min far er baronet, en av de ringeste lorder i ridderskapet, sir Richard Hendon av Hendon Hall ved Monks Holm i Kent.»

«Det navnet husker jeg ikke. Men fortsæt; fortæl mig din historie.»

«Der er ikke meget at fortælle, Deres Majestæt; men muligens kan det i mangel av bedre tidsfordriv gjøre en halv time en smule kortere. Min far er en meget rik mand, og er av en sjelden ædelmodig karakter. Min mor døde mens jeg endnu var et barn. Jeg har to brødre: Den ældste, Arthur, slegter på min far, men Hugh, som er yngre end mig, er en troløs og lumsk person. Det har han været helt fra han lå i vuggen; slik var han også for ti år siden, da jeg sidst så ham, en usedvanlig utviklet slyngel på nitten år. Jeg selv var dengang tyve, og Arthur to og tyve år gammel. Ellers består sleglen bare av lady Edith, min kusine — hun var dengangtseksten år —, en vakker og snild pike, datter av en jarl som var den sidste av sin familie, og som efterlot hende en stor formue. Min far var hendes formynder. Jeg holdt av hende, og hun holdt av mig: men hun var forlovet med Arthur helt fra hun lå i vuggen. Og Sir Richard vilde ikke gå med på nogen forandring i denne avtalen. Arthur holdt av en anden pike, og bad os være ved godt mod, og håbet på at tiden og heldige omstændigheter en dag vilde lede os til vore ønskers mål. Hugh elsket lady Ediths formue, skjønt han påstod det var hende selv han elsket; men det var nu altid hans måte at optræde på, at si ett og tænke et andet. Alle hans kunster var spildt overfor hende; min far kunde han vistnok narre, men ingen andre. Min far holdt mere av ham end alle os andre, og stolte ubetinget på ham, da han var den yngste. Men alle andre hatet ham. Han hadde en smidig tunge, og en sjelden evne til at lyve. Jeg var av en ubændig natur — ja, jeg kan gå endda længer, og si meget ubændig. Men denne ubændighet var av uskyldig art, da den ikke skadet andre end mig selv, ikke bragte skam eller tap over nogen, og ikke indebar noget uværdig som kunde være til skade for min agtede stilling i samfundet.

Ikke desto mindre forstod min bror Hugh at benytte sig av mine feil til sin egen fordel. Han så at Arthurs helse ikke var den bedste, og håbet at kunne rydde mig av veien, hvis det værste skulde hænde ham. Han satte kronen på sit nedrige verk da han i mit værelse fandt en taugstige som han selv med egne hænder hadde skaffet dit, og således overbeviste min far om, og forledet tjenerne til at bevidne, at jeg hadde hat til hensigt at bortføre Edith, og gifte mig med hende på trods av hans vilje.

Min far mente at tre års forvisning fra hjemmet og England vilde gjøre mig til en duelig soldat, og skaffe mig et litet fond av livsvisdom. I disse lange prøvelsens år kjæmpet jeg med i krigene på fastlandet, led store savn, og oplevde eventyr i rikt mål; men i det sidste slag blev jeg tat til fange, og i syv år har jeg nu fristet livet i et elendig fangehul i utlandet. I kraft av min sluhet og mit mod gjenvandt jeg endelig friheten, og flygtet like hit, hvor jeg netop er kommet, uten penger og uten klær, og uten at ha nogen anelse om hvad der i disse syv lange år har tildraget sig på Hendon Hall.»

«Å, så skammelig som de har behandlet dig!» utbrøt den lille konge med lynende øine. «Men jeg skal skaffe dig din ret! Kongen har sagt det!»

Opildnet av fortællingen om den uret som Miles hadde lidt, løste han nu sin tunges bånd, og talte vidt og bredt om den ulykke som hadde rammet ham selv. Da han hadde sluttet sin fortælling, mumlet Miles hen for sig: «Det er merkelig hvilken indbildningskraft han har; enten må han være sjelden klok eller ganske gal.»

Kongen fortsatte i en tankefuld og avmålt tone: «Du har frelst mig fra mishandling og skam, ja kanske reddet mit liv og derigjennem min krone. En slik tjeneste må belønnes rikt. Nævn et ønske, og hvis det ligger indenfor området av min kongelige magt at opfylde det, så er det dig på forhånd tilståt.»

Hendon vilde netop til at takke kongen, og avklippe samtalens tråd med den bemerkning at han kun hadde gjort sin pligt, og ikke ønsket nogen belønning, da en mere forstandig tanke randt ham isinde, og han utbad sig nogen øiebliks betænkningstid for at overveie det ædelmodige tilbud — en tanke som kongen med stort alvor billiget, idet han bemerket at det var bedst ikke at forhaste sig med avgjørelsen av et så viglig spørsmål.

Miles tænkte sig om i nogen sekimder, og kom til det resultat at det var bedst at gripe leiligheten nu da den frembød sig, hvorefter han bøide knæ for kongen og sa: «Jeg ber Kongen tilstå mig den nåde og forrettighet, som ikke må tilkomme nogen anden: at jeg og mine efterkommere i evindelig tid har ret til at sitte i nærvær av Englands monark!»

«Reis dig, sir Miles Hendon, ridder,» sa kongen høitidelig, idet han gav ham ridderslaget med hans eget sverd. «Reis dig og sæt dig. Sålænge Englands trone står, skal denne forrettighet tilhøre din slegt.»

Hans majestæt gik grublende bort til den anden ende av værelset, og Hendon satte sig på en stol ved bordet, idet han sa til sig selv: «Dette var virkelig en god idé, og den har beredt mig en umådelig lettelse; for jeg var nu så træt at benene ikke længer kunde bære mig. Hvis ikke denne tanke hadde faldt mig ind, var jeg blit nødt til at bli stående i ukevis, til den stakkars gutten hadde fåt sin forstand igjen.»

KAPITEL 13.

Forsvundet.

Pludselig begyndte en døsig slaphet at falde over de to kamerater. Kongen sa: «Træk av mig disse fillene!» Og han pekte på sine klær.

Uten indvending eller bemerkning klædte Hendon gutten av, la godt omkring ham og mumlet siden sørgmodig for sig selv: «Nu har han atter tat sengen min. Hvad skal jeg så ta mig til?»

Den lille konge merket hans forlegenhet og sa med søvnig stemme: «Du skal lægge dig ved døren og passe på at ingen kommer ind.» I næste øieblik lå gutten i dyp søvn.

«Den gutten burde ha været født til konge,» mumlet Hendon beundrende; «han spiller sin rolle mesterlig.»

Derefter la han sig på gulvet foran døren, og han faldt i søvn netop som dagen begyndte at gry. Henimot middagstid våknet han atter, gik bort til sengen, og tok mål av kongen med en hyssing. Gutten våknet netop da han var færdig, klaget over kulden og spurte hvad han holdt på med.

«Jeg er færdig nu, nådige herre,» svarte Hendon; «jeg har bare litt at stelle med her utenfor. Sov De en stund til; det kan De behøve. Så — la mig også dække til hodet; desto før blir De varm.»

Kongen var allerede vendt tilbake til drømmenes land før Hendon hadde sluttet. Miles listet sig forsigtig ut, og kom tilbake efter en halv times forløp med en brukt guttedragt av billig tøi. Den var litt slitt, men pen og passende for årstiden. Han satte sig ned, og gik i gang med nogen mindre reparationer på klærne. Han bar sig ad på samme måten som mandfolk altid gjør, og sandsynligvis vil gjøre til verdens ende: Han holdt nålen stille, og forsøkte at stikke trådenden gjennem nåløiet, mens kvinderne gjør akkurat det motsatte. Den ene gang efter den anden gik det galt; snart førte han tråden på den ene side, snart på den anden side av nåløiet, og snart tørnet han mot selve nålen. Men han var tålmodig, og tilsidst lykkedes det ham at få tråden ind. Han la klærne på knæet og begyndte sit arbeide, mens han pratet halvhøit med sig selv.

Endelig reiste han sig idet han sa: «Bravo, nu er det hele færdig! Et velgjort og fint arbeide! Nu skal jeg vække ham, klæ på ham, helde op vand til ham, la ham få mat, og siden skal skynde os bort til vertshuset ved Southwark-torvet og —. Behag at stå op, Deres Høihet! Han svarer ikke. — Hører De ikke, Deres Høihet? Jeg blir sandelig nødt til at vanhellige hans uantastelige person med et litet klaps, når han sover så hårdt at han ikke hører hvad en sier. — Hvad for noget!»

Han trak overbredslet av. Gutten var forsvundet! Et øieblik stirret han omkring sig i stum forbauselse. Så opdaget han at guttens fillete klær var forsvundet. Derpå begyndte han at rase og ropte på verten. I dette øieblik trådte en opvarter ind med frokosten.

«Bekjend straks; ellers er din sidste time slåt.» brølte krigeren og gjorde et vildt sprang henimot opvarteren, så denne holdt på at gå fra sans og samling. «Hvor er gutten?»

Skjælvende og stammende avgav manden sin torklaring: «De hadde neppe forlatt huset, Deres velbårenhet, før en ung mand kom springende og sa at det var Deres velbårenhets vilje at gutten straks skulde komme bort til Dem ved Southwarkenden av broen. Jeg førte ham hit ind, og da han vækket gutten og fremførte sit erende, blev den lille ærgerlig over at han var blit vækket så tidlig, som han sa; men han bandt straks fillene omkring sig og gik sammen med den anden, idet han bare sa at det vilde ha været mere passende at Deres velbårenhet selv hadde indfundet Dem istedenfor at sende en fremmed person, og så —»

«Og så er du et æsel som det er den letteste sak av verden at lure. Måtte hele din slegt bli hængt! Var den fremmedkaren alene?»

«Ganske alene, Deres velbårenhet.»

«Nu får du samle dine forvirrede tanker! Betænk nøie hvad du sier!»

Efter at ha tænkt sig om en stund svarte opvarteren: «Da han kom, fulgte ingen med ham; men nu husker jeg at netop som de kom ind i folketrængselen på broen, styrtet en lurvet fyr frem fra et sted i nærheten. Og netop som han nådde frem til dem —»

«Hvad så? Frem med det!» dundret den utålmo dige Hendon.

«Netop da forsvandt de i folkevrimmelen, og jeg så ingenting mere.»

«Gik de henimot Southwark?»

«Ja, Deres velbårenhet.» Hendon styrtet nedover trappene idet han mumlet: «Det er sikkert den skurken som sier at gutten er søn hans.»

KAPITEL 14.

Kongen er død! Leve kongen!

Henimot daggry samme morgen våknet Tom Cant op av sin tunge søvn åpnet sine mørket. Nogen øieblikke lå han ganske stille, mens han forsøkte at bringe orden i sine forvirrede tanker og indtryk. Derpå brøt han pludselig ut: «Nu forstår jeg det altsammen! Nu er jeg virkelig våken! Hallo, Nan og Bet! Spark halmen væk, og skynd dere hit til mig, så skal jeg proppe de vantro ørene på dere med fortællingen om den mest sindssvake drøm som noget menneske nogen gang har drømt. Hør her, Nan! Så skynd dig da engang, Bet!»

En utydelig skikkelse viste sig ved siden av ham, og en stemme sa: «Hvad behager Deres Majestæt nådigst at befale?»

«Befale? Å, nu kjender jeg igjen stemmen din. Hør her, fortæl mig hvem jeg er!»

«Sandt at si var De igåraftes prinsen av Wales; men idag er De, min aller nådigste herre, kongen av England.»

Tom begrov sit hode i putene og mumlet i en klagende tone: «Å, det var altså ikke nogen drøm! Læg Dem igjen, gode herre, og la mig være alene med min sorg.»

Tom sovnet atter, og efter en stunds forløp drømle han en lykkelig drøm om sin mor og sine to søstre.

Pludselig svandt drømmen.

Han åpnet øinene. Første lordkammerherre bøide knæ ved hans seng. Glæden over den smukke drøm visnet bort. Den stakkars gut forstod at han fremdeles var konge og — fange. Værelset var opfyldt av hofmænd som var iført purpurkapper, og av kongens tjenere. Tom satte sig op i sengen, og kikket frem fra de tykke silkeforhæng på denne glimrende forsamling.

Nu begyndte den vigtige påklædningsscene; den ene hofmand efter den anden bøide knæ, og fremførte sin deltagelse for den lille konge i anledning av det tunge tap han hadde lidt, og under alt dette foregik påklædningen. Først blev en skjorte tat frem av vakthavende øverste staldmester, som rakte den til første iordoverjægermester, som rakte den til anden opvartende kommerherre, som rakte den til overopsynsmanden over Windsor skoger, som rakte den til lordstolvogteren, som rakte den til den kongelige kansler for hertugdømmet Lancaster, som rakte den til garderobeoveropsynsmanden, som rakte den til overherolden, som rakte den til overproviantforvalteren, som rakte den til den arvelige storservietholder, som rakte den til lordoveradmiralen, som rakte den til erkebiskopen av Canterbury, som rakte den til første opvartende lord-overkammerherre, som iførte Tom den ubetydelighet som endnu fandtes igjen av bemeldte skjorte. Den stakkars lille forundrede gut, som var gjenstand for denne imponerende virksomhet, syntes at det mindet ham meget om vandlangingen ved en brand.

Ethvert klædningsstykke måtte i sin tur gjennemgå denne langsomme og høitidelige proces. Følgen derav var at Tom blev meget træt — ja, så træt at han næsten følte en overvældende glæde da han endelig så sine lange silkebenklær begynde sin færd, og han nu visste at akten nærmet sig sin slutning. Men han triumferte for tidlig. Første lord-overkammerherre tok imot benklærne, og skulde netop til at stikke Toms ben ind i dem, da han pludselig blev ganske rød i ansigtet. Han la hurtig benklærne tilbake i hændene på erkebiskopen av Canterbury, idet han forskrækket hvisket: «Se, my lord!» Og han pekte samtidig på noget som stod i forbindelse med benklærne. Erkebiskopen blev blek, derpå rød, og rakte buksene til overadmiralen, idet han hvisket «Se, my lord!» Admiralen rakte buksene til storservietholderen, men» det kun med møie lykkedes ham at fremstamme et: «Se, my lord!» Og så passerte buksene nedover hele rækken, til de omsider kom i hændene på øverste staldmester, som en stund, likblek i ansigtet, stirret på årsaken til hele denne forskrækkelse og siden hvisket hæst: «Store himmel, buksespænden er gåt istykker! Til Tower med kongens bukseoverleverandør!» Derefter støttet han sig til første lord-overjægermesters skulder for at gjenvinde sine kræfter, mens man i al hast fik fat i et par nye benklær.

Endelig blev Tom Canty istand til at stige op av sengen. Den dertil utsete embedsmand heldte vand i vaskevandsfatet, en anden vasket Tom, en tredje holdt håndklædet færdig. Da Tom omsider slap ut av den kongelige hoffrisørs kunstforfarne hænder, var han fin at skue, i kappe og benklær av purpurfarvet silke, og i sin store baret som der vaiet en purpurfarvet fjær i. Nu begav han sig med sit følge til frokostværelset, og alt eftersom han skred frem, vek hofbeljeningen tilside for at åpne ham vei, og bøide knæ.

Eiter frokosten førtes han til tronsalen i høitidelig optog med sine storofficerer og sin livvakt, som bestod av femti adelige drabanter med forgyldle stridsøkser. Hans «onkel», lord Hertford, tok plads ved siden av tronen, for med sine kloke råd at støtte den uerfarne konge, som nu skulde ta sig av forskjellige statsanliggender.

Den samling av fremtrædende mænd som den avdøde konge hadde opnævnt for at iverksætte bestemmelsene i sit testamente, trådle frem for at utbe sig Toms sanktion på de beslutninger som de hadde fattet, forøvrig en ganske belydningsløs formsak. Erkebiskopen av Canterbury avla beretning om en beslutning av testamentsfuldbyrderne angående kongens likbegjængelse, og sluttet med at læse op deres navn: Erkebiskopen av Canterbury, Englands lordkansler, lord St. John, lord Russell, jarlen av Hertford, vicomte Lisle og biskopen av Durham.

En minister overleverte ham nu et dokument fra rådet, som hadde bestemt at de utenlandske sendebud skulde mottages den følgende dag klokken elleve om formiddagen, og de utbad sig kongens samtykke dertil. . , .

Tom kastet et spørgende blik på Hertford, som hvisket: «Deres Majestæt må samtykke heri. Sendebudene kommer for at bevidne sine kongelige herrers deltagelse i den dype sorg som har rammet Deres Nåde og Englands rike.»

Tom gjorde som de bad ham. En anden minister begyndte at læse op en oversigt over utgiftene til den døde konges hofhold, som hadde beløpet sig til 28000 pund sterling i de foregående seks måneder, en sum som vakte Tom Cantys forfærdelse, og denne vokste yderligere da han fik høre at 20000 pund av dette beløp endnu ikke var blit utbetalt, og at det kongelige skatkammer var næsten tomt, mens hans tolv hundrede tjenere var i stor forlegenhet fordi deres løn ikke var blit utbetalt. Ængstelig tok Tom til orde og sa:

«Det går rent i vasken med os, det er klart. Det er nødvendig at vi fører en billigere husholdning, og gir størsteparten av betjeningen avsked, især da de ikke gjør nogen nytte for sig, men bare trætter en ut med unødvendige tjenester. Jeg kommer til at tænke på et litet hus som ligger ret mot fisketorvet ved Billingsgate —»

Et sterkt tryk på hans arm stanset pludselig hans ubetænksomme tunge, og bragte rødmen op i hans kinder. Men de andre som stod omkring ham, forrådte ikke med et eneste tegn at de hadde lagt merke til hans besynderlige tale.

Alle slags ansøkninger blev læst op, proklamationer, bevilgninger og omstændelige statspørsmål blev diskutert. Tilsidst sukket Tom dypt og mumlet hen for sig: «Hvorfor har den gode Gud tat mig bort fra den friske luften og solskinnet, og sperret mig inde her?» Derpå nikket det stakkars overanstrengte hode og faldt pludselig ned mot hans skulder. Hele statsmaskineriet stanset. Det blev ganske taust om den slumrende gut, og rikets vise mænd stanset sine rådslagninger.

I løpet av formiddagen hadde Tom, med Hertfords og St. Johns tilladelse, en samtale med lady Elisabeth og lille lady Jane Grey; forresten var prinsessene meget dypt nedbøiet over det hårde slag som hadde rammet det kongelige hus. Derefter hadde han en kort samtale med sin ældre «søster», den siden så bekjendte Maria den blodige, et møte som i hans øine kun hadde den ene fordel at være meget kortvarig. Han fik nu lov til at være nogen minutter alene, og så bleven tolvårs spinkel gut sluppet ind til ham. Guttens vams, benklær og alt på hans dragt var sort, med undtagelse av den snehvite pipekrave og mansjettene. Det eneste tegn på sorg som han bar, var en rød sløife på skulderen; rødt var den gang sorgens farve. Han trådte langsomt frem, med bøiet hode, og faldt på knæ foran Tom. Et øieblik blev Tom sittende ganske stille, og betragtet ham med stor opmerksomhet. Så sa han: «Reis dig op, gut! Hvem er du og hvad vil du?»

Gutten reiste sig op og blev stående med et bekymret uttryk i ansigtet. Han sa: «De erindrer mig nok, herre? Jeg er Deres prylegut.»

«Min prylegut?»

«Ja, netop, Deres Nåde. Jeg er Humphrey — Humphrey Marlow.»

Tom forstod at dette var noget som hans fangevogtere burde ha underrettet ham om. Stillingen var tvilsom. Hvad skulde han gjøre? Late som om han kjendte gutten, og siden ved hver ny ytring av ham forråde at han aldrig hadde hørt tale om ham? Nei, det kunde ikke la sig gjøre. En indskydelse kom ham ti! hjælp. Lignende tilfælde vilde sandsynligvis komme til at indtræffe temmelig ofte når påtrængende forretninger kaldte Hertford og St. John andensteds hen, idet de jo var medlemmer av testamentfuldbyrdernes komité. Derfor vilde det kanske være påkrævet at opgjøre sig en plan på egen hånd, så han altid kunde greie de krav som slike uventede begivenheter vilde stille. Jo, det var øiensynlig en klok fremgangsmåte — han vilde anstille et forsøk med denne gut, og trække sine slutninger av det mere eller mindre heldige utfald. Han strøk sig med hånden et par ganger over panden og sa: «Det forekommer mig at jeg har noget kjendskap til dig; men mit sind er tynget av sorgen —»

«Ak, min stakkars herre,» utbrøt gutten deltagende.

«Det er forunderlig hvorledes hukommelsen har svigtet mig i disse dagene,» sa Tom. «Men bry dig ikke om det; det blir nok bedre — et eneste ord er ofte tilstrækkelig til at gjenkalde i min erindring gjenstande og navn som jeg har glemt. Nu, fremfør dit erende!»

«Det er bare en ubetydelig sak, høie herre; men jeg vil allikevel med Deres tilladelse nævne den. Da Deres Majestæt for et par dage siden begik tre feil i græsktimen — om formiddagen — husker De det?»

«Jo jeg tror nok at jeg husker det (hadde jeg befattet mig med græsk, vilde jeg vist ha gjort mindst firti feil). Jo, nu husker jeg. Fortsæt.»

«Læreren, som blev sint over dette slurv som han sa, lovte da at han skulde gi mig en ordentlig portion pryl derfor, og —»

«Pryle dig!» utbrøt Tom i den grad forbløffet at han faldt fuldstændig ut av sin rolle. «Hvorfor skulde han pryle dig for mine feil?»

«Å, nu glemmer Deres Nåde atter. Han slår jo altid mig når De har gjort en feil i timen.»

«Sandt, sandt! Jeg glemte det. Du gir mig privat undervisning, og når jeg da gjør feil, så anser han det som et bevis på at du har skjøttet din opgave dårlig, og —»

«Ak, herre, hvad er det for en tale? Skulde jeg, den ringeste av Deres tjenere, driste mig til at undervise Dem?»

«Hvorfor klandrer man mig da? Hvad er dette for en gåde? Er jeg da virkelig blit forrykt, eller er du blit det? Forklar dig!»

«Men, Deres Majestæt, her er jo ingenting som trænger forklaring. Ingen må anvende legemsstraf på prinsens hellige person, og følgelig er det mig som blir straffet når han begår feil. Det er jo derfor jeg har min betaling.»

Gutten så ut som om han syntes dette var den naturligste sak av verden. Tom stirret på ham og sa hen for sig: «Dette var det merkværdigste og besynderligste jeg har hørt! Jeg undres på hvorfor de ikke også har leiet en gut som kunde vaske sig og klæ på sig i mit sted!» Derpå tilføiet han høit: «Og nu er du kanske blit pisket for min skyld, min stakkars ven?»

«Nei, Deres Majestæt, jeg skal straffes idag. Men muligens kan det for dennegang indstilles, da det vel ikke passer sig i denne sorgens tid. Jeg har derfor været så dristig at komme hit og minde Deres Nåde om Deres ædelmodige løfte om at gå i forbøn for mig —»

«Hos læreren? For at redde dig fra pryl?»

«Å, De husker det allså!»

«Min hukommelse blir bedre, som du ser. Vær bare rolig; din ryg skal gå fri — jeg skal sørge for det.»

«Tak, tak, gode herre,» utbrøt gutten og faldt atter på knæ. «Jeg har kanske nu underståt mig til at gå for langt, og allikevel —»

Da Tom skjønte at unge hr. Humphrey betænkte sig, opmuntret han ham til at fortsætte, idet han gjorde opmerksom på at han netop nu befandt sig i en velvillig sindsstemning.

«Da skal jeg også snakke fra; for saken ligger mig meget på hjerte,» svarte Humphrey. «Da De nu ikke længer er prins av Wales, men konge, så kan De jo gjøre akkurat som De vil, og ingen har noget at indvende mot det. De behøver derfor heller ikke længer at plage Dem med disse kjedelige studiene, men kan brænde bøkerne og beskjæftige Dem med morsommere ting. Da er det også forbi både med mig og min forældreløse søster.»

«Hvorfor det?»

«Med ryggen tjener jeg nu mit brød, nådige herre. Får jeg min avsked, kommer jeg til at sulte ihjel. Slutter De med studiene, behøver De ingen prylegut mere. Jag mig ikke bort, herre.»

Guttens bekymring gjorde et sterkt indtryk på Tom, og i et utbrudd av egte kongelig ædelmodighet sa han: «Vær ikke urolig du, gutten min. Dette embede skal tilhøre dig og din familie til evindelige tider.» Derpå tildelte han gutten et let slag på skulderen med den flate klinge og sa: «Reis dig, Humphrey Marlow, arvelig overprylegut for Englands kongehus! Kast dine bekymringer bort! Jeg skal atter ta fat på bøkene, og studere så dårlig at man må gjøre din løn tre ganger så stor; for så sterkt skal dine embedsforretninger bli øket.»

Glædestrålende svarte Humphrey: «Motta min tak, aller ædleste herre! Denne kongelige godhet overstiger mine dristigste drømme. Nu blir jeg lykkelig så længe jeg lever, og hele huset Marlow efter mig!»

Tom var så fornuftig at han meget godt skjønte at gutten kunde bli ham til stor nytte. Han opmuntret Humphrey til at snakke videre, og han var heller ikke uvillig dertil. Han trodde selv at han bidrog sit til at «helbrede» Tom. Efter en times samtale fandt Tom selv at han var fuldlastet med rigtig værdifulde meddelelser om de forskjellige personer og forhold ved hoffet. Derfor bestemte han sig også til daglig at øse ny kundskap av denne kilde, og hadde i det øiemed til hensigt at gi befaling til at Humphrey nårsomhelst måtte få adgang til kongen, når han da ikke var særlig optat med andre gjøremål.

Humphrey var bare såvidt kommet utenfor døren da lord Hertford indfandt sig. Han fortalte at lordene i rådet frygtet for at en eller anden overdreven beretning om kongens sygdom kunde være sat i omløp, og anså det for bedst at Hans Majestæt i løpet av de første dage begyndte at indta sine officielle middage. Hans friske ansigtsfarve og kraftige gang i forening med en vel overveiet optræden og en passelig nedladenhet vilde være et sikrere middel end nogetsomhelst andet til at dæmpe den almindelige uro.

Derefter fortsatte jarlen på en meget fintfølende måte at undervise Tom i de forholdsregler som hørte med til slike høitidelige tilfælde, idet han foregav at han bare mindet ham om en etikette som han allerede på forhånd hadde kjendskap til. Men til hans store tilfredsstillelse viste det sig at Tom i den henseende neppe behøvde nogen veiledning. Han hadde nemlig draget sig til nytte Humphreys oplysning om hvorledes kongens offentlige middage, i løpet av kort tid, vilde ta sin begyndelse; dette hadde Humphrey snappet op av hofsladderen.

Jarlen, som så hvorledes den kongelige hukommelse begyndte at bedres, våget sig nu til med yderligere nogen små forsøk for gjennem en del tilsyneladende likegyldige spørsmål at komme på det rene med hvor store fremskridt denne bedring hadde gjort. Resultatet var opmuntrende, skjønt der her og der endnu var døde punkter.

KAPITEL 15.

Tom som konge.

Den følgende dag kom de utenlandske sendebud med sit strålende følge og blev mottat av Tom, som sat på sin trone i ærefrygtindgydende majestæt. Skuespillets glans blendet i begyndelsen hans øine og ildnet hans indbildningskraft; men audiensen blev langvarig og kjedelig, og det var også tilfældet med størsteparten av de taler som blev holdt, hvorfor også det som var begyndt som en stor fornøielse, litt efter litt trættet Tom ut, og gjorde at han atter begyndte at længte tilbake til hjemmet. Tom gjentok de ord som Hertford tid efter anden la ham i munden, og anstrengte sig virkelig for at opføre sig på en tilfredsstillende måte; men han var naturligvis altfor uvant med slike forretninger og mere forlegen end rimelig var, så resultatet blev høist middelmådig. Han lignet vistnok i tilstrækkelig grad en konge; men desto vanskeligere blev det for ham at føle sig som konge, og han var hjertens glad da ceremonien endelig var forbi.

Størsteparten av denne dag gik med til forretninger som Toms kongelige værdighet påla ham. Imidlertid fik han en times privat samtale med sin prylegut, og derav høstet han både fornøielse og nødvendig kundskap.

Den tredje dag av Tom Cantys regjering kom og gik omtrent på samme måte som de to foregående. Tom var blit litt mere fortrolig med forholdene og omgivelsene. Han følte sig vistnok trykket, men ikke bestandig. Endog de høie herrers nærvær og hyldest plaget ham og foruroliget ham mindre og mindre for hver time som gik.

Hvis nu ikke frygten hadde ståt som et spøkelse foran ham, vilde han kunnet imøtese den fjerde dag uten alvorlige bekymringer; men på denne dag skulde han begynde sine offentlige middage. Der fandtes andre og vigtige saker på programmet. Han skulde således idag føre forsætet i et statsråd, hvor han skulde uttale sin mening og gi befaling om den politik som skulde føres overfor visse utenlandske magter. Idag skulde også Hertford formelt vælges til den høie stilling som lord-protektor. Men for Tom var altsammen betydningsløse småsaker i sammenligning med den forfærdelige nødvendighet at skulle sitte og spise alene mens en mængde nysgjerrige øine var fæstet på ham og en mængde tunger hvisket bemerkninger om hans måte at føre sig på, og om alle de feiltagelser som han måtte komme til at gjøre sig skyldig i.

Men intet kunde sperre veien for denne fjerde dag, og den brøt indover ham. Den fandt stakkars Tom i en nedslåt sindsstemning, som han ikke formådde at ryste av sig.

Ut på formiddagen befandt han sig i en stor audienssal, mens han talte med jarlen av Hertford, og ganske sløv avventet han det klokkeslet som var bestemt for den høitidelige mottagelse av et betydelig antal høie embedsmænd og hoffunktionærer.

Pludselig blev Tom, som hadde stillet sig ved vinduet, interessert av et usedvanlig liv ute på veien foran paladsets port, og han begyndte av hele sit hjerte at længte efter at komme ut i menneskevrimmelen. Fortroppen av en ropende og skrikende pøbelsværm nærmet sig porten.

«Jeg skulde gjerne ville vite hvad der går for sig derute,» utbrøt han med en guts nysgjerrighet, som altid er våken ved slike anledninger.

Jarlen kaldte på en page og sendte ham til anføreren for vakten med denne ordre: «La folkemassen stanse og anstil undersøkelse om hvad grunden til opløpet er. Kongen befaler det.»

Nogen sekunder efter såes en række kongelige drabanter i blanke stålrustninger marsjere ut av porten, og ta opstilling på veien. Et bud blev sendt ind med besked om at folkemassen fulgte efter en mand, en kone og en ung pike som skulde henrettes for forskjellige forbrydelser de hadde gjort sig skyldig i.

De skulle lide døden, en voldsom død, disse stakkars mennesker! Det skar Tom i hjertet. Medlidenheten fik magt over ham; alle andre hensyn og betænkeligheter vek tilside. Han tænkte hverken på de forbrydelser som disse mennesker hadde begåt, eller det onde som de hadde tilføiet sine medmennesker. Han formådde ikke at tænke på andet end skafottet og den forfærdelige skjæbne som hang over de dømtes hoder. Hans bekymringer fik ham endog til at glemme at han selv bare var en bedragersk skygge av en konge, og inden han selv hadde gjort sig klart rede for saken, hadde han stammet frem befalingen: «Før dem hit!»

Han blev sprutrød i ansigtet, og en slags undskyldning svævet ham allerede på læbene. Men da han merket at hans befaling ikke hadde vakt nogen overraskelse hos jarlen eller den opvartende page, taug han. Pagen bukket dypt og trak sig baklængs ut av værelset for at iverksætte den ordre han hadde fåt.

Den ene høie herre efter den anden blev meldt og trådte ind, så værelset snart var halvveis fyldt av adelsmænd og andre fornemme folk. Men Tom hadde knapt nogen følelse av at de var tilstede. Tankefuld satte han sig i sin kongelige stol og rettet sine øine mot døren, med alle tegn på hvor forventningsfuld og spændt han var. Ingen vovet at forstyrre ham, og de snakket bare lavt sig imellem om dagligdagse ting og små sladderhistorier fra hoffet. Efter en stunds forløp hørtes taktfaste skridt av en soldatertrop som nærmet sig, og forbryderne trådte ind under bevogtning av en undersherif og en avdeling kongelige drabanter. Den civile embedsmand knælte for Tom og trådte derefter tilside; de tre dømte faldt på knæ og blev liggende i denne stilling. Vakten tok plads bak Toms stol. Tom betragtet fangerne nysgjerrig. Noget ved mandens dragt eller utseende hadde vakt en ubestemt erindring hos ham. «Jeg har sikkert set denne mand engang før; men hvor eller når, kan jeg ikke huske,» sa Tom til sig selv. I det samme så manden hastig op, men sænket atter likeså hurtig blikket, ute av stand til at møte herskerens ærefrygtindgydende øiekast. Men dette blik hadde været nok for Tom til at han nu tydelig kunde huske hvem manden var — han hadde den sidste kolde nytårsdag fisket Toms kamerat Giles Witt op av Themsen og reddet hans liv — en kjæk og god handling, som ulykkeligvis siden var blit efterfulgt av så mange dårlige handlinger. Tom hadde hverken glemt dagen eller begivenheten; en times tid efter at det var hændt, hadde han selv av bedstemor Canty fåt en så grundig dragt pryl at alt andet i den vei, både for og siden, i sammenligning dermed måtte regnes som venlige klaps og omhetsbeviser.

Tom befalte nu at konen og piken midlertidig skulde føres ut. Derefter vendte han sig til undersheriffen og spurte: «Hvad er det for en forbrydelse som denne mand har gjort sig skyldig i?»

Sheriffen bøide sig og svarte: «Med Deres Majestæts tilladelse skal jeg oplyse om at han med gift har tat livet av en av Deres Majestæts undersåtter.»

Toms medlidenhet med fangen, og hans beundring for ham, som en druknende guts dristige redningsmand, fik ved disse ord et hårdt støt.

«Er han blit overbevist om forbrydelsen?» spurte han.

«Aldeles uimotsigelig, Deres Majestæt.»

Tom sukket og sa: «Før ham væk; han har fortjent døden. Det gjør mig ondt; for han var en modig mand — jeg mener han ser ut til at være det.»

Med et pludselig utbrud av viljekraft slog fangen sine hænder sammen, vred dem fortvilet og vendte sig samtidig mot kongen, mens han skalv av frygt: «Herre konge, hvis De kan føle medlidenhet med en fortapt sjæl, så vis mig barmhjertighet! Jeg er uskyldig; der er ingen beviser ført for min skyld. Men dommen kan vel ikke forandres. Derfor ber jeg Deres Majestæt: Vis mig nåde — gi befaling til at jeg må bli hængt!»

Tom blev slåt av forbauselse; en sådan bøn hadde han ikke ventet sig.

«Det var en besynderlig bøn! Var dette da ikke den skjæbne som du ventet dig?»

«Nei, herre, slet ikke. Jeg er dømt til at bli levende kokt.»

Tom holdt på at falde ned av stolen, så forbløffet blev han, og slåt med avsky og rædsel. Såsnart han atter kunde beherske sig, sa han: «Stakkars vildledte mand, din bøn skal bli opfyldt. Om du så hadde forgiftet hundrede mennesker, skal du allikevel slippe for en så rædselsfuld død.»

Fangen bøide sit ansigt ned mot gulvet og brøt ut i en strøm av taknemmelige ord.

Tom vendte sig til sheriffen og sa: «Manden påstår, at der ikke foreligger bevis for at han har øvet nogen forbrydelse.»

Sheriffen svarte: «Han besøkte et vertshus i Islington, hvor en mand lå syk. En times tid senere døde manden. Lægerne sier han var blit forgiftet, og en heks hadde spådd at han skulde bli forgiftet.»

Tom nikket til manden og sa: «Kan du anføre noget til dit forsvar, så tal!»

«Intet som kan være mig til nytte, herre konge. Jeg er men kan ikke bevise det. Venner har jeg ikke; for ellers kunde jeg let skaffe vidner på at jeg slet ikke var i Islington den dagen. Jeg vilde da også kunnet bevise at jeg på den tiden var tre mils vei borte, ved Wappings gamle trap; ja, jeg kunde bevise at jeg på den tiden istedenfor at dræpe et menneske i virkeligheten reddet et menneskeliv. En gut som holdt på at drukne —»

«Sherif, hvilken dag blev forbrydelsen begåt?»

«Nytårsdag klokken ti om formiddagen, eller litt senere.»

«Gi fangen friheten! Kongen befaler det!»

Tom blev atter ganske rød, og han forsøkte at undskylde sin upassende opførsel så godt han kunde, idet han tilføiet: «Det oprører mig at et menneske skal hænges på utilstrækkelige og urimelige beviser.»

En beundrende mumlen lød gjennem hele forsamlingen. Denne beundring skrev sig ikke fra det påbud som Tom nys hadde utfærdiget; ti kun få hadde følt sig foranlediget til at uttrykke sin anerkjendelse eller sin beundring for at en giftblander skulde bli frigit. Nei, deres beundring gjaldt den skarpsindighet og den tankens klarhet som Tom hadde lagt for dagen.

Og Tom opfattet en og anden av disse bifaldsytringer; han følte sig atter utvungen og fri, og han gjennemtrængtes av tilfredshet over sin handlemåte.

Imidlertid vaktes snart hans ungdommelige nysgjerrighet påny, og han vilde gjerne komme på det rene med hvilken forbrydelse kvinden og den lille pike hadde gjort sig skyldig i. På hans befaling blev de begge ført ind.

«Hvad har disse gjort?» spurte han sheriffen.

«De har gjort sig skyldig i en grov forbrydelse, Deres Majestæt, og der foreligger uimotsigelige beviser derfor. Dommerne har også i overensstemmelse med lovens bud bestemt at de skal hænges. De har solgt sig til djævelen — det er deres forbrydelse.»

Tom hadde lært at avsky folk som begik gudløse gjerninger. Men han kunde allikevel ikke negte sig den fornøielse helt at få sin nysgjerrighet tilfredsstillet, og han spurte: «Hvor og når hændte det?»

«Ved midnatstid i december måned — i en kirkeruin, Deres Majestæt. Øienvidner har set at de har gåt dit, og dette gav straks næring til mistanken. Siden har sørgelige kjendsgjerninger bekræftet og bestyrket den. Særlig er det blit bevist at de gjennem den gudløse magt som de har erhvervet sig, har manet frem en storm som ødela alt i omegnen.»

Tom tænkte sig om et øieblik, og spurte så: «Blev kvinden også skadelidende gjennem dette uveir?»

Adskillige gamle, erfarne folk i forsamlingen nikket til hverandre, idet de indrømmet hvor klokt delte spørsmål var. Imidlertid skjønte ikke sheriffen at der lå nogen snare deri, og han sa med naiv likefremhet: «Jo, hun led virkelig skade, Deres Majestæt, og det i en meget betydelig grad. Hendes hus blev blåst overende, og hun og hendes barn har siden ikke hat tak over hodet.»

«Evnen til at bringe en slik ulykke over sig selv var altså dyrekjøpt. Og da hun endog har git sin egen og sit barns sjæl, så er det klart nok at hun ikke har sin forstand i behold. Og er hun fra forstanden, så vet hun ikke hvad hun gjør, og synder følgelig ikke.»

De gamle hoder nikket nu endnu sterkere sit bifald til Toms kloke ord.

Efter et øiebliks betænkning fortsatte Tom: «Hvorledes har de båret sig ad for at fremkalde uveiret?»

«De trak strømpene av sig.»

Denne oplysning forbauset Tom i aller høieste grad, og øket hans nysgjerrighet yderligere. Han utbrøt ivrig: «Det er vidunderlig! Blir virkningen altid slik?»

«Altid, Nådige Herre, når kvinden ønsker det, og hun enten i tankene eller med tungen uttaler de nødvendige trylleord.»

Tom vendte sig mot konen og sa i sterk bevægelse:

«Gjør bruk av din magt! Jeg vil se en storm!»

I denne overtroiske forsamling så man pludselig mangt et kind bli blekt, og det syntes som om de fleste næret et sterkt ønske om at komme væk hurtigst mulig.

Alt dette undgik imidlertid Toms opmerksomhet; han ventet bare i spænding på at uveiret skulde bryte løs. Da han la merke til at der var kommet et forlegent og forundret uttryk i kvindens ansigt, tilføiet han endnu ivrigere: «Frygt intet! Ingen skal gjøre dig noget ondt. Ja, du skal bli fri, og ingen skal krumme et hår på dit hode. Gi os altså en prøve på din magt.»

«Ak, Herre Konge, jeg har ingen sådan magt. Jeg er blit falskelig anklaget.»

«Frygten holder dig tilbake. Men vær ved godt mod; intet ondt skal vederfares dig. Fremkald en storm. Gjør det, og du redder livet dit. Fri skal du gå herfra med barnet dit, og kongens magt skal beskytte dig mot al fare og alt ondt.»

Konen kastet sig ned foran Toms føtter, og erklærte under tårer at hun ikke eide magt til at utføre det forlangte under.

Tom holdt fast ved sit, og konen gjentok sine forsikringer. Endelig sa han: «Jeg tror at konen har talt sandt. Hvis min egen mor hadde været i hendes sted, og var blit begavet av djævelen med denne magt, så vilde hun ikke ha betænkt sig et øieblik på at vække op en storm, og lægge hele landet i ruiner, hvis hun for den pris hadde kunnet redde mit liv. Dette er et bevis for at andre mødre vilde gjort det samme. Du er fri, min gode kone, du og barnet dit. Jeg anser dig for uskyldig. Nu da du har fåt tilgivelse, har du ingenting at frygte; træk altså strømpene av dig, og kan du skaffe mig en storm, så skal du bli rik!»

Konen ytret høilydt sin taknemmelighet og beredte sig til at adlyde befalingen, mens Tom så på hende i spændt forventning blandet med frygt. Samtidig gav hofmændene tydelige beviser for sin uro og ængstelse. Konen blottet både sine egne og den lille pikes føtter, gjorde øiensynlig sit bedste for at belønne kongens ædelmodighet med et jordskjælv. Men forsøket mislykkedes helt, og Tom sa med et suk: «Nu ja, min gode kone, bry dig ikke mere derom. Gå din vei i fred, og hvis du nogen gang får din troldomsevne tilbake, så glem ikke at du skaffer mig et uveir.»

KAPITEL 16.

Galamiddagen.

Langt borte i gangene hørtes et hornsignal og ropet: «Plads for kongen! Plads for kongens høie majestæt!» Disse ord gjentages flere ganger, de kommer nærmere og nærmere, nu er trompetene like ved, og ropet runger høit foran salen: «Plads for kongen!» I dette øieblik viser det pragtfulde tog sig, og træder ind gjennem døren med høitidelige og avmålte skridt. Først kommer rikets herrer, baroner, jarler og strømpebåndsriddere, alle i rikt utstyrte dragter og med ubedækkede hoder. Derefter viser kansleren sig mellem to andre, hvorav den ene bærer det kongelige scepter, den anden sverdet i en rød slire beslåt med gyldne liljer, og med spidsen opad; siden kommer kongen selv, og trompeter og trommer stemmer op en dundrende velkomsthilsen, mens alle reiser sig fra sine pladser og roper: «Gud bevare kongen!»

Efter ham kommer nogen adelsmænd, som tilhører hans nærmeste opvartning, og til begge sider marsjerer æresvakten med forgyldte stridsøkser.

Alt dette var både vakkert og morsomt. Toms puls slog høit, og øinene lyste. Han husket de instrukser han hadde fåt, og besvarte folkets hyldest med at bøie let sit fjærprydede hode, og med et høflig: «Jeg takker eder, godtfolk.»

Derefter satte han sig tilbords uten at ta hatten av, og han gjorde det uten mindste spor av forlegenhet. At spise med hatten på var nemlig den eneste kongelige vane som familiene Tudor og Canty hadde fælles. Følget opløste sig nu, og grupperte sig omkring ham.

Til tonene av munter musik trådte nu livdrabantene ind, de stauteste og kraftigste mænd i England, som med særlig omhu var blit valgt ut til disse poster. De gik frem med blottede hoder, klædt i skarlagenrøde dragter med gyldne roser brodert på ryggen. De kom og gik, idet de hver gang bragte med sig en omgang retter, servert på sølvfat. Disse retter tok andre imot i samme orden hvori de blev bragt ind, og de blev sat på bordet, idet matsmakeren gav hver drabant en mundfuld at spise av den særskilte ret han hadde båret ind; alt dette blev gjort av frygt for at maten kunde være forgiftet.

Tom spiste sin middag med god appetit, skjønt han visste at hundreder av blik fulgte hver bit han førte op til munden, og vogtet på hans mindste bevægelser med en spænding som ikke kunde ha været større om det så hadde været de farligste sprængstoffer han spiste, og man hadde ventet at han skulde bli sprængt i luften, og delene av hans legeme bli slynget rundt i salen. Han gjorde sig stor flid med ikke at skynde sig, og passet likeså nøie på ikke at gjøre det ringeste selv, men vente til den embedsmand hvem hvervet var betrodd, knælte ned og gjorde det for ham. Han gjennemgik hele programmet uten en eneste feil — en storartet triumf.

Da måltidet langt om længe var slut, marsjerte han igjen avsted midt i det strålende tog, og hørte den muntre larm av smeldende trompeter, trommehvirvler og rungende bifaldsrop.

KAPITEL 17.

Kong Utenom den første.

Miles Hendon skyndte sig avsted henimot Southwarkenden av Londonbroen, mens han holdt skarp utkik etter de personer han søkte. Han håbet sikkert at han snart skulde indhente dem. Men han hadde regnet feil. Ved at spørre sig for lykkedes det ham rigtignok at følge sporet et stykke ind i Southwark; men der stanset ethvert spor, og han blev stående aldeles oprådd, uten at vite hvad han skulde gjøre. Allikevel fortsatte han sine efterforskninger utrættelig og efter bedste evne hele resten av dagen. Da skumringen faldt på, var han utmattet, halvdød av sult, og like langt fra sine ønskers mål som før. Han spiste til aftens på vertshuset, og gik tilsengs med det faste forsæt næste morgen at stå op rigtig tidlig, og grundig gjennemsøke byen. Mens han lå som bedst og tænkte og la planer, fik han imidlertid pludselig en indskydelse: Gutten vil naturligvis rømme sin vei fra røveren, dersom det blir mulig for ham. Men vil han da vende tilbake til London og lete op sine tidligere plageånder? Nei, det bryr han sig nok ikke om! Isteden vil han vel heller prøve at undgå at falde i hændene på dem. Hvad kommer han så til at gjøre? Da han aldrig har hat en ven eller beskytter i verden før han traf på Miles Hendon, så vil han naturligvis se at finde igjen denne sin ven. Han kommer til at flygte til Hendon Hall; det er akkurat hvad han kommer til at gjøre; for han vet at jeg er på hjemveien, og han kan vente at træffe mig der. Jo, den ting stod greit og tydelig for Hendon; det var ikke værdt han kastet bort mere tid i Southwark; han fik straks finde sig en vei gjennem Kent i retning av Monks Holm, idet han underveis undersøkte skogene, og holdt skarp utkik efter gutten.

Nu vil vi vende tilbake til den forsvundne lille konge.

Den røver som opvarteren hadde set i nærheten av gutten og kongen, slog sig ikke straks sammen med dem, men holdt sig like bak dem, og fulgte efter dem. Han sa ingenting. Venstre arm bar han i bind, og han hadde en stor grøn plasterlap over venstre øie; han haltet litt og brukte en ekestok til støtte. Gutten førte kongen en svart, kroket vei gjennem Southwark, og tilsidst kom de ut på landeveien utenfor byen. Kongen var nu blit ærgerlig, og sa at han vilde bli her, — det var Hendons pligt at komme til ham, ikke hans at gå til Hendon. Han vilde ikke tåle en slik uforskammethet; han vilde bli hvor han var. Gutten sa:

«Tænker De virkelig at bli her når Deres ven ligger såret derborte i skogen?»

Kongen slog pludselig om. Han sa: «Såret? Og hvem har underståt sig til at gjøre det? Men det blir et senere spørsmål. Gå nu bare på! Fortere, min gode mand! Har du bly i skosålene? Såret, sier du? Om også gjerningsmanden er søn av en hertug, så skal han få svi for udåden!»

Skogen lå endnu nokså langt borte; men de tilbakela strækningen meget hurtig. Tilsidst kom man frem til en åpen plads, hvor der endnu lå nogen spredte levninger efter en bondegård, og like ved den en låve, som var så forfalden at den holdt på at ramle. Ikke nogensleds fandtes der tegn til mennesker, og der hersket fuldkommen stilhet. Gutten trådte ind i låven, og kongen fulgte like i hælene på ham. Der fandtes ingen derinde! Kongen kastet et overrasket og mistænksomt blik på sin ledsager, og spurte:

«Hvor er han?»

En hånlig latter var det eneste svar han fik. Kongen blev rasende; han grep en stok, og vilde netop pryle løs med den på gutten, da han fik høre en ny hånlatter. Den kom fra den vanføre stratenrøver som på avstand hadde fulgt efter dem. Kongen vendte sig om og sa sint: «Hvem er du? Hvad har du at gjøre her?»

«Hold op med de galskapene der,» svarte han, «og bruk fornuften din. Forklædningen min er rigtignok ikke dårlig; men du kan vel allikevel ikke påstå at du ikke kjender igjen din egen far i den.»

«Du er ikke min far. Jeg kjender dig ikke. Jeg er kongen. Hvis du holder min tjener gjemt, så find ham frem igjen; ellers kommer det til at gå dig galt for dagen er over.»

John Canty svarte: «Det er klart at du er gal, og jeg har ikke lyst til at gi dig pryl netop nå; men hvis du ærgrer mig, blir jeg nødt til det. Det er rådeligst at du vænner tungen til at snakke forsigtig, så at du ikke gjør os skade med den på vort nye opholdssted. Jeg har begåt et mord, og kunde ikke bli hjemme, — og likeså litt skal du bli det; for jeg har bruk for dig her. Av visse grunde har jeg byttet navn; nu heter jeg Hobbs-John, og du selv heter Jack. Husk nå dette godt! Og svar ordentlig på det jeg spør dig om. Hvor er mor din? Hvor er søstrene dine?»

Kongen svarte mut: «Plag mig ikke længer med at snakke i gåder. Min mor er død; mine søstre er på slottet!»

Den yngste av kjeltringene var like ved at briste ut i en smeldende latter, og kongen hadde styrtet løs på ham dersom ikke Canty — eller Hobbs, som han nu heter — hadde hindret det ved at si:

«Vær stille, Hugo, og ert ham ikke; hans forstand er omtåket, og din måte at være på gjør ham bare værre. Sæt dig ned, Jack, og vær rolig; snart skal du få litt at spise.»

Hobbs og Hugo begyndte at snakke sammen med lav stemme, og kongen flyttet sig så fort som mulig væk fra det ubehagelige selskap. Han famlet frem for sig i mørket borte i låvens bakerste del, og fandt jorden der dækket av et fotdypt halmlag. Her la han sig, trak halmen over sig, og var snart fordypet i sine tanker. Mens eftermiddagen langsomt snek sig hen, blev gutten træt av sine triste tanker, og litt efter litt faldt han i en rolig og velgjørende søvn.

Efter meget lang tids forløp — han kunde ikke si hvor lang — våknet han til en slags halv bevissthet, og han lå med lukkede øine i en ubestemt undren over hvor han var, og hvad der var hændt ham. Han hørte støi og larm i nærheten, og regnets dystre tromming på taket. En, behagelig følelse av velvære kom over ham; men denne følelse forsvandt i næste øieblik da der brøt løst et kor av støiende stemmer og en rå, skraldende latter. Det virket ubehagelig på ham, og han strakte hodet op for at se hvorfra avbrytelsen kom.

Et uhyggelig syn møtte hans blik. En klar ild brændte midt på gulvet i den anden ende av låven, og i det røde ildskin lå eller veltet sig det besynderligste selskap av stratenrøvere av begge kjøn. - Der var kraftige, hærdede mænd, veirbitte, brune i ansigtet, med langt hår, og klædt i fantastiske filler; der fandtes halvvoksne gutter med rå ansigtstræk og i fillete klær; der fandtes blinde tiggere med forbundne. og plasterbelagte øine; krøblinger med træben og krykker; elendige væsener med blødende sår, som kunde sees gjennem fillene; en omvandrende kræmmer med sin varebylt, en skjærsliper, en kjeleflikker og en kvaksalver, alle med de redskaper som tilhørte faget. En del av kvindene var halvvoksne, andre netop voksne, atter andre var gamle og indskrumpne hekser, og alle sammen var de forhærdede, og førte et råt sprog, alle var de skidne og stygge; der fandtes tre pattebarn med sår i ansigtet, og et par forsultne hunder med bånd om halsen.

Natten var bratt ind, tyvebanden hadde netop sluttet sit måltid, og drikkelaget begyndte nu. Kruset gik fra mund til mund, og pludselig lød et høit rop: «En sang, en sang! Fuglefanger-Dick og Springer-Dot skal synge!»

En av de blinde sprang op og rev av sig såvel de plasterlapper som bedækket hans feilfrie øine, som plakaten der fortalte om grunden til hans triste skjæbne. Springer-Dot sparket sit træben av sig, og indtok sin plads ved siden av den anden slyngel. Derefter sang de en drikkevise, og ved slutningen av hvert vers istemte hele selskapet av alle kræfter omkvædet. Da man kom til sidste vers, hadde begeistringen nådd en sådan høide at de alle sammen stemte i med fra versets begyndelse, og det med en slik kraft at det var som om hele låven rystet.

Nu begyndte en samtale, som dog ikke førtes på tyvesproget, da dette kun anvendtes når uvedkommende personer kunde høre dem. Av samtalen fremgik det at «John Hobbs» ikke så ganske nylig var blit optat i banden, men at han tvert imot i tidligere tid hadde været medlem. De andre forlangte at få vite hvorledes hans liv i den senere tid hadde været, og da han fortalte at han tilfældigvis var kommet til at slå en mand ihjel, uttrykte de alle sammen sin tilfredshet. Gamle bekjendte hilste ham muntert velkommen, og de yngre følte sig hædret av hans håndtryk. De spurte ham hvorfor han hadde været så længe borte, og han svarte:

«Det er bedre at bo inde i London end ute på landet, og det er sikrere også nu, efterat lovene er blit så strenge, og håndhæves så nøie. Hvis jeg ikke var kommet ut for dette uheldet, vilde jeg nok ha vedblit at være der jeg var.»

Han spurte hvor mange medlemmer banden nu tællet, og røvernes anfører svarte: «Fem og tyve par sterke næver færdige til at begå indbrud, røveri, bedrageri og tiggeri; desuten barn, jentunger og kjærringer. Størsteparten er her, og resten er på marsj østover; vi følger efter i dagbrækningen.»

Tre karer reiste sig, trak fillene sine av sig, og blottet ryggene sine, som hadde striper på kryds og tvers efter gamle piskeslag. Den ene strøk håret væk fra ansigtet, og viste det sted hvor hans venstre øre engang hadde sittet. Den anden pekte på et brændemerke på sin skulder og et ødelagt øre. Den tredje sa: «Jeg heter Yokel, og var engang landmand i god stilling. Min snilde og hæderlige gamle mor slet ondt for at tjene sit brød som sykepleierske. Men en av de syke døde, doktoren kunde ikke si av hvilken grund, og så brændte de min mor som heks, mens mine små barn måtte stå og se på. Ja, den engelske lov — la os alle sammen drikke for den! Et leve for den vilde engelske lov, som befridde hende fra at leve i dette land! Jeg gik fra hus til hus og tigget — jeg og min kone, og vi slæpte med os vore sultne barn; men vi blev pisket og drevet igjennem tre byer. Siden sultet barnene ihjel. Jeg tigget påny, tigget bare om en brødbit, blev bundet til skampælen, og mistet et øre. Jeg tigget påny, og blev solgt som slave. Jeg har rømt fra min herre, og hvis jeg nu blir grepet, så hænger de mig.»

En høi stemme hørtes gjennem mørket: «Det skal de ikke få lov til! Fra og med denne dag skal denne lov være ophævet!»

Alle vendte sig om, og så den lille konges fantastiske skikkelse hastig nærme sig. Da han trådte frem i lyskredsen, brøt der fra alle hold frem en storm av spørsmål: «Hvem er det? Hvad er dette for noget? Hvem er du, gut?»

Uten mindste forlegenhet møtte gutten alle disse overraskende og spørgende blikke, og med fyrstelig værdighet svarte han: «Jeg er Edward, Englands konge.»

En vild latter fulgte på dette svar, og i latteren klang dels hån, dels munterhet over denne fortræffelige spøk. Kongen følte sig såret, og sa skarpt: «Er det den tak dere gir mig for den kongelige nåde som jeg har lovt dere elendige landstrykere?»

Hvad han mere sa i en forbitret tone og med heftige håndbevægelser, druknet i en orkan av latter og hånlige utrop. John forsøkte at skaffe ørens lyd, og da det endelig lykkedes ham, sa han: «Kamerater, dette er sønnen min; han er splitter gal, så dere må ikke bry dere om hvad han sier; han indbilder sig at han er kongen.»

«Jeg er kongen,» utbrøt Edward, idet han vendte sig mot ham, «og du skal tidsnok få erfare det. Du har selv tilståt at du er en morder, og i galgen skal du komme, vær sikker på det!»

«Vil du forråde mig? Vent bare til jeg kan få bruke nævene mine på dig, så —»

«Holdt!» ropte røveranføreren, idet han sprang frem for at redde kongen, og slog Hobbs overende med et knytnæveslag. «Har du ikke respekt hverken for konger eller røverhøvdinger? Går du mine rettigheter endnu en gang for nær, så skal jeg selv hænge dig.»

Derpå sa han til kongen: «Du må ikke en gang til komme med trusler mot kameratene mine, og du får styre tungen din når du snakker om dem til andre. Du kan gjerne for mig være konge så ofte du vil, når du får det indfaldet; men la ikke mig få nogen ubehageligheter av det. Ta tilbake det skjeldsordet du netop sa; for det betragter vi som høiforræderi mot os. Vi kan nok være mindre bra i enkelte retninger; men ingen av os er allikevel så ussel at han kunde finde på at bli forræder mot sin egen konge. Vi er forsåvidt lovlydige undersåtter, og vi holder av kongen. Nu kan du selv få høre. Reis dere alle sammen, og rop på én gang: Længe leve Edward, Englands konge!»

Alle reiste sig og istemte ropet med en sådan kraft at det gamle, faldefærdige hus rystedes i sine sammenføininger. Den lille konges ansigt lystes et øieblik op av stolt glæde, han bøide hodet og sa alvorlig og likefrem: «Jeg takker dere allesammen, godtfolk.»

Dette uventede indfald bragte selskapet til at bryte ut i den vildeste latter. Da ro atter så nogenlunde var tilveiebragt, sa anføreren i en bestemt, men allikevel nokså velvillig tone: «Hold op med det der, gut; det er hverken klokt av dig eller nyttig for os. Find på noget rigtig galt, om så skal være; men vælg en anden titel.»

En mand foreslog med høi slemme: «Utenom den første, kongen over alle de for tidlig fødte!»

Denne titel slog straks an, blev gjentat fra alle struper, og hilst med et dundrende jubelskrik. Derefter fulgte latter, rop og en øresønderrivende kattemusik.

«Frem med ham! Kron ham!»

«Læg kongekåpen om ham!»

«Gi ham scepteret!»

«Op på tronen med ham!»

Disse og lignende rop krydset hverandre i luften, og inden den stakkars gut fik tid til at tænke sig om, blev han kronet med et tinkrus, fik et gammelt uldteppe om sig som kongekåpe, og en tom tønde til trone, og istedenfor scepter fik han kjeleflikkerens loddebolt i hånden. Derefter kastet hele selskapet sig på knæ omkring ham, og brøt ut i ironiske klager og anropninger om nåde og barmhjerlighet, mens de tørket om øinene med skidne og fillete ærmer og forklær: «Vær os alle sammen nådig, ædle konge!» — «Ha medlidenhet med dine tjenere, og glæd os med en kongelig spøk!» — «Vern os med din nådes stråler, du kongemagtens tindrende sol!»

Tårer piplet frem i den lille konges øine, og i sit hjerte tænkte han: «Det er altså på den måten de lønner mig for min godhet!»

KAPITEL 18.

Kongen og landstrykerne.

Ved daggry følgende morgen brøt landstrykerne op, og gav sig på vei. Himmelen var overtrukket med skyer, veiene var opbløtt, og en bitende vinterkulde lå i luften. Al munterhet var nu borte; nogen var tause og tvære, andre grætne og opfarende, ingen var i godt humør, og alle tørste. Anføreren stillet kongen under Hugos opsigt, og beordret John Canty at holde sig på avstand fra ham. Han advarte også Hugo mot at være altfor streng mot gutten.

Utover dagen blev veiret mildere, og skyene trak delvis bort. Landstrykerne skalv ikke længer av kulde, og humøret blev øiensynlig bedre. De blev mere og mere oprømte, og begyndte til slut at erte hverandre, og forulempe folk som de traf på veien.

Da de kom forbi en liten bondegård, gik de ind og tvang bonden til at ta frem mat og drikke. De gjorde rent bord, og da de var færdige, kastet de ben og andre levninger i hodet på bonden og hans folk. Til slut truet de med at komme tilbake og brænde huset av over hodene på dem hvis de klaget til myndighetene.

Efter en lang og trættende vandring gjorde hele banden holdt bak en hæk i utkanten av en større by. Der blev fastsat en time til rast, hvorefter de spredte sig i alle retninger for på forskjellige kanter at begi sig ind i byen og «gjøre forretninger». Kongen blev sendt avsted sammen med Hugo, og de streifet længe omkring, uten at der frembød sig nogen leilighet til at gjøre noget kup.

Endelig sa Hugo: «Det er et elendig hul, er det. Jeg ser ingenting som jeg kan stjæle; vi får derfor til at tigge.»

«Vi! Det manglet bare! Følg du din lyst; men jeg har ikke til hensigt at tigge.»

«Ja så, du vil ikke tigge!» utbrøt Hugo, og så forbauset på kongen. «Når har du trukket dig tilbake fra den slags forretninger?»

«Hvad mener du med det?»

«Mener? Har du kanske ikke tigget på Londons gater hele dit liv?»

«Jeg? Er du gal?»

«Spar dine komplimenter. Desto længer kan du bruke dem. Ti stille med det sludderet. Du kan jo spille vanvittig for sin egen fornøielses skyld. Men hvis jeg fortæller far din dette, kommer han til at banke rygtavlen din så varm at du blir ganske brændt. Men når du ikke vil tigge, hvad vil du da gjøre? Stjæle kyllinger?»

I en utålmodig tone svarte kongen: «Ti stille med dine dumme forslag; jeg blir træt av det snakket dit.»

Hugo svarte med selvbeherskelse: «Hør nå engang her, kamerat — ikke vil du tigge, og ikke vil du stjæle, og derfor gjør vi det altså heller ikke. Men nu skal jeg si dig hvad du skal gjøre. Du skal spille lokkefugl mens jeg tigger — negt om du tør!»

Kongen stod i begrep med at gi et hånlig svar, da Hugo i det samme utbrøt: «Tys! Der kommer en mand med et venlig ansigt. Nå kaster jeg mig overende, og får et krampeanfald. Når manden så springer frem til mig, så begynd at jamre dig, fald på knæ, og gjør som du gråter. Hyl av alle livsens kræfter og si: Ak, herre, det er min stakkars ulykkelige bror, og vi to står alene i verden. Skjænk os en liten skjerv av Deres overflod!»

I det samme begyndte Hugo at klage og jamre sig og rulle med øinene, snurre rundt og vakle, faldt med et høit skrik overende, sparket med benene, og vred sig som i dødskamp.

«Stakkars ulykkelige menneske!» utbrøt den fremmede. «Tænk, slike smerter han må ha! Se her, la mig hjælpe dig op igjen!»

«Ak, ædle herre, tilgi mig, og Gud lønne Dem for Deres gode hjerte! Men det gjør forfærdelig ondt hvis De løfter mig op på den måten. Min bror derborte kan fortælle Dem hvorledes jeg plages og pines av angst når disse anfaldene kommer over mig. En penny, gode herre, gi mig en penny, som jeg kan kjøpe litt mat for.»

«En penny! Nei, du skal få tre, stakkars gut. Se her, ta dem! Kom så hit, min lille ven, og hjælp mig at føre din stakkars bror hjem.»

«Jeg er ikke hans bror,» avbrøt kongen ham.

«Du har et hårdt hjerte, gut. Du burde skamme dig! Hvis han ikke er din bror, hvem er han da?»

«En tigger og en tyv! Han har narret til sig pengene av Dem, og samtidig tømt lommene Deres. Vil De gjøre ham frisk igjen ved et underverk, så gi ham et ordentlig drag over ryggen med kjeppen Deres, og overlat resten til forsynet.»

Men Hugo ventet ikke på underverket. Lynsnart satte han avsted, fulgt av manden, som ropte og skrek av alle kræfter for at få stoppet ham.

Kongen utstøtte et dypt suk av taknemmelighet mot himmelen for sin egen befrielse, flygtet i den motsatte retning, og sagnet ikke farten før han anså sig for at være i sikkerhet. Han fulgte den første landevei han fik øie på, og hadde snart latt byen bak sig. I løpet av de første timer skyndte han sig avsted så fort han kunde, og så sig ofte tilbake, om han muligens skulde bli forfulgt. Til slut stanset han sulten og træt ved en bondegård; men han hadde ikke før åpnet munden for at be om litt mat før bonden avbrøt ham og bad ham pakke sig avsted igjen.

Med blødende føtter og bitterhet i hjertet vandret han videre, fast besluttet på ikke mere at utsætte sig for en lignende behandling. Men sulten er stolthetens overmand, og da det lakket mot kvelden, gjorde han et nyt forsøk i en anden bondegård; men her kom han endda værre ut for det end første gang, blev overøst med de råeste skjeldsord, og truet med arrestation hvis han ikke straks gik sin vei.

Kold og mørk brøt natten ind, og langsomt slæpte kongen sig fremdeles avsted. Han var i virkeligheten også nødt til at holde sig i stadig bevægelse; for hver gang han satte sig ned for at hvile, trængte kulden ham straks gjennem marv og ben. En og anden gang så han et lysglimt, men allid langt borte, ja så langt borte som om det kom fra en anden verden. Alt syntes så fjernt at den lille konge hadde en følelse som om livet og dets virkelighet var flygtet langt bort fra ham, og at han stod der ensom og forlatt midt i den uendelige tomhet.

Han fór undertiden sammen når det tørre løv raslet altfor sterkt, og han indbildte sig at denne lyd skrev sig fra hviskende menneskestemmer, indtil han ganske pludselig kom til at stå i skinnet av en staldløkt. Han skyndte sig tilbake ind i skyggen, og indtok der en avventende holdning. Løkten var blit stillet i en åpen fjøsdør. Kongen ventet en stund; men ikke en lyd hørtes, ikke en bevægelse antydet at der var levende væsener i nærheten. Han begyndte at fryse, og fjøset så så lokkende ut at han endelig besluttet sig til at trodse faren og gå ind; men i det samme han trådte over terskelen, hørte han stemmer bak sig. Han hoppet bak en stor binge, og gjemte sig der. To mænd kom ind, og den ene hadde løkten med sig; de begyndte at arbeide, og de snakket hele tiden med hverandre. Kongen så sig speidende omkring, og fik øie på noget som lignet en bås i den anden ende av fjøset. Han bestemte sig straks til at kravle ditbort såsnart han blev alene. Han fik også øie på en del hestedækkener som lå midt på gulvet, og bestemte sig til at lægge beslag på dem en nat for den engelske krones regning.

Efter en tids forløp sluttet mændene sit arbeide, og gik sin vei, låste døren, og lok løkten med sig. Kongen, som nu skalv av kulde, kravlet hen til hestedækkenene så fort det lot sig gjøre, samlet dem sammen og havnet endelig i god behold borte i båsen. To av dækkenene bredte han ut på gulvet, og de to andre la han over sig. Han var nu en lykkelig liten fyrste, skjønt dækkenene var gamle og tynde, og desuten sendte ut en så stinkende hestelugt at den virket næsten kvælende.

Skjønt kongen holdt på at forsmegte av sult og tørst, var han allikevel så søvnig og træt at han snart befandt sig i en mellemtilstand mellem søvn og våkenhet. Men netop som han holdt på at sovne fuldstændig ind, følte han at der var noget som rørte ved ham! I næste sekund var han atter fuldt våken, og snappet efter pusten. Det var som om denne hemmelighetsfulde berøring i belgmørket gjennemisnet ham, og fik hans hjerte til næsten at stanse. Urørlig lå han der og lyttet, og vovet næsten ikke at trække pusten. Men intet rørte sig, og ingen lyd hørtes. Så faldt han endelig atter i søvn; men pludselig kjendte han påny den hemmelighetsfulde berøring. Der lå noget usigelig skrækindjagende i denne lette berøring av et usynlig lydløst væsen. Men hvad skulde han vel gjøre? Skulde han forlate sit bekvemme nattekvarter, og gjennem en flugt unddra sig denne uransakelige kilde til en navnløs frygt? Men hvor skulde han flygte hen?

Tre ganger strakte han nølende sin hånd litt utenfor dækkenet, men trak den atter forfærdet tilbake, ikke fordi han hadde støtt på noget, men fordi han hadde en bestemt følelse av at han var ifærd med at gjøre det. Den fjerde gang dristet han sig en smule længer frem, og hans hånd gled let henover noget blott og varmt, Han blev næsten forstenet av rædsel. Han var i en slik sindstilstand at han ikke kunde tænke sig andet end at her lå et endnu varmt lik av en som netop var død. Det forekom ham at han heller vilde dø end at røre ved dette. Men denne tanke var jo ganske urigtig, da han ikke hadde nogen forståelse av hvor uovervindelig sterk den menneskelige nysgjerrighet er. Det varte ikke længe før hans dirrende hånd atter listet sig frem — mot hans bedre vidende og uten hans samtykke. Han fik fat i en dusk langt hår. Han gyste, men lot hånden følge håret opover, og støtte på noget som syntes at være et rep, fulgte repet videre, og fandt en uskyldig kalv. Repet var slet ikke noget rep, men simpelthen kalvens hale.

Mens han strøk dyrets glatte, varme ryg, faldt det ham ind at kalven kunde bli til nytte på mere end én måte. Han la hestedækkenene helt ind til kalven, krøp bort til dens ryg, trak dækkenene over sig og sin ven, og efter et par minutters forløp følte han sig likeså varm og tilfreds som han nogensinde hadde været på sit edderdunsleie i Westminsters kongelige palads. Nattevinden vokste i styrke, den fór klagende og hylende om gavler og hjørner, den gamle låve rystedes i alle sine sammenføininger; men dette var nu bare musik for kongens øre; for ham kunde det gjerne blåse og storme, brake og hyle, klage og jamre; han brydde sig ikke om det, han bare nød det. Han trykket sig tættere ind til sin firbente ven, og faldt snart i en dyp, uforstyrret og styrkende søvn.

Da kongen tidlig følgende morgen våknet, reiste han sig straks, og gik ut av båsen. I det samme hørte han lyden av friske barnestemmer. Døren gik op, og et par småpiker kom ind. Såsnart de fik øie på ham, blev de forundret stående stille og se på ham. De hvisket nogen ord til hverandre, gik nærmere bort til ham, og blev atter stående og stirre på ham. Litt efter litt tok de mod til sig, og begyndte at snakke høit om ham.

De kom nærmere og nærmere, mønstret ham fra top til tå, som om han var et ukjendt, underlig dyr, og iagttok en viss forsigtighet, som om de ikke var ganske sikre på om det ikke kunde være et dyr som vilde bite dem hvis det fik leilighet dertil. Endelig stillet de sig like foran gutten, og mens de blev stående og holde hverandre i hånden, så de sig mætte på åbenbarelsen, indtil den ene av dem omsider samlet hele sit mod, gik ret på saken og spurte: «Hvad er du for en?»

«Jeg er kongen,» lød det alvorlige svar.

Barnene studset, og blev slående en god stund målløse med vidt opsperrede øine. Så seiret atter nysgjerrigheten: «Kongen? Hvilken konge?»

«Kongen av England.»

Barnene så på hverandre, stirret atter på kongen, så igjen på hverandre, og til slut sa den ene av dem: «Hørte du hvad han sa, Margery? Han sa at han var kongen. Kan det være sandl?»

«Hvorfor skulde det ikke være stndt, Prissy? Han lyver vel ikke! Og hvis det ikke var sandt, så måtte han jo ha løiet. Alt det som ikke er sandt, må jo være usandt.»

Dette var en uimotsigelig logik, og der hersket heller ikke ringeste tvil længer i Prissys sjæl. Hun vendte sig mot kongen og sa: «Hvis det virkelig er sandt at du er kongen, så vil jeg også tro det.»

«Jeg er sandelig kongen.»

Hermed var spørsmålet avgjort. Hans majestæts kongelige værdighet blev uten videre forhandling erkjendt, og småpikene begyndte nu at spørre ham om grunden til at han befandt sig her, hvorfor han var så litet kongelig klædt, hvorhen han nu skulde ta veien, o s. v. Det var en herlig følelse for den stakkars lille konge at han her kunde lette sit hjerte og fortælle om sine sorger uten at frygte for at han skulde bli møtt med hån og mistro. Derfor fortalte han også frit ut om sine bekymringer, så han rent glemte sin sult, og hans ord blev mottat med den varmeste og mest uforstilte medfølelse av de to småpiker. Men da han var kommet til fortællingen om sine aller sidste oplevelser, og de fik klart for sig hvor længe han hadde måttet undvære mat og drikke, skyndte de sig bort til huset for at få frem litt mat til ham.

Barenenes mor mottok kongen med venlighet og deltagelse; for hans nødlidende tilstand og hans efter hendes mening forrykte ideer rørte hendes kvindehjerte. Hun var enke og temmelig fattig, og derfor hadde hun set nok av ulykker i livet, så hun hadde en varm medfølelse med dem som var blit behandlet hårdt av skjæbnen. Hun trodde at gutten var løpet bort fra sine venner eller vogtere, og søkte derfor at få greie på hvorfra han var kommet, for så at finde en utvei til at føre ham tilbake til hans familie. Men alle hendes hentydninger til nærliggende byer og landsbyer lot ham ganske uberørt. Guttens ansigt såvelsom hans svar viste tydelig nok at de ting hun talte om, var ham fuldstændig fremmede. Han kunde gjøre rede for alt som vedrørte hoffet, på den fornuftigste måte man kunde tænke sig, og viste umiskjendelige tegn på sorg og fortvilelse såsnart de talte om hans far, den netop avdøde konge. Men blev samtalen ført hen på andre emner, tapte den al interesse for ham, og han blev taus som en mur.

Da konen tilslut opdaget, at han hadde god greie på mange fine retter, var hun snart på det rene med at gutten hadde været et eller andet sted til hjælp i kjøkkenet. Fuld av iver efter at få sin formodning bekræftet bad hun gutten at han en stund skulde holde øie med maten, og hun tilføiet at han gjerne kunde få lov til at lage en ret eller to på egen hånd hvis han vilde. Derpå tok hun begge småpikene med sig, og gik ut av kjøkkenet. Men gutten mumlet hen for sig: «En anden engelsk konge har tidligere engang hat et lignende hverv at utføre, og derfor kan det ikke være under min værdighet at jeg påtar mig et arbeide som også Alfred den store påtok sig. Men jeg skal forsøke at gjøre mit arbeide bedre end han gjorde sit; for han svidde maten.»

Hensigten var god nok; men evnen stod ikke i forhold til den; for det gik med denne kongen akkurat på samme måten som med den andre. Snart var han dypt hensunken i tanker, og utkastet nye, høitflyvende planer, og samme skjæbne rammet ham som kong Alfred — maten blev svidd. Konen kom tilbake tidsnok til at redde frokosten fra at bli fuldstændig ødelagt, og hun vækket kongen op av hans drømmerier med en velment og veltalende overrøfling. Men da hun så hvor ulykkelig han nu følte sig, blev hun atter venlig og snild mot ham.

Gutten nød av hjertens lyst det styrkende måltid, og begyndte snart at føle sig overordentlig oplivet og vederkvæget av det. Da de hadde spist, sa konen til ham at han skulde vaske op. Ordren kom meget overraskende, og kongen var på nippet til at gjøre oprør, men mumlet så hen for sig: «Når Alfred den store kunde finde sig i at bake brød, så vilde han nok også ha gåt med på at vaske op tallerkenene; følgelig vil jeg også forsøke på at gjøre det.»

Det gik imidlertid temmelig dårlig for ham, og det forbauset ham; for han måtte tilstå at det var en nokså simpel kunst at gjøre nogen træskeer og fater rene. Men det var et kjedelig og trættende arbeide, skjønt han jo til slut fik bugt med det. Han begyndte nu at bli utålmodig efter at komme avsted igjen og fortsætte sin marsj. Men det viste sig snart at det ikke var så let at komme væk fra denne driftige kone. Hun satte ham i beskjæftigelse snart med et, snart med et andet litet arbeide, som han allikevel utførte på en nogenlunde tilfredsstillende måte. Derpå satte hun ham og begge småpikene til at skrælle vinterepler; men han viste sig som en så stor klodrian at han snart fik avsked i unåde fra det hverv, og isteden fik han ordre til at skjærpe en kjøkkenkniv. Siden måte han karde uld, og det holdt han på med så længe at han endelig begyndte at tro at han nu tilstrækkelig måtte ha stillet den gode kong Alfred i skyggen med hensyn til simple og hverdagslige heltebedrifter, som kunde ta sig godt ut i fortællinger og historiske lærebøker, — og at det nu kunde være på tide at si stop! Og da så enken efter middagen gav ham en sæk med katunger som han skulde drukne, vilde han også nedlægge en bestemt indsigelse, da pludselig et uventet syn viste sig — ingen mere eller mindre end John Canty med en sæk på ryggen og i selskap med Hugo!

Kongen kjendte begge landstrykerne igjen, da de skridtet like henimot døren, som stod åpen. Følgelig lot han enhver indsigelse fare, grep isteden sækken med katungene, og listet sig ut gjennem bakdøren uten at si et ord. Han slængte sækken fra sig ved et skur, og satte på sprang nedover benstien bakenfor huset.

KAPITEL 19.

Kongen og eneboeren.

Det høie plankegjærde beskyttet ham mot at bli set fra huset, og han løp avsted alt hvad remmer og tøi kunde holde, mot en skog som vinket langt borte. Ikke et blik kastet han tilbake før han hadde nådd trærnes beskyttende løvhvælv. Da først vendte han sig om, og kunde på langt hold skjelne to skikkelser. Dette var nok for ham. Uten at vente til han kunde få rede på hvem det var, skyndte han sig videre, og sagtnet ikke farten før han var kommet dypt ind i skogen. Da først følte han sig nogenlunde sikker. Han lyttet opmerksomt; men stilheten var dyp og høitidelig — den gjorde ham næsten beklemt om hjertet.

Han hadde først til hensigt at bli der resten av dagen; men snart begyndte han at fryse, så han blev nødt til at gå videre for at holde sig varm. Så styrte han sin kurs tvers gjennem skogen, i det håb at han snart vilde støte på en vei. Men jo længer han kom ind i den tætte skog, desto mere ugjennemtrængelig blev den. Efterhånden faldt mørket på. Det var uhyggelig at skulle tilbringe natten på et så dystert sted. Hvert øieblik snublet han over trærøtter, og sat han fast i busker og krat.

Hvor lykkelig følte han sig derfor ikke da han pludselig blev opmerksom på et lysskin. Med besvær nådde han frem til det. Det viste sig at skinnet kom fra en tom vindusåpning i en liten ussel hytte. Han kunde også høre en stemme derinde, og følte straks en sterk lyst til at løpe sin vei og gjemme sig; men denne tanke opgav han dog, da han merket at stemmens eiermand var fordypet i bøn. Derfor vovet han sig bort mot det ene vindu, strakte sig på tå, og kastet et nysgjerrig blik ind i værelset. Det var litet nok. Gulvet bestod av bare marken, som litt efter litt var blit hårdt tillrampet. I et hjørne fandtes en seng med halm. halvt dækket av et par fillete tepper. I nærheten stod en liten kort bænk og en trebenet stol. På ildstedet røk endnu de sluknende rester av ilden. Foran et helgenbillede og i skinnet av et eneste lys lå en gammel mand på knæ, og på en trækiste ved siden av ham lå en opslåt bok og hodeskallen av et menneske. Manden var høi og mager, hår og skjeg snehvitt og meget langt; han var klædt i en fåreskindspels, som rak fra halsen ned til føttene. — «En hellig eremit!» tænkte kongen for sig selv. «Det kalder jeg i sandhet held!»

Eneboeren reiste sig fra sin knælende stilling. Kongen banket på døren. En dyp stemme svarte: «Træd ind, hvem du end er! Men la synden være utenfor; ti den jord du står på, er hellig!»

Kongen trådte indenfor, og stanset. Eremitten rettet sine gnistrende, urolige øine mot ham og sa: «Hvem er du?»

«Jeg er kongen,» lød det rolige og ukunstlede svar.

«Velkommen, konge!» utbrøt eremitten med varme. Han gjorde så bænken iorden for kongen, mens han samtidig mumlet og gjentok sit velkommen, ordnet litt i værelset, og bød kongen sætte sig tæt op til ildstedet, kastet nogen riskvister på ilden, og begyndte til slut at gå frem og tilbake på gulvet med urolige skridt.

«Velkommen! Mange har besøkt helligdommen her; men de har ikke været værdige, og er derfor blit bortvist. Men en konge som kaster sin krone, og foragter sin værdighets intetsigende pragt, som klær sig i filler for at ofre sit liv for hellige handlinger, han er værdig, han er oprigtig velkommen! Her skal han få lov til at bygge og bo alle sit livs dage til døden kommer.»

Her skyndte kongen sig at avbryte hans tale for nærmere at forklare sig; men den hellige skjænket ikke hans ord nogen opmerksomhet. Han fortsatte uforstyrret sin tale med hævet stemme og forøket iver:

«Og her skal du kunne hvile i fred. Ingen skal utspionere dit tilflugtssted og uleilige dig med anmodninger om at vende tilbake til det tomme og unyttige liv som Gud har formådd dig til at opgi. Her skal du få bede, læse i bøkenes bok, anstille betragtninger over denne verdens dårskap og forfængelighet og det tilkommende livs salighet; du skal leve av tørt brød og grønsaker, og daglig kue dit legeme med slag og hudfletninger forat sjælen må bli lutret. Du skal ha en strieskjorte på din nøkne krop, bare drikke vand, og leve i fred for denne verdens anfegtelser.»

Den gamle fortsatte at måle gulvet med sine skridt, men sluttet nu at tale høit, mumlet bare videre. Dette fordelagtige ophold benyltet kongen til at forklare sin stilling, og han gjorde det ted en veltalenhet som en våknende uro og frygt indgav ham. Men eremitten nærmet sig kongen, og sa med eftertryk: «Jeg vil betro dig en hemmelighet!»

Og dermed bøide han sig ned for at hviske ham den i øret, men holdt inde, og indtok en lyttende stilling. Efter et øiebliks pause gik han på tærne bort til vindusåpningen og så ut i mørket, kom så tilbake på samme smygende måte, strakte ansigtet frem mot kongen, og hvisket ham i øret: «Jeg er erkeengelen!»

Kongen for forskrækket op, og tænkte: «Gud give at jeg atter var ute blandt røverne! Nu er det kommet så langt med mig at jeg er blit fange hos en vanvittig!» Hans frygt steg, og avtegnet sig tydelig i hans træk. Med lav, ophidset stemme fortsatte den gamle:

«Jeg ser at du forstår hvilken luft du indånder! Dit ansigt viser mig at du føler dig betat! Jeg blev ophøiet til erkeengel netop på dette sted for fem år siden av engler som var sendt ned fra himmelen for at forlene mig med denne værdighet. Deres nærvær fyldte værelset med uutsigelig klarhet. De bøide knæ for mig, for mig, hører du, konge, for mig; ti jeg er større end de. Jeg har vandret omkring i de himmelske boliger og snakket med patriarkene.» Han stanset for at gi sine ord øket eftertryk. Så skiftet uttrykket pludselig, i vildt raseri for han op og ropte forbitret: «Ja, jeg er erkeengelen! En almindelig erkeengel, jeg som dog kunde været pave! Det er virkelig sandt. I en drøm blev det mig for tyve år siden åbenbart at jeg skulde ende som pave. Og jeg burde været det; ti så var Guds vilje; men kongen fandt det for godt at opløse det åndelige samfund som jeg hørte til, og jeg stakkars ukjendte munk, som savnet venner, blev utsløtt som en hjemløs i denne verden.» Han begyndte påny at mumle og med knyttet hånd slå sig for panden i vanmægtig raseri, mens han nu og da utstøtte frygtelige forbandelser og gjentok ordene: «Ak, hvorfor er jeg bare en erkeengel, jeg som skulde ha været pave!»

Så fortsatte han næsten en hel time, og den lille konge sat imens og led alle angstens kvaler. Denne fikse idé forlot med én gang den gamle, og han blev atter idel mildhet. Stemmen blev vekere, han steg atter ned til virkelighetens regioner, og sat og pratet på denne måte så naturlig, og viste desuten et så mennneskevenlig sindelag at han snart fuldstændig hadde vundet den lille konges hjerte. Han flyttet gutten nærmere ilden, gjorde det så hyggelig for ham som omstændighetene tillot det, behandlet hans sår og skrammer med en øvet, let hånd, og tok så fat på tilberedelsen av aftensmåltidet.

Denne lykkelige tilstand varte så længe begge nød aftensmåltidet. Efterat de begge i fællesskap hadde forrettet sin bøn foran krucifikset, førte eremitten gutten tilsengs i et tilstøtende værelse, hvor han kjælte for ham aldeles som en mor for sit barn, hvorpå han forlot ham og påny indtok sin plads ved ildstedet, hvor han begyndte at røre om blandt glørne, mens tankene dvælte langt borte. En stund senere sluttet han med det, banket sig med fingrene på panden, likesom for at gjenkalde et eller andet som var faldt ham ut av minde, men tydeligvis uten resultat. Pludselig sprang han heftig op, gik ind til sin gjest og spurte: «Du er jo konge?»

«Ja,» var det søvnige svar.

«Konge, hvor?»

«I England.»

«I England? Da er Henrik altså død?»

«Ja. Jeg er hans søn.»

En mørk skygge la sig over eremittens pande, mens han med hevngjerrige blikke knyttet sine magre hænder. Således blev han stående nogen øieblikke, åndet heftig, som om han vilde svelge noget som var vanskelig at få ned, og sa til slut med dyp røst: «Vet du at det var ham som kastet hjemløse og hjælpeløse ut i verden?»

Der kom intet svar. Den gamle bøide sig ned, betragtet opmerksomt guttens fredsommelige træk og lyttet til hans regelmæssige åndedrag.

«Han sover vist,» utbrøt han, og det mørke uttryk i hans ansigt gled over i et ondskapsfuldt smil. «Nå, han ser da lykkelig nok ut,» og dermed vendte han sig om. Han gik listende omkring i værelset og lette i dets hjørner og kroker efter et eller andet; en gang imellem stanset han for at lytte eller vende på hodet, og kastet et hurtig blik mot sengen, mens han hele tiden mumlet og småsnakket med sig selv. Til slut fandt han hvad han syntes at lete efter — en rusten gammel slagterkniv og en brynesten. Derefter listet han sig tilbake til sin plads ved ilden, satte sig, og begyndte sagte at hvæsse kniven mot stenen, mens han alt i et småsnakket og lot høre dæmpede utrop.

Med lange mellemrum prøvde han med tommelfingeren knivens egg, og nikket med synlig tilfredshet. «Den blir skarpere,» hvisket han, «ja, den blir skarpere.»

Han ænste ikke timenes flugt, men fortsatte ufortrødent sit arbeide, og bare de avbrutte sætninger som nu og da lød fra hans læber, vidnet om det intense tankearbeide og den spænding han befandt sig i.

«Hans far gjorde os meget ondt, røvet os for alt — og nu er han gåt bort til den evige ild! Ja, den evige ild! Han undslap vor hevnende arm — dette var Guds vilje, ja det var Guds vilje og vi har således ikke ret til at klage over det. Men helvede har han ikke undsluppet!»

Kongen rørte på sig. Lydløst sprang eremitten frem til sengen, la sig på knæ foran den, og bøide sig over den sovende skikkelse med høit løftet kniv. Gutten rørte atter på sig, hans øine åpnet sig et øieblik, men viste intet tegn til våknende liv; de så intet, og i næste øieblik tilkjendegav hans rolige åndedræt at han atter var faldt i dyp søvn.

En tid stod eremitten og lyttet i samme stilling, og vovet næsten ikke at trække pusten; så lot han armen langsomt synke, og listet sig atter bort idet han mumlet: «Midnat er for længe siden forbi; det er rådeligst at undgå skrik, hvis nogen tilfældigvis skulde gå forbi her på denne tid.»

Han listet sig omkring og samlet alt hvad han fik øie på av filler og lærremmer. Så gik han igjen bort til kongens leie, og ved den største forsigtighet lykkedes det ham til slut at binde sammen kongens føtter uten at vække ham. Derefter forsøkte han at binde sammen håndleddene; han gjorde adskillige forsøk på at lægge dem i kors; men gutten drog altid væk en av hændene netop i det avgjørende øieblik. Da til slut erkeengelens tålmodighet var nær ved at briste, la gutten selv hændene i kors i søvne, og i næste øieblik var de også sikkert bundet. Derpå la han en rem under den sovendes hake, førte den rundt halsen, og strammet den til; den blev drat til så let og kunstfærdig at gutten hele tiden sov like rolig som før.

KAPITEL 20.

Hendon redder kongen.

Den gamle mand listet sig nu atter bort så stille som en kat, og vendte tilbake med den lave bænk. På denne satte han sig i en slik stilling at halvdelen av hans krop blev belyst av det ustadig flakkende skin fra ildstedet, og den anden del kom i skyggen. Med sine stirrende øine uavbrutt fæstet på den sovende gut, holdt han på denne måte sin tålmodige vakt uten at tænke på den bortilende tid, og hvæsset i ro og mak sin kniv, og mumlet og pratet med sig selv.

Der gik atter en lang stund. Den gamle mand stirret fremfor sig; hans tanker var igjen langt borte på sin drømmende færd, — da han pludselig opdaget at gutten hadde åpnet øinene! De var vidt åpne, og stirret fremfor sig — stirret i stum forfærdelse på kniven! Den gamles ansigt lystes op av et smil, og uten at forandre stilling eller avbryte sin beskjæftigelse sa han: «Søn av Henrik den ottende, har du bedt til Gud?»

Fortvilet vred gutten sig i sine bånd, og presset frem et halvkvalt rop mellem de tillukede læber. Denne lyd fandt eremitten det for godt at uttyde som et bejaende svar på sit spørsmål.

«Så bed om igjen! Bed bønnen for den døende!»

En skjælven fór gjennem guttens krop, og hans ansigt blev likblekt. Så begyndte han igjen at arbeide på at komme løs, vred og vendte på sig som en orm, og gjorde vilde, fortvilede forsøk på at slite båndene istykker, men uten resultat. Og imens sat den gamle varulv og lo mot ham, nikket og skjærpet i uforstyrret ro sin kniv, idet han atter og atter mumlet:

«Minuttene er få og kostbare. Bed bønnen for den døende!»

Gutten utstøtte et fortvilet suk, og måtte snart holde op med sine forsøk på at komme løs. Tårene piplet frem, og rullet den ene efter den anden nedover hans kinder; men dette hjerteskjærende syn bevæget ikke i ringeste grad den blodtørstige gamle til mildhet.

Dagen begyndte at gry. Eremitten merket det, og utbrøt med skarp stemme, som dog på samme tid hadde et anstrøk av nervøs frygt:

«Det går ikke an længer at svømme i salighet! Natten er allerede forbi. Du, kirkerøverens ætling, hvis liv nu skal utslukkes, luk dit øie, om du da er ræd for at se —»

De følgende ord opløstes i en uartikulert mumlen. Den gamle faldt på knæ med kniven i hånden, og bøide sig ned over den stønnende gut.

Men tys! Nu hørtes der stemmer i nærheten av hytten. Mordvåbenet faldt ut av eneboerens hånd. Han kastet et saueskind over gutten, og styrtet op, skjælvende i alle lemmer. Larmen tok til i styrke, og heftige stemmer lød ind til ham; derefter hørte han støien av et slagsmål og rop om hjælp, og endelig lyden av fottrin som hurtig fjernet sig. Straks efter kom der nogen voldsomme slag mot døren, og en stemme ropte: «Hallo, derinde! Luk op, og det i en fart!»

Å, for en velsignet, deilig musik var ikke disse ord i den lille konges øre! For han kjendte igjen Miles Hendons stemme.

Eneboeren skar tænder i avmægtig raseri, gik ut av soveværelset, og stængte døren efter sig. Straks efter hørte kongen følgende samtale i værelset utenfor, det som blev kaldt for «kapellet».

«Guds fred og velsignelse, ærværdige herre! Hvor er gutten — min gut?»

«Hvilken gut, min ven?»

«Hvilken gut, spør De! Kom ikke her med nogen løgn, prest! Prøv ikke på at narre mig! Jeg er ikke oplagt til at finde mig i det nu. Her i nærheten fik jeg tak i begge de kjeltringene som, såvidt jeg vet, hadde stjålet ham fra mig, og jeg tvang dem til at gå til bekjendelse. De sa at han var løpet fra dem igjen, og at de hadde fulgt hans spor like til Deres dør. Hvor er gutten?»

«Å, snilde herre, kanske De mener den kongelige landstryker i filler, han som lå her inat? Har De virkelig nogen interesse for slik en som ham, så kan jeg si Dem at jeg har sendt ham avsted i et erende. Han kommer sandsynligvis snart tilbake.»

«Hvor snart? Hvor længe varer det? Hurtig! Kast ikke bort tiden! Kan jeg ta ham igjen, tror De? Hvor snart kan han være tilbake her?»

«De behøver ikke at være urolig; han kommer om en liten stund.»

«La gå da. Jeg skal forsøke at vente. Men stop! Var det Dem som sendte ham avsted i et erende? Dem? Det er da sikkert en løgn som De prøver på at indbilde mig; han vilde aldrig ha gåt. Han vilde isteden ha drat Dem i det gamle skjegget Deres dersom De hadde underståt Dem til at gi ham en så uforskammet ordre.»

«Kanske ikke for mennesker; men jeg er ikke noget menneske.»

«Hvad for noget! Hvad er De da?»

«Det er en hemmelighet. Husk på at du ikke røber den til nogen. Jeg er en erkeengel!»

Efter denne ytring kom der et voldsomt utbrud, ikke netop av frommeste slags, fra Miles Hendon; derefter fortsatte han:

«Nå, det var da sandelig en gyldig grund for hans føielighet! Endog en kongelig person får jo adlyde når en erkeengel befaler! La mig — Tys! Hvad var det for en støi?»

Mens dette foregik, lå den lille konge derinde, skjælvende snart av frygt, snart av håb, og hele tiden anstrengte han sig for at stønne så høit som mulig, forat lyden skulde nå Hendons øre. Men hver gang opdaget han til sin sorg at forsøket ikke hadde lykkedes, eller i det mindste ikke hadde gjort noget indtryk på hans ven derute. Det sidste spørsmål fra hans trofaste tjener kom derfor også som et pust fra den friske natur til en døende. Han anstrengte sig nu endda mere, og opbød hele sin kraft, da eneboeren i det samme sa; «Støi? Jeg hørte bare vinden pipe.»

«Kanske det var så. Ja, det var vist vinden. Jeg har merket denne lyd hele liden. Der er den igjen! For en underlig lyd! Kom, så skal vi undersøke hvorfra den skriver sig.»

Kongens glæde holdt næsten på at kvæle ham. Hans trætte lunger anstrengte sig til det yderste; men hans tilbundne mund og saueskindet som dækket ham, stanset lyden. Hans mod sank alter da han hørte den gamle si: «Ja, det kom derutefra — sikkert fra småskogen derborte. Kom, så skal jeg vise Dem veien.»

Kongen hørte dem nu under fortsat samtale gå ut av værelset, hørte lyden av deres skridt langsomt forsvinde, og atter befandt han sig alene i en truende, uhyggelig, forfærdelig dødsstilhet. Det forekom ham næsten som om en hel menneskealder var svundet hen inden han hørte skridt og stemmer påny, og denne gang hørte han noget mere, som tydelig nok var hovslag. Pludselig lød Hendons stemme:

«Jeg vil ikke vente længer. Jeg kan ikke kaste bort tiden på denne måten. Han er nok gåt vild i skogen. I hvilken retning gik han?»

«Han — Vent litt! Jeg skal følge Dem.»

«Det er bra. De er nok, når alt kommer til alt, bedre end De ser ut til. Blandt erkeengler findes der vist ikke et bedre hjerte end Deres. Vil De ikke ride? Vil De ikke sitte op på æslet som jeg hadde tiltænkt gutten, eller foretrækker De at sitte overskrævs på dette elendige muldyret som jeg har anskaffet til mig selv?»

«Nei, sæt Dem selv på mulæslet, og træk æslet efter Dem; jeg føler mig mere sikker på mine egne ben, og vil derfor helst gå.»

«Godt. Men hold da æslet for mig et øieblik, mens jeg sætter livet på spild, og forsøker at klyve op på mulæslet.»

Der hørtes piskeslag og tramp av steilende hover, efterfulgt av en tordentale til mulæslet; den kuet også øiensynlig dets mod, idet fiendtlighetene fra nu av ganske ophørte.

Med ubeskrivelig smerte hørte den lille konge hvorledes stemmene og skridtene blev mere og mere utydelige, og tilsidst forsvandt de helt. Han mistet nu alt håb, og en grænseløs fortvilelse grep hans hjerte. Der gik et krampagtig ryk gjennem hans krop, og snart efter begyndte han avsindig at slite i sine bånd, så saueskindet til slut gled av ham.

Og nu hørte han at døren blev åpnet! En kuldegysning gik ham gjennem marv og ben. Han syntes at han allerede følte kniven på strupen. Skrækken tvang ham til at lukke øinene, skrækken tvang ham til atter at åpne dem, og foran ham stod — John Canty og Hugo!

Hadde han kunnet åpne munden, vilde han ha sagt: Gudskelov!

Et par minutter efter kunde han atter røre sine lemmer, og hans fangevogtere, som hadde grepet fast tak i armene hans, satte avsted i fuldt sprang ind gjennem skogen med gutten mellem sig.

KAPITEL 21.

Forræderi.

Påny måtte kongen nu streife omkring med landstrykere, og være skyteskive for deres grove skjemt og plumpe vittigheter. Og når røverhøvdingen var fraværende, måtte han finde sig i at være et offer for John Cantys og Hugos smålige ondskap. Det var egentlig bare disse to som hatet ham oprigtig. Hugo, under hvis opsigt kongen stod, beredte ham i al hemmelighet alle de ubehageligheter som han kunde finde på, og om aftenen ved drikkelaget underholdt han selskapet med at tilføie sit offer alle slags små ydmygelser. To ganger kom han således «tilfældigvis» til at trampe kongen på tærne, og i sin suveræne foragt lot kongen som om han ikke merket det; men den tredje gang Hugo moret sig på denne måte, slog kongen ham overende med en stok — til stor fornøielse for alle de andre. Rasende over denne avstraffelse sprang Hugo op, grep en kjep, og styrtet løs på sin lille motstander. De andre sluttet ring om dem, man indgik veddemål om hvem der vilde vinde, og man søkte at hidse dem op med allehånde tilrop. Men Hugo stod sig meget dårlig i denne tvekamp. Hans planløse angrep faldt ynkelig ut, da han hadde at måle sig med en arm som hadde fåt sin øvelse av Europas første mestere i fegtning, boksing og i alle andre våbenøvelser. Smidig og kraftig stod den lille konge på sin plads, opfanget og parerte slagene som regnet ned over ham, med en lethet og sikkerhet som fremkaldte en storm av beundring. Og hver gang hans øvede øie opdaget at hans motstander blottet sig, og han med lynets hurtighet lot et slag falde på Hugos hode, var bifaldsropene likefrem bedøvende. Efter et kvarters forløp måtte Hugo trække sig ut av spillet, fuldstændig gjennemprylt og mørbanket; og han blev utledd, og var gjenstand for hjerteløs hån. Kampens uskadte helt blev derimot løftet på guldstol under stor jubel, og båret i triumf til ærespladsen ved siden av selve anføreren, hvorefter han under store ceremonier blev kronet til konge over alle kamphaner. Samtidig blev hans tidligere, mindre fornemme, titel høitidelig ophævet, og det besluttedes at hver og en som for fremtiden nævnte den, skulde bli forvist fra banden.

Han hadde hårnakket negtet at gjøre hvad man påla ham, og han var altid parat til at benytte enhver anledning til flugt. Mot alle som søkte at indskrænke hans frihet, eller tvinge ham til at arbeide, utslynget han sin kongelige myndighets tordenkiler.

Den følgende morgen stod Hugo op med hjertet fuldt av hevnplaner mot kongen. Først og fremst besluttet han sig nu til at lægge et «plaster» på kongens ben i den tanke at dette vilde plage ham og ydmyge ham i høieste grad. Såsnart plasteret var blit anbragt, og hadde begyndt at virke, var det meningen at få Canty til hjælp, og tvinge kongen til at «utstille» sit ben på landeveien til almindelig beskuelse, og tigge om almisser. «Plaster» var det almindelig brukte uttryk for et kunstig frembragt sår. For at få i stand et plaster laget man en salve eller deig av råt lim, såpe og jernrust; denne masse blev smurt på et stykke lær, som derpå blev bundet hårdt om benet. Dette omslag gned snart av huden, og gav derved kjøttet et virkelig avskrækkende utseende. Derefter heldte man blod over såret, og når det tørket helt ind, bidrog det til at såret så endnu svartere og uhyggeligere ut. Tilsidst la man et bind av skidne kluter rundt såret, slik at man tydelig kunde se det hæslige sår, forat forbipasserende folks medlidenhet på denne måte kunde vækkes.

Hugo fik kjelflikkeren til at hjælpe sig. De lot som om de skulde foreta en utflugt i omegnen for at reparere kjeler, og tok gutten med sig. Men såsnart de var ute av sigte fra leiren, slog de ham overende, og kjelflikkeren holdt ham mens Hugo bandt «plastret» fast og sikkert om benet.

Kongen var rasende, og lovte at hænge dem såsnart han kom til magten igjen; men de holdt godt fast på ham, moret sig over hans unyttige motstand, og hånlo av hans trusler. På denne måte gik tiden indtil omslaget begyndte at gjøre sin virkning, og de vilde nu snart ha nådd sin hensigt hvis ikke en uventet begivenhet var kommet iveien. Nu optrådte nemlig en ny person på skuepladsen, «slaven», samme mand som den første aften hadde gåt den engelske lov så eftertrykkelig efter i sømmene. Han gjorde snart en ende på leken, og tok væk bindet fra kongens ben.

Hans majestæt ønsket nu at låne sin befriers knortekjep for på stedet at kunne varme de to kjeltringers rygstykker; men dette ønske blev ikke indvilget; det vilde bare medføre yderligere ubehageligheter. Bedre var det at utsætte saken til kvelden, når hele banden var samlet; da risikerte man heller ingen indblanding fra utenforstående personer. Manden tok dem allesammen med sig tilbake til leiren, og avla rapport til føreren om hvad der var hændt. Denne lyttet opmerksomt til, tænkte sig om en stund, og fattet derefter den bestemmelse at kongen ikke længer skulde befatte sig med tiggeri, da det hadde vist sig at han var værdig noget høiere og bedre; av denne grund blev han på stedet forflyttet fra tiggernes rækker til tyvekompaniet.

Hugos glæde kjendte ingen grænser. Han hadde allerede forsøkt at få kongen til at stjæle; men det hadde ikke lykkes ham. Nu skulde han imidlertid bli fri for den bekymring; ti det vilde naturligvis ikke et øieblik falde kongen ind at sætte sig op imot en befaling fra hovedkvarteret. I løpet av eftermiddagen spekulerte han ut en ny list, som gik ut på at spille kongen i hændene på retfærdighetens tjenere, og gjøre det med en så overlegen fiffighet at det vilde se ut som om det skedde fuldstændig tilfældig og uten hensigt; for han var ikke i tvil om at det vilde komme til at gå ham meget ilde hvis det blev opdaget at han hadde begåt et så grovt forræderi som at utlevere en av banden til den fælles fiende.

Tidlig den følgende morgen vandret Hugo avsted med sit offer til en nærliggende by; begge gik langsomt frem og tilbake på gatene, den ene ivrig ventende på en passende anledning til at utføre sin onde hensigt, den andre like ivrig ventende på en anledning til at springe sin vei, og på den måte bli kvit sit avskyelige følge for altid.

Begge lot flere anledninger gå fra sig; for de hadde begge, uvidende som de var om hverandres hensigter, besluttet denne gang at være fuldstændig sikre på at undslippe når de endelig gjorde forsøk.

Hugo var den første som visste at benytte sig av en anledning. Efter en lang tids forløp nærmet der sig endelig en kvinde som bar en stor kurv med en bylt i. Hugos øine lyste av begjærlighet. Han holdt øie med kvinden, og ventet til hun var kommet forbi dem, og den rette tid var inde. Da hvisket han til Edward: «Vent her til jeg kommer tilbake!» Og så for han som en pil lydløst efter sit bytte.

I kongens hjerte tændtes et gryende håb; nu kunde han iverksatte sin flugt dersom Hugos erende førte ham langt nok væk.

Men en sådan lykke blev ham ikke denne gang tildel. Hugo listet sig forsigtig efter kvinden, drog bylten til sig, og kom springende tilbake i fuld fart, med bylten indtullet i et klædesstykke han hadde båret på armen. I det samme utstøtte kvinden et skrik, da hun hadde merket tyveriet ved at kurven var blit betydelig lettere; hun hadde dog ikke set tyven selv. Uten at stanse stak Hugo bylten til kongen, og sa: «Løp nu efter mig så fort du bare kan, og rop alt imens: Stans tyven! Men glem ikke at lede dem på vildspor!»

I næste øieblik forsvandt Hugo bak et gatehjørne; snart efter kom han imidlertid igjen tilsyne med et uskyldig og intet anende uttryk i ansigtet, og stillet sig på utkik bak en vandpumpe for at avvente begivenhetenes gang.

Kongen kastet bylten fra sig. I samme øieblik som kvinden kom mot ham, fulgt av en stadig voksende folkemængde, faldt bylten ned. Hun grep kongens arm med den ene hånd, trak bylten til sig med den andre, og begyndte at overøse gutten med skjeldsord, mens han forgjæves forsøkte at frigjøre sig fra hendes tak.

Hugo hadde set nok. Hans fiende var fanget, og loven vilde nu lægge sin tunge hånd på ham. Han listet sig hurtig bort, mens han lo veltilfreds, og styrte kursen til leiren, idet han utkastet planen til en beretning som han skulde avgi til bandens anfører.

Kongen fortsatte sine anstrengelser for at fri sig fra kvindens sikre tak og gang på gang utbrøt han forbitret: «Slip mig! Det var jo ikke mig som tok dine usle pjalter fra dig!»

Folkemassen slog en truende kreds om kongen, og overøste ham med skjeldsord. En svær, svart grovsmed, med et forskind av lær og skjorteærmene brettet op til albuene, strakte hånden ut mot ham, og sa at han vilde gi ham grundig juling. Men i det samme blinket et langt sverd i luften, og faldt med den flate side mot mandens arm med overbevisende styrke, mens våbenets fantastiske eiermand godmodig utbrøt:

«Hallo, godtfolk, la os gå sagtmodig frem, og ikke bli hidsige. Dette er noget som vedkommer retten, og ikke kan gjøres til gjenstand for behandling av private personer, som savner enhver bemyndigelse dertil. Slip gutten, min gode kone!»

Grovsmeden målte den kjæmpestore kriger med et hastig blik, og drog sig knurrende tilbake, mens han gned sig over sin ilde medfarne arm. Konen slap motstræbende guttens håndled. Folkemængden betragtet den fremmede med alt andet end blide øine; men ingen vovet at åpne munden engang. Med flammende kinder og tindrende øine sprang kongen bort til sin befrier og ropte:

«De har været længe borte, sir Miles; men nu kom De i en heldig stund! Gjør mig nu den fornøielse at hugge pakket der i småbiter!»

KAPITEL 22.

Prinsen arresteres.

Hendon betvang sin lattermildhet, bøide sig ned, og hvisket kongen i øret: «Så sagte, min Prins! Benyt Deres tunge med forsigtighet, eller rettere sagt benyt den slet ikke. Stol på mig, og alt skal nok gå godt.»

Derpå mumlet han hen for sig: «Sir Miles — og jeg som virkelig hadde glemt at jeg var blit ridder! Men det er allikevel besynderlig som tankene hans kredser om denne forrykte idé!»

En politikonstabel brøt i det samme igjennem ringen, og vilde netop til at laegge sin hånd på kongens skulder, da Hendon avbrøt ham: «Ta det med ro, min ven! Bort med næven! Han følger godvillig med; det indestår jeg for. Vis De bare veien, så kommer vi efter.»

Politimanden gik i spidsen med konen, Miles og kongen fulgte efter; og hele flokken sluttet sig til.

Da konen blev kaldt frem for fredsdommeren for at avgi sit vidnesbyrd, avla hun ed på at gutten som stod ved skranken, var den samme som hadde begåt tyveriet. Ingen kunde bevise det motsatte, og kongen blev betragtet som den skyldige. Bylten blev løst op, og da indholdet viste sig at være en liten velfødd gris, så dommeren ganske bestyrtet ut, mens Hendon blev likblek av fortvilelse, hvorimot kongen forholdt sig ganske rolig. Dommeren tænkte sig om, og en pinlig stilhet indtrådte. Endelig vendte han sig mot konen, og spurte:

«Hvor meget er denne Deres eiendom værdt, tror De?»

Konen neide dypt, og svarte: «Tre shillings otte pence, Deres velbårenhet. Jeg kan ikke slå av en penny hvis jeg sandfærdig skal opgi prisen.»

Med et misfornøiet blik på folkemassen så dommeren op, nikket derpå til konstabelen, og sa: «La salen ryddes, og stæng dørene!»

Ordren blev utført. Bare de to retsmedlemmer, den anklagede, klagersken og Miles Hendon blev tilbake. Hendon stod der stille og blek, mens koldsveden samlet sig i store dråper på hans pande.

Atter vendte dommeren sig mot konen, og sa bevæget: «Det er en stakkars uvidende gut, som muligens har været drevet av sult til at stjæle; det er en hård lid for de fattige. Læg vel merke til hvad jeg sier: Han ser ikke fræk og ond ut; men når sulten tvinger en — Min gode kone, vet De at når nogen stjæler for en værdi av over tretten og en halv pence, så byder loven at han skal hænges derfor?»

Den lille konge stirret forfærdet på ham med vidt opsperrede øine; men han gjenvandt snart sin selvbeherskelse, og viste ikke yderligere noget tegn til sindsbevægelse. Klagersken sprang imidlertid forskrækket op, og utbrøt: «Å, hvad har jeg gjort! Nei, ved alt som hellig er, om det også gjaldt hele verden, så skal den stakkaren ikke hænges for min skyld. Men hvad skal jeg gjøre? Hjælp mig, nådige herre.»

«Det er utvilsomt tillatt at opgi en anden pris, da det beløp De nævnte, ikke er blit indført i protokollen endnu.»

«Så skriv da grisen er værdt otte pence, og jeg skal prise mig lykkelig over at jeg har kunnet redde min samvittighet fra et så forfærdelig ansvar.»

Miles Hendon blev så glad at han glemte hvor han var, og hvad han skyldte rettens værdighet, og såret kongen på det dypeste ved at slå armene omkring halsen på ham og trykke ham ind til sig. Konen gik under mange taksigelser, og forsvandt med grisen. Da konstabelen åpnet døren for at slippe hende ut, fulgte han selv med ut i forstugangen. Dommeren begyndte at skrive protokollen. Hendon, som allid var på sin post, tænkte at det kanske vilde være bedst at undersøke litt nærmere hvad vel grunden kunde være til konstabelens lange fravær, og listet sig stille ut i den halvmørke gang. Han hørte der følgende samtale: «Det er en fet gris, og den ser ut til at være ganske lækker. Jeg kjøper den. Se her er otte pence.»

«Otte pence! Nei, det går ikke! Den koster mig selv tre shillings otte pence, som jeg ærlig og redelig har betalt i splinternye penger. Jeg blåser i dine otte pence.»

«Så vinden blåser fra det hold! Og du stod netop derinde foran bibelen, og avla altså falsk ed da du erklærte at prisen var otte pence, Kom straks med mig ind til dommeren igjen, og stå til ansvar for din løgn, så kommer gutten nok til at dingle i galgen.»

«Nei, nei, kjære Dem, si ikke et ord mere! Gi mig otte pence! Jeg er vel fornøiet med det bare De holder mund.»

Konen gik gråtende sin vei. Hendon listet sig ind i salen igjen, og konstabelen indfandt sig også der såsnart han hadde bragt sit bytte i sikkerhet. Da dommeren var færdig med at skrive, holdt han en alvorlig, men velvillig straffepræken for kongen, og dømte ham til en kort indesperring i byens fængsel, og siden til at bli pisket offentlig. Kongen åpnet munden, og vilde utvilsomt på stedet ha dømt fredsdommeren til at miste hodet; men han opdaget heldigvis i tide et advarende tegn fra Hendon, og lukket atter munden før et eneste uforsigtig ord hadde undsluppet ham. Hendon tok ham i hånden, begge bukket for dommeren, og fulgte efter konstabelen ut av værelset. Da de kom ut på gaten, stanset kongen, rykket hånden til sig, og sa: «Dumrian, tror du virkelig at jeg vil la mig slæpe levende ind i et fængsel?»

Hendon bøide sig ned, og hvisket ham ind i øret i en skarpere tone end han pleide at anvende:

«Hvis De har nogen tillid til mig, så hold mund nu, og forvær ikke vor stilling ved uforsigtige ord. Guds vilje må ske; den formår De hverken at påskynde eller forandre.»

KAPITEL 23.

Flugten.

Den korte vinterdag var snart tilende. Gatene lå øde. En og anden skyndte sig her og der avsted, og så ut som folk altid gjør når de bar tænker på at komme til ro så snart som mulig i sit lune, stille hjem efter dagens stræv og møie. De så hverken til høire eller til venstre, og la heller ikke merke til vore venner som vandret avsted til fængslet. Edward den sjette gik netop nu og tænkte på om vel nogensinde en konge som blev ført i fængsel, hadde været gjenstand for en så forbausende liten opmerksomhet. Efter en stunds forløp kom de til en åpen torvplads som de skulde over. Da de var midt på torvet, la Hendon pludselig sin hånd på konstabelens arm, og sa med dæmpet stemme:

«Vent et øieblik, bedste herre. Her kan ingen høre os, og jeg vil gjerne uforstyrret snakke nogen ord med Dem.»

«Min pligt forbyder mig at stanse. La mig derfor få gå videre i fred. Natten er snart over os.»

«Stans allikevel; for saken angår Dem på det aller nærmeste. Gjør mig den tjeneste at vende ryggen til et øieblik, og lat som om De ingenting ser — kort sagt, la gutten få lov til at løpe sin vei!»

«Og det vover De at foreslå for mig! Jeg arresterer —»

«Vær ikke så hidsig. Ta det med ro.» Og han fortsatte med hviskende stemme, idet han bøide sig helt bort til manden: «Grisen som De kjøpte av konen for otte pence, kunde let komme til at koste Dem Deres hals.»

Konstabelen, som blev slåt av forbauselse, var i begyndelsen fuldstændig målløs. Da han atter fik mælets bruk, begyndte han at true og bruke mund, mens Hendon blev stående ganske taus og vente til den anden holdt på at miste pusten av bare iver og snak. Da sa han:

«Jeg synes egentlig ganske godt om Dem, min ven, og det vilde gjøre mig ondt at få høre at De var kommet i uleilighet. Men jeg skal fortælle Dem en liten historie: Hvert eneste ord som dere vekslet, hørte jeg.» Og ord for ord gjentok han den samtale som var blit ført mellem konstabelen og konen i forstugangen, og sluttet med at si:

«Har jeg ikke gjengit det hele ganske rigtig? Tror De ikke at jeg i tilfælde skulde kunne påta mig at gjengi samtalen også for dommeren?»

Manden blev nu ganske ør i hodet av frygt og fortvilelse.

«Vær da litt rimelig, gode herre,» stammet han. «Seiv om det ikke hadde været en spøk, som det virkelig var, så er det da i hvertfald en så forfærdelig liten forgåelse at det vel aldrig kunde bli tale om større straf end en irettesættelse av dommeren.»

Med et høitidelig alvor, som fik den ulykkelige mand til at skjælve, svarte Hendon: «Denne Deres såkaldte spøk er i loven betegnet med et bestemt navn. Kjender De ikke det?»

«Nei, jeg aner det ikke. Kanske jeg allikevel har opført mig forfærdelig dumt. Jeg drømte ikke om at der fandtes nogen bestemmelse derom i loven.»

«Det forholder sig i hvert fald så. I loven kaldes en slik forbrydelse: Non compos mentis lex talionis sic transit mundi!»

«Å nei, å nei!»

«Og der er sat dødsstraf for den.»

«Herre, vær nådig mot mig.»

«Du har trukket fordel av en som selv hadde syndet, som befandt sig i overhængende fare, og hvis skjæbne avhang av dig. Du har desuten sat dig i besiddelse av gods til større værdi end tretten og en halv pence, og dette er i lovens øine utspekulert underslæp, forrædersk svig, overgrep i utøvelsen av embedsgjerning. Straffen er hængning uten nåde, barmhjertighet eller sjælelig trøst.»

«Å, kjære herre, støt mig; mine ben vakler under mig. Vær barmhjertig, skån mig for denne dom. Jeg skal med glæde lukke øinene, og ingenting se.»

«Godt, nu er du fornuftig og medgjørlig. Lover du også at levere grisen tilbake til dens rette eier?»

«Ja, gjerne. Og aldrig skal jeg røre ved nogen anden, selv om den blir sendt mig med en erkeengel. Gå bare; jeg ser ikke. Jeg sier siden at De har brutt Dem ind og befriet gutten vold. Døren er jo gammel og skrøpelig. Jeg kan selv slå den istykker en stund efter midnat.»

«Ja, gjør det, min gode mand, og stol på at intet ondt skal vederfares dig. Dommeren selv har den største medlidenhet med gutten, og ingen vil bli straffet fordi han undslipper.»

KAPITEL 24.

Hendon Hall

Såsnart konstabelen var ute av syne, fik kongen pålæg om at skynde sig ut av byen til et bestemt møtested, og rolig vente der mens Hendon begav sig til gjestgiveriet for at betale sin regning. En halv times tid senere red de to venner i ro og mak østover på Hendons søvnige æsler. Kongen hadde det nu forholdsvis bra og behagelig; han hadde lagt sine filler av sig, og iført sig de klær som Hendon hadde kjøpt på Londonbroen. Hendon var forsigtig nok til ikke at overanstrenge gutten; han skjønte at altfor lange dagsreiser, uregelmæssige måltider og for litet søvn bare vilde virke skadelig på hans forvirrede hjerne, hvorimot hvile, regelmæssighet og passende motion sikkert vilde fremskynde hans helbredelse.

Da de hadde tilbakelagt omtrent ti mil, kom de til en temmelig stor landsby, og tok ind der for natten i et godt vertshus. De gjenoptok skikken fra før, således at Hendon blev stående bak kongens stol og vartet ham op mens han spiste. Da hans majestæt ytret ønske om at gå tilsengs, klædte Hendon ham av, og la sig derpå selv til at sove på et teppe på gulvet foran døren.

De to følgende dage skumplet de videre avsted, mens de snakket med hverandre om de eventyr og oplevelser som de hadde hat siden de sidst var sammen. Hendon beskrev utførlig sine møisommelige vandringer for at finde fat i kongen, og hvorledes erkeengelen hadde narret ham på kryds og tvers omkring i skogen, og til slut ført ham tilbake til hytten, da han indså at det var ganske umulig at bli kvit ham. Den gamle slyngel hadde så gåt ind i sengeværelset, men var straks kommet ut igjen; med skjælvende knær og fortvilelse malt i sit ansigt fortalte han at han hadde ventet at finde gutten derinde, som nu for længe siden hadde kunnet være tilbake og hadde kunnet lægge sig til at sove, men at han isteden var forsvundet. Hendon hadde hele dagen opholdt sig i hytten; men til slut hadde han måttet opgi håbet om at kongen vilde komme tilbake, og han drog atter ut på sin opdagelsesfærd.

«Og den gamle erkeengel var virkelig meget bedrøvet over at Deres Nåde ikke kom tilbake,» sluttet Hendon sin beretning. «Jeg kunde tydelig læse det i ansigtet hans.»

«Ja, det tviler jeg ikke på,» svarte kongen, som så fortalte hvad han selv hadde oplevd, og Hendon følte stor sorg over at han ikke hadde ekspedert denne erkeengel ut av verden.

På reisens sidste dag fór Hendons tanker vidt omkring. Han talte om sin gamle far og sin bror Arthur, hvis ædle karakter og høie tænkesæt han stillet i den rette belysning. I glødende farver skildret han Edith, og i sin begeistring lot han endog nogen venlige ord falde om Hugh. Han skildret livlig hvilken overraskelse det vilde bli når han kom hjem, og hvorledes både høie og lave med glæde vilde ønske ham velkommen.

Det var et vakkert landskap som de drog frem gjennem, oversådd med hus og frugthaver. Veien slynget sig mellem frugtbare marker, til alle kanter fandtes en vidtstrakt utsigt, og de bløte overganger fra høidedrag til dalføre mindet om havets lette dønninger. Utover eftermiddagen gjorde den hjemvendende fortapte søn gjentagne ganger en avstikker bort fra veien for at se om han ikke i det fjerne kunde skimte fædrehjemmet, og han besteg den ene høide efter den anden. Endelig kronedes hans forsøk med held, og han ropte:

«Derborte ligger landsbyen, min konge, og like ved ser De slottet. Skogen derborte er min fars park. Nu skal De snart få skue et herlig sted. Et hus med sytti værelser — tænk bare! — og syv og tyve tjenere! En prægtig bolig for to slike landeveistravere som os to — hvad? Kom, la os skynde os!»

De anstrengte sig nu av alle kræfter; men allikevel var klokken tre da de nådde landsbyen. De drog tvers igjennem den, og slog ind på en kroket, smal vei, med høie hækker på begge sider. Raskt travet de avsted en halv mil, kom så ind i en vidtstrakt have, gjennem en pragtfuld port, hvis massive stenpillarer stod prunkende med våben, skjold og emblemer. Et stolt herresæte lå foran dem.

«Velkommen til Hendon Hall, min konge!» utbrøt Miles.

I næste øieblik hadde han hoppet av mulæslet foran hovedindgangen. Han hjalp kongen ned, grep ham i hånden, og styrtet ind. Nogen få skridt førte dem til en rummelig sal. Han trådte ind, bad kongen sætte sig ned, og skyndte sig frem mot en yngre mand, som sat ved et skrivebord i nærheten av et sprakende bål.

«Kom i min favn, Hugh,» utbrøt han, «og si at du er glad over at se mig tilbake i god behold! Og rop på far! For hjemmet er ikke et rigtig hjem førend jeg får trykke hans hånd, se ham i øinene, og atter høre hans kjære stemme!»

Men Hugh trak sig sky tilbake etter at ha forrådt en forbigående bevægelse, og betragtet den nyankomne med et blik som i begyndelsen vidnet om såret stolthet, men som litt efter litt gik over i et andet uttryk, for til slut at stanse i en målløs forbauselse, blandet med virkelig eller påtat medlidenhet. I en mildt overbærende tone sa han:

«Deres forstand forekommer mig at være omtåket, min gode mand. Deres utseende og Deres tale vidner om at De har hat en hård skjæbne at kjæmpe mot. Hvem antar De mig for at være?»

«Antar? I al verden, hvem anden end den du er? Jeg mener naturligvis at du er Hugh Hendon!» svarte Miles i en utålmodig tone.

«Og hvem indbilder De da Dem selv at være?» fortsatte den anden.

«Indbildninger har ingenting at gjøre med dette. Vil du kanske prøve på at få mig til at tro at du ikke skulde kjende igjen din egen kjødelige bror Miles Hendon?»

Et overrasket uttryk gled hastig over Hughs ansigt, og han sa: «Hvad? Er ikke dette spøk? Kan de døde stå op igjen? Skulde virkelig den fortapte søn efter alle disse tunge års forløp komme tilbake til familiens skjød? Nei, det vilde være altfor glædelig til at det kan være sandt. Å, ha medlidenhet med mine følelser! Ikke spøk altfor grusomt med dem! Kom frem her i lyset, og la mig betragte Dem litt nærmere!»

Han grep Miles i armen, trak ham frem til vinduet, mønstret ham fra top til tå, og sprang frem og til bake, mens den anden lo, nikket med hodet, og sa:

«Ja, gå bare på! Du skal hverken finde lemmer eller ansigtstræk som ikke kan stå sin prøve. Se på mig så længe du bare lyster! Jeg er og blir allikevel Miles Hendon, den samme gamle Miles, ikke sandt?»

Han vilde kaste sig ind til sin brors bryst; men Hugh gjorde en avvergende bevægelse med hånden, og lot haken sørgmodig falde ned på brystet, idet han bevæget sa: «Å, Gud, gi mig kraft til at bære denne forfærdelige skuffelse!»

Miles tapte fuldstændig fatningen, og kunde ikke i første øieblik si et ord. Da han hadde fåt stemmens bruk igjen, sa han: «Skuffelse? Er jeg da ikke din bror?»

Hugh rystet bedrøvet på hodet, og sa: «Jeg vil bede til himmelen at det må kunne bevises at De taler sandt, og at andre øine må finde den likhet som er skjult for mine. Men jeg frygter desværre for at brevet kun har talt altfor sandt.»

«Hvilket brev?»

«Et som kom over hit fra fastlandet for fem — seks år siden. Deri blev fortalt at min bror var faldt i en kamp.»

«Det var en stor løgn! Hent far! Han vil nok straks kjende mig igjen.»

«Det nytter ikke at rope på de døde.»

«Død?» Miles kunde næsten ikke få ordet frem, og hans læber skalv. «Far — død! Det var et tungt budskap. Halve glæden over at være kommet hjem er nu borte. Men hvor er Arthur, bror Arthur?»

«Han er også død.»

«Gud være mig stakkars menneske nådig! Begge døde! Å, ha medlidenhet med mig, og si ikke at også lady Edith —»

«Er død? Nei, hun lever.»

«Himmelen være priset for det! Skynd dig efter hende, bror! La hende komme hit ind til mig! Kanske hun også vil fornegte mig? Nei, det er utænkelig! Hun kjender mig sikkert igjen. Før hende hit! Før alle vore gamle tjenere hit! De vil også kjende mig igjen.»

«Det er bare fem av dem tilbake — Peter, Halsey, David, Berman og Margaret,»

Med disse ord forlot Hugh værelset. Miles blev stående en stund in dype tanker. Derefter begyndte han at gå frem og tilbake på gulvet, mens han mumlet:

«Skulde disse fem erkeskurker ha overlevet alle de to og tyve tro og ærlige tjenere? Det er næsten ufattelig!»

Han fortsatte med at gå frem og tilbake og småsnakke med sig selv. Kongen hadde han fuldstændig glemt. Efter en stunds forløp sa hans majestæt alvorlig og deltagende, skjønt ordene i og for sig let kunde opfattes som ironiske:

«La ikke dit uheld gå dig for hårdt til hjerte, min gode ven. Der findes andre her i verden hvis rettigheter heller ikke erkjendes, og hvis fordringer man hånlig avviser. Vi er begge i samme stilling.»

«Å, døm ikke så raskt, min konge,» avbrøt Hendon ham. «Vent bare, og De skal få se på noget andet. Jeg er ingen bedrager. Hun skal vidne for mig. De skal få høre sandheten fra de skjønneste læber i England. Jeg — en bedrager? Jeg kjender jo denne sal, disse portrætter av mine forfædre, og alle disse gjenstande omkring os likeså godt som et barn kjender sit barnekammer. Jeg er født og er vokset op her. Skulde ingen anden ville tro på mig, så må ialfald De stole på mit ord. Mistror også De mig, vilde det knuse mit hjerte.»

«Jeg tviler ikke på dig,» sa kongen med barnslig åpenhet og tillid.

«Jeg takker Dem av hele mit hjerte!» utbrøt Hendon med en inderlighet som tilfulde viste hvor bevæget han var. Døren gik i det samme op, og Hugh trådte ind. En smuk, rikt klædt dame fulgte Hugh, og efter dem kom flere livréklædte tjenere. Hun skred langsomt frem, med bøiet hode, og blikket vendt mot gulvet. Hendes ansigt uttrykte usigelig sorg. Miles Hendon sprang frem, idet han utbrøt: «Å, Edith, min dyrebare —»

Men Hugh tilkastet ham et bydende blik, og sa henvendt til damen: «Se nøie på ham! Kjender du ham?»

Ved lyden av Miles’s stemme hadde damen faret umerkelig sammen, og hendes kinder blev farvet av en svak rødme. Hun stod nu og dirret i hele kroppen. Et par spændende, skjæbnesvangre sekunder blev hun stående ganske stille. Derpå løftet hun hodet langsomt, og så Hendon i øinene med et glansløst, iskoldt blik, mens blodet vek fra hendes kinder, til de antok en askegrå farve, og endelig sa hun med hul, klangløs stemme: «Jeg kjender ham ikke!» Hun vendte sig hastig om, og forlot værelset med vaklende skridt og en halvkvalt hulken.

Miles Hendon sank ned på en stol, og bedækket sit ansigt med hændene. Hugh vendte sig til tjenerne og sa: «Dere har nu hat anledning til at betragte ham. Kjender dere ham igjen?»

De rystet benegtende på hodet. Deres herre fortsatte: «Heller ikke tjenerne kjender Dem igjen. Her må foreligge en misforståelse. De har jo erfaret at min hustru er av samme opfatning.»

«Din hustru!» I samme øieblik følte Hugh sig presset op mot væggen med et jernhårdt tak i strupen.

«Din skurk, din slavesjæl!» utbrøt Miles. «Nu forstår jeg alt. Du har selv skrevet det løgnagtige brev, og så har du stjålet både min brud og min eiendom. Pak dig væk herfra, så jeg slipper at tilsmudse min uplettede soldaterære ved at dræpe en så foragtelig stymper som dig.»

Med blodsprængt ansigt og næsten kvalt vaklet Hugh bort til nærmeste stol, og befalte tjenerne at gripe den fremmede. De betænkte sig imidlertid, og en av dem sa: «Han er jo bevæbnet, og vi har ingen våben.»

«Grip ham, sier jeg. Dere er mange nok.»

Men Miles rådet dem til at vare forsigtige, og tilføiet: «Dere kjender mig fra gammel tid; jeg er ikke blit forandret i nogen henseende. Kom bare nærmere, hvis dere har lyst!»

Denne påmindelse var ikke netop egnet til at opegge deres kampmod, og de blev stående tvilrådige på avstand.

«Gå eders vei, ynkelige kujoner! Og pas på dørene til jeg får fat i vakten!» sa Hugh. Han vendte sig om på dørterskelen, og tilføiet henvendt til Miles: «Det vilde være bedst for Dem selv om De ikke prøver på at flygte.»

«Flygte? Er det ikke andet som foruroliger dig, kan du spare dig enhver bekymring. Miles Hendon er herre til Hendon Hall og alt hvad dertil hører. Han blir her — stol på det!»

KAPITEL 25.

Fornegtet.

Kongen blev sittende nogen minutter i dype tanker. Han så op og sa: «Det er besynderlig, høist besynderlig! Jeg kan ikke forstå det.»

«Nei, herre, der er intet besynderlig heri. Jeg kjender ham. Helt fra fødselen av har han været en skurk.»

«Å, jeg tænkte ikke på ham, sir Miles.»

«Ikke på ham? På hvad da, om jeg tør spørre? Hvad er det da som er besynderlig?»

«At man ikke savner kongen.»

«Hvad? Hvilken konge? Jeg forstår Dem ikke.»

«Ikke det? Synes De da ikke at det er besynderlig at landet ikke er oversvømmet av kurerer, og proklamationer som beskriver mit utseende, og at man ikke anstiller efterforskninger. Er da ikke den ting at landets overhoved er forsvundet, så vigtig at den skulde volde uro og bekymring?»

«Ganske visst, min konge! Jeg tænkte mig ikke om.» Og Hendon sukket og tænkte: «Det stakkars lille verkbrudne hode — altid beskjæftiget med denne fikse idé!»

«Men jeg har en plan som skal hjælpe os begge til vor ret. Jeg skal skrive et brev på tre forskjellige sprog — latin, græsk og engelsk —, og med det skal du skynde dig avsted til London imorgen tidlig. Lever det til min onkel lord Hertford. Når han får se det, vil han straks kjende min håndskrift igjen, og vite at jeg har skrevet det. Og da vil han sikkert straks sende bud efter mig.»

«Skulde det allikevel ikke være bedre, at vi ventet her til jeg får bevist at jeg er den som jeg gir mig ut for, og får sikret mig retten til mine eiendommer. Jeg skulde da så meget bedre være istand til at —»

Kongen avbrøt ham i en befalende tone: «Å, hvad bryr jeg mig om dine elendige eiendommer i sammenligning med den sak som berører hele nationens velfærd!» Derpå tilføiet han i en mildere tone, som om han angret sin heftighet: «Bare gjør som jeg sier, og frygt ikke! Jeg skal nok ordne dine affærer slik at du ikke får noget at beklage dig over. Jeg skal ikke glemme hvad du har gjort, og vil engang øve gjengjæld.»

Han hadde grepet en pen, og begyndte at skrive. Hendon betragtet ham en stund med et venlig blik, og sa til sig selv: «Hvis det nu hadde været mørkt, kunde man været fristet til at tro at det var en virkelig konge som snakket. Det kan ikke negtes at når han blir sint, så kan han lyne og tordne likeså godt som en virkelig konge. Se bare, hvor fornøiet han sitter og klorer ned sine meningsløse kråkeføtter, og indbilder sig at det er latin og græsk!»

I næste øieblik slog hans tanker igjen ind i en anden retning, og han sank så dypt hen i sine grublerier at da kongen endelig rakte ham brevet som han hadde skrevet, stoppet Hendon det i lommen uten at han selv la merke til hvad han gjorde. «Hvor besynderlig hun opførte sig!» mumlet han. «Jeg tror hun kjendte mig, og jeg tror at hun ikke kjendte mig. Heri ligger en motsigelse — det skjønner jeg nok; men jeg formår ikke at finde nogen rimelig forklaring. Såvidt jeg med min ringe forstand kan begripe, må hun ha kjendt igjen mit ansigt og min stemme. Men han har sandsynligvis anvendt sin indflydelse på hende, og tvunget hende til at lyve. Det må være gådens løsning!»

Han skyndte sig bort mot døren; men den gik i samme øieblik op, og lady Edith trådte ind. Hun var meget blek; men hun gik med faste skridt, og en holdning som var fuld av mild værdighet. I glad forventning sprang Miles op, og ilte frem mot hende; men med en neppe merkbar bevægelse stanset hun ham i farten. Hun satte sig, og bad ham følge eksemplet. På denne måte berøvet hun ham den følelse av kameratskap som han hadde tænkt at anslå, og forvandlet ham til en gjest og fremmed. Overraskelsen og den uventede skuffelse over dette fik ham også i første øieblik til at spørre sig selv om han, når alt kom til alt, virkelig var den person han gav sig ut for.

Lady Edith sa nu: «Jeg er kommet for at advare Dem, min herre. De sindssyke kan vistnok ikke med ord rokkes fra sine vildfarelser; men De kunde muligens overtales til at undvike de farer som truer. Jeg antar at denne Deres indbildning virkelig hviler på en oprigtig tro på en retfærdig sak, og den er derfor heller ikke forbrydersk. Men bli ikke her med en sådan tro; for De svæver i stor fare her.» Et øieblik så hun Miles ind i ansigtet, og fortsatte derpå: «Faren er så meget større for Dem da De har en påfaldende likhet med vor bortkomne bror.»

«Men i al verden, jeg er jo denne bror, frue!»

«Ja, jeg tror virkelig at det er Deres mening, min herre. Jeg betviler ikke Deres oprigtighet og denne Deres tro; men jeg advarer Dem endnu en gang — det er alt hvad jeg kan si. Min mand er herre her på stedet. Hans magt kjender ingen grænser. Folk lever eller dør på hans befaling. Hvis De ikke hadde nogen likhet med den mand De gir Dem ut for, kunde han kanske la Dem hengi Dem til Deres drømmerier i ro; men tro mig, jeg vet hvad han kommer til at gjøre. Han vil likefrem si til Dem at De er en forrykt bedrager, og alle vil straks handle efter hans befaling.» Endnu en gang fæstet hun sit rolige, faste blik på Miles, og sa så: «Selv om De også var Miles Hendon, og han visste at hele egnen kjendte til det — merk Dem hvad jeg sier, og overvei det nøie —, da vilde faren allikevel være like stor for Dem, og straffen vide ramme Dem like sikkert. Han vilde ikke kjendes ved Dem, men erklære Deres ord for falske, og ingen turde vove at ta Deres parti.»

«Sandelig, jeg tror dig på dit ord,» svarte Miles bittert. «Den magt som tvinger en barndomsven til at forråde og fornegte en anden, og blir adlydt i dette, han kan også vente at bli adlydt der hvor det daglige brød og livet er indsatsen, og hvor sådanne spindelvævstråder som tro og ære ikke gir anledning til bekymring.»

En svak rødme viste sig et øieblik på damens kinder, og hendes blik sænkedes mot gulvet; men stemmen forrådte ingen bevægelse da hun kort efter fortsatte: «Jeg har advaret Dem, og jeg må endnu en gang advare Dem! Flygt herfra! I motsat tilfælde vil denne mand snart gjøre det av med Dem. Han er en tyran, som aldrig har vist nogen barmhjertighet. Jeg som er hans slavinde, vet det bedst. De har angrepet ham i hans eget hjem. Hvis De blir her, er Deres skjæbne beseglet. Flygt! Betænk Dem ikke! Hvis De har litet penger, så ta denne pung — jeg ber Dem derom! Tving tjenerne til at la Dem passere!»

Men en håndbevægelse avslog Miles den tilbudte pung, reiste sig, og stillet sig op foran hende. «Opfyld bare én bøn!» sa han. «Se mig i øinene, så at jeg kan forvisse mig om oprigtigheten av Deres ord. Således, ja! Svar mig nu: Er jeg ikke Miles Hendon?»

«Nei, jeg kjender Dem ikke.»

«Sverg på det!»

Svaret blev hvisket frem, men var tydelig nok: «Jeg sverger.»

«Å, dette overstiger alt hvad jeg hadde kunnet tænke mig!»

«Flygt! Hvorfor spilde tiden? Flygt, og red Dem!»

I dette øieblik stormet tjenerne ind i værelset, og en fortvilet kamp begyndte; men Hendon overmandedes snart, og slæptes bort. Kongen blev likeledes grepet. Begge blev lagt i jern og ført til fængslet.

KAPITEL 26.

I fængsel.

Cellene var fulde. De to venner blev derfor sammenlænket i et stort rum hvor man i almindelighet indesperret folk som hadde gjort sig skyldig i mindre forseelser. Selskap fik de nok av; for der fandtes allerede omkring tyve fanger av begge kjøn og forskjellig alder, alle med håndjern og lænker om benene, et larmende og utækkelig selskap. Kongen optændtes av en heftig vrede over denne uhørte krænkelse av hans værdighet, mens Hendon var stille og tankefuld, uagtet han befandt sig i sterkt sindsoprør.

Indtullet i dårlige, tilsmudsede og fillete fængselstepper, tilbragte Hendon og kongen en urolig nat. Fangevogteren hadde nemlig latt sig tvinge til at smugle ind drikkevarer til nogen av fangene. Følgen herav blev naturligvis et forfærdelig leven, med uanstændige viser, slagsmål og skrål uten ende. Da der var gåt en tid over midnat, overfaldt en av de mandlige fanger en kvinde, og hadde ved at slå hende med håndjernene i hodet næsten tat livet av hende før fangevogteren rak at komme til hjælp. Han bragte igjen ro tilveie ved at gi manden en ordentlig dragt pryl.

I den følgende uke avløste dag og nat hverandre med dyster ensformighet, og intet av vigtighet indtraf. Mænd som Hendon mere eller mindre godt husket, indfandt sig for at se bedrageren, og håne og forulempe ham. Om natten fortsattes drikkeriet og levenet med stor regelmæssighet. Langt om længe indtraf imidlertid en begivenhet som avløste ensformigheten. En dag førte fangevogteren en gammel mand ind i fangerummet, og sa til ham: «Den slyngelen findes her i dette rum. Kast nu din gamle øine omkring her, og forsøk at opdage hvem det er av disse du her ser!»

Dermed forsvandt han ut i vaktværelset. Den gamle mand faldt ned på sine knær og hvisket: «Gud være takket og lovet at De er kommet tilbake, nådige herre! Jeg trodde at De var død for syv år siden, og her finder jeg Dem lyslevende! Jeg gjenkjendte Dem såsnart jeg fik øie på Dem, og det var vanskelig for mig, kan De tro, at late som intet. Jeg er nu gammel og fattig; men si bare et ord, og jeg går ut og sier sandheten, selv om jeg efterpå skulde bli pisket ihjel for det.»

«Nei,» sa Hendon, som straks kjendte manden igjen; Blake Andrews het han, og han hadde været i hans fars tjeneste i mange herrens år. «Det skal du ikke gjøre. Det vilde bare bli din ulykke, uten at det på mindste måte forbedret min stilling. Men jeg takker dig like meget for det; du har git mig igjen noget av min tapte tro på menneskeheten.»

Den gamle tjener blev efterhånden til stor nytte for Hendon og kongen; han kom ofte ned til dem, likesom tilfældigvis og bare for at håne dem; men i virkeligheten smuglet han ind nogen lækkerbiskener for at hjælpe på den tarvelige spiseseddel i fængslet en smule. Han underrettet dem også om de ferskeste nyheter. Hendon overgav altid maten til kongen, og uten den var det sandsynlig at hans majestæt vilde ha bukket under; han var ganske uskikket til at spise den elendige kost som man fik i fængslet. For at undgå mistanke var imidlertid manden nødt til at indskrænke sig til meget korte besøk; men hver gang han indfandt sig, lykkedes det ham ikke desto mindre at meddele dem forholdsvis meget. Disse meddelelser blev naturligvis git i så lav tone som mulig, udelukkende bestemt for Hendon, og spækket med høilydte skjeldsord til almindelig opbyggelse for de andre tilhørere.

På denne måte fik vore venner litt efter litt vite familiens historie. Arthur hadde nu været død i seks år. Tapet av ham og savnet av ethvert livstegn fra Hendon nedbrøt farens helse. Han trodde selv at han snart vilde dø, og vilde gjerne ha set Hugh og Edith forenet før han gik bort. Men Edith tigget og bad om opsættelse, i håb om at Miles vilde vende tilbake. Til slut kom der så et brev med underretning om Miles’s død. Slaget tilintetgjorde aldeles sir Richard; han følte sin sidste stund nærme sig, og både han og Hugh forsøkte at fremskynde vielsen. Edith bønfaldt dem endnu en gang, og fik en måneds utsættelse, siden en til, og så en tredje, indtil egteskapet endelig blev indgåt ved sir Richards dødsseng. Denne forening hadde langt fra været lykkelig. Vidt og bredt hvisket man om at bruden kort efter vielsen blandt sin mands papirer hadde fundet adskillige ufuldendte og kasserte utkast til det skjæbnesvangre brev, og at hun hadde beskyldt ham for at ha fremskyndet såvel brylluppet som sir Richards død ved overlagt bedrageri. Enhver av slottets indvånere visste likeledes at fortælle om grusomheter som var øvet mot lady Edith. Efter farens død hadde sir Hugh helt kastet masken, og viste sig nu som en hjerteløs tyran.

Det var særlig en del av Andrews’s beretning som kongen lyttet til med den livligste interesse: «Nu går det rygte rundt i landet,» sa den gamle, «at kongen er vanvittig. Men si for alt i verden ikke til nogen at De har hørt det av mig; for dødsstraf venter den som vover at snakke om det.»

Hans majestæt så skarpt på den gamle mand, og utbrøt: «Kongen er ikke vanvittig, min gode mand. Desuten vil du i længden finde det fordelagtigere at beskjæftige dig med ting som mere angår dig selv, end at føre en likefrem oprørsk tale.»

«Hvad kan gutten mene?» spurte Andrews, forbauset over denne djerve uttalelse fra et hold han mindst ventet det fra. Hendon gav ham imidlertid et tegn, så han ikke fuldførte spørsmålet, men straks fortsatte sin beretning: «Den salige hensovede konge skal begraves i Windsor om et par dage, den sekstende dennes, og den nye konge skal krones i Westminster den tyvende.»

«Jeg synes de først burde se at få tak i ham,» mumlet hans majestæt. Derpå fortsatte han hemrnelighetsfuldt: «Men det vil de nok sørge for, og det vil jeg også.»

«I al verden, hvem —» Men den gamle mand kom ikke længer; et nyt tegn fra Hendon hindret ham i det. Han gjenoptok derfor fortællingens tråd: «Sir Hugh reiser til kroningen, og det med store forhåbninger, sier man. Han venter med sikkerhet at kunne vende tilbake som lord; for han er i stor yndest hos lordprotektoren.»

«Hvilken lordprotektor?» spurte hans majestæt.

«Hans nåde, hertugen av Sommerset.»

«Hvilken hertug av Sommerset mener du?»

«Der findes jo ikke mere end én: Seymour, jarlen av Hertford, naturligvis!»

Kongen spurte med heftighet: «Fra og med hvilken dato er han blit hertug og lordprotektor?»

«Fra og med den sidste januar, min lille ven.»

«Og hvem har utnævnt ham til det, om jeg tør spørre?»

«Både han selv og riksrådet, med kongens samtykke.»

Forfærdet tok kongen et skridt bakover. «Kongen!» utbrøt han. «Hvilken konge, min gode herre?»

«Hvilken konge? Har man hørt på maken! Hvad i al verden går der av gutten? Da vi jo ikke har mere end én, er det ikke netop vanskelig at svare på: Hans aller nådigste majestæt kong Edward den sjette. Gud bevare ham! Hans lov lyder fra alles læber, alle velsigner ham, og opsender bønner til himmelen om at det må forundes ham at regjere længe i England. Hans første regjeringshandling var et bevis på hans menneskekjærlighet; han reddet den gamle hertug av Norfolks liv, og nu er han beskjæftiget med at ophæve de love som hviler tungest på folket.»

Denne nyhet gjorde kongen aldeles målløs av bestyrtelse, og hensatte ham i en sådan tilstand, av drømmende elendighet og fortvilelse at resten av den gamles beretning gik ham helt forbi. Jo mere han anstrengte sig for at løse denne hemmelighetsfulde gåde, desto mere forvirret blev hans tankegang. Hans utålmodighet efter at komme til London vokste time for time, og fangenskapet blev nu næsten uutholdelig for ham.

Alle Hendons forsøk på at opmuntre kongen mislykkedes. Han kunde ikke få beroliget ham; derimot hadde et par kvinder som var fastlænket i nærheten av ham, bedre lykke med sig. Ved deres milde indvirkning gjenvandt han sin sindsro, og lærte efterhånden at bære sit kors med tålmodighet. Han følte sig også meget taknemmelig herfor, og kom snart til at holde inderlig av dem, og finde behag i deres glade sinds milde og beroligende indflydelse. Han spurte dem hvorfor de var i fængsel, og da de svarte at de tilhørte baptistenes sekt, lo han, og spurte: «Er da det nogen så stor forbrydelse at man blir sat i fængsel for det?»

Kvindene viste tydelige tegn på forvirring og bekymring; men det var ikke mulig at få et svar. Den ene av dem sa en del med en stemme som dirret av bevægelse: «Å, Gud vil nok hjælpe os til at bære vor —»

«Hold modet oppe!» avbrøt kongen hende. «Jeg kommer tidsnok ut herfra, og får mine rettigheter igjen, så jeg kan redde dere fra denne ulykke, og det skal jeg også gjøre, det kan dere lite på!»

Da Edward den følgende morgen våknet, var kvindene forsvundet. «De er reddet!» utbrøt han, strålende av glæde.

Begge hadde som et minde latt tilbake to silkebånd, som var fæstet med en nål i hans klær. Han sa at han altid vilde bevare disse minder, og at han snart vilde opsøke disse kjære gode venner fra ulykkens dage, og ta dem under sin beskyttelse.

Nu kom fangevogteren ind sammen med nogen underordnede, og befalte at fangene skulde føres ut i fængselsgården. Kongen blev henrykt; det var jo en ren velsignelse at få se den blå himmel igjen, og atter indånde den friske luft. Lænkene blev tat av ham, og han fik befaling til sammen med Hendon at følge efter de andre fanger.

Den firkantede gårdsplads var stenbelagt, og lå under åpen himmel. Fangene kom ditut gjennem en massivt muret buegang, og stiltes op på geled med ryggen mot muren. Et taug blev spændt ut foran dem, og desuten bevogtedes de av fængselsbetjentene. Litt sne, som var faldt om natten, dækket den store, tomme plads med et tyndt, hvitt teppe. Nu og da strøk en bitende vintersno henover gårdspladsen, så sneen i store hvirvler blev drevet avsted i alle retninger.

Midt på pladsen stod to kvinder bundel til hver sin pæl. Ved første øiekast gjenkjendte kongen i dem sine to trofaste veninder. Han gyste, og sa til sig selv: «Det er så forunderlig og næsten ufattelig at jeg, kilden til al magt og myndighet i dette store kongerike, er ute av stand til at beskytte dem. Men de får passe sig, disse voldsmænd; for den dag vil snart oprinde da jeg med ubøielig strenghet vil kræve dem til regnskap for deres handlinger. For hvert slag de nu gir disse kvinder, skal de få hundrede igjen.»

En vældig port åpnet sig på vid væg, og en skare borgere strømmet ind. De samlet sig omkring de to kvinder, og skjulte dem for kongens blik. En prest trådte ind, og forsvandt likeledes i mængden. Kongen hørte nu flere stemmer som talte i en viss rækkefølge, så spørsmål og svar vekslet som ved et forhør; men det var umulig for ham at opfatte de enkelte ord. Derefter opstod der en livlig bevægelse. Man forberedte øiensynlig et eller andet. Fængselsbetjentene gik stadig frem og tilbake gjennem den del av folkemængden som stod på den andre siden av kvindene.

På given kommando delte nu mængden sig, og trak sig tilbake, og kongen fik derved se noget som næsten bragte blodet til at stivne i hans årer. Hauger av brændsel lå opstablet omkring kvindene, og en mand var netop ifærd med at tænde bålet!

De stakkars kvinder bøide hodene, og bedækket sine ansigter med hændene. De gule flammer begyndte at slikke opover de sprakende vedstykker, og blå røkskyer steg langsomt op i luften. Presten løftet sine hænder, og begyndte at bede, da i det samme to unge piker kom styrtende igjennem den store port, utstøtte gjennemtrængende rop, og styrtet op på bålet i armene på de dødsdømte. De blev naturligvis øieblikkelig revet væk av fængselsbetjentene, som slog kloen i den ene, hvorimot det lykkedes den anden at slite sig løs, mens hun ropte at hun vilde dø sammen med sin mor, og før man kunde få tak i hende, stod hun atter med armene om morens hals. For anden gang blev hun slæpt bort, og ilden hadde da alt fattet tak i hendes kjole. To-tre mænd holdt hende fast, mens den brændende kjole blev slitt av hende, og kastedes væk, hvorpå den snart fortærtes av ilden. Imidlertid kjæmpet hun med fortvilelsens styrke for at komme løs, og bad at få dø sammen med sin mor, da hun ellers vilde komme til at stå aldeles alene i verden. De to piker fortsatte med at jamre sig, og forsøkte at slippe bort fra sine vogtere; men de blev pludselig avbrutt av de hjerteskjærende angstrop som kvindene utstøtte i dødskampen.

Kongen vendte sig bort fra de fortvilede unge piker, og fæstet blikket på bålet. Derpå vendte han sit askegrå ansigt mot muren, og støttet panden mot den for ikke at se mere.

I dagens løp kom en del fanger som skulde bli der natten over, og derpå under bevogtning sendes til forskjellige dele av landet, forat de hver på sit sted kunde motta straf for sine forbrydelser. Kongen indlot sig i samtale med dem; han hadde nu fattet den bestemmelse for fremtiden at utdanne sig for sit høie kald ved at stille spørsmål til fangene så ofte der gaves anledning til det. En av disse fanger var en stakkars halvtullet kvinde, som hadde stjålet et par stykker tøi, og av den grund skulde hænges. En mand var anklaget for at ha stjålet en hest. Han sa selv at dette ikke kunde bevises; men han var allikevel sikker på galgen.

Kongen var rent ute av sig over alle disse umenneskeligheter, og opfordret Hendon til at hjælpe ham med at bryte ut av fængslet og flygte til Westminster, så han kunde bestige sin fars trone og beskyttende strække sit scepter ut over disse ulykkelige og redde deres liv. Men Hendon sukket bare og tænkte: «Stakkars barn, disse sørgelige begivenheter har atter fremkaldt hans sygdom. Å, om vi bare hadde undgåt dette, så vilde han nu ha været omtrent frisk igjen.»

Blandt fangene fandtes også en gammel advokat, en mand med et energisk og uforfærdet utseende. For tre år siden hadde han utgit et anklageskrift mot lordkansleren, hvori denne beskyldtes for uretfærdighet, og han var da blit straffet ved at hans ører blev avhugget, han blev avsat fra sit embede, ilagt tre tusen pund sterling i bøter og sat i fængsel på livstid.

«Men disse år er min stolthet,» sa han, strøk tilbake sit grå hår, og viste levningene av det som engang hadde været ører.

Kongens øine lynte av vrede. Så sa han: «Ingen tror mine ord, og De vil naturligvis heller ikke gjøre det. Men sikkert er det: Inden en måned er gåt, skal De være fri, og videre skal de love som hittil har plettet Englands navn, forsvinde fra statens arkiv. Verden er nu engang bakvendt indrettet på mange områder; kongene burde en gang imellem gå i skole hos sine egne lovmakere for på den måten at lære sig barmhjertighetens dyd.»

KAPITEL 27.

Opofrelsen.

Under alt dette trykket indesperringen og uvirksomheten også Miles Hendons sind. Men endelig kom dagen da der skulde holdes forhør over ham, og han vilde nu med glæde motta en hvilkensomhelst straf undtagen fangenskap. Allikevel kom han i et egte berserkerraseri da han hørte sig betegnet som en «grovlemmet landstryker», og blev dømt til at sitte to timer i skamstokken, dels på grund av sit omflakkende liv, dels for overfald på herren til Hendon Hall. Han raste i avmægtig vrede på veien til eksekutionspladsen, men alt forgjæves. Fængselsbetjentene slæpte ham med sig, og gav ham nu og da voldsomme puf for hans vrangvillighet.

Kongen formådde ikke at trænge sig igjennem alt det pak som fulgte bakefter; han var derfor nødt til at følge med baktroppen og være skilt fra sin trofaste ven og tjener. Da folkemængden stanset, sprang han frem og tilbake for at finde en åpning hvor han kunde komme igjennem, og efter flere mislykkede forsøk nådde han endelig sit mål. Der sat hans stakkars følgesvend i den vanærende stok til spot og spe for egnens værste pak — han, kongen av Englands livtjener! Edward hadde vel hørt dommen oplæst, men ikke forståt halvparten av hvad den egentlig betydde. Hans vrede steg mere og mere eftersom han fik se den behandling Hendon blev utsat for, og nådde endelig høidepunktet da et råttent egg kom flyvende gjennem luften mot Hendons kind under pøbelens rå glædesrop. Som en pil fór han tvers over den åpne plads, stillet sig midt foran den vakthavende fængselsbetjent, og ropte høit: «Dere burde skamme dere! Dette er min tjener. Sæt ham i frihet! Jeg er —»

«Ti, for alt i verden!» avbrøt Hendon ham, dødelig forskrækket. «De styrter Dem jo i ulykke. Fangevogter, bry Dem ikke om ham! Han er gal.»

«Læg ikke næsen din i hvad jeg skal gjøre, min gode mand. Jeg bryr mig nok ikke noget om den fyren der; men jeg skulde allikevel ha stor lyst til at gi ham en lusing.» Dermed vendte han sig til en underordne! og sa: «Gi den lille gale fyren der et eller to slag med stokken, forat han kan vite at opføre sig skikkelig en anden gang.»

«Fem eller seks slag vilde kanske være endda bedre!» foreslog sir Hugh, som netop kom ridende for at ta skuespillet i øiesyn.

Kongen blev grepet. Han forsøkte ikke engang at stritte imot; så forfærdet blev han ved tanken på den behandling han skulde få. Beretningen om en engelsk konge som blev pisket, hadde engang før plettet landets historie. Det var en uutholdelig tanke at netop han skulde bli det andet eksempel på en slik behandling. Han var imidlertid bundet fast, og hadde ingen hjælp at vente; han måtte således enten ta imot straffen eller be om nåde. Det var hårde betingelser. Han besluttet sig dog for at ta imot straffen — det kunde en konge i nødsfald finde sig i; men om nåde kunde en konge ikke nedlate sig til at be.

Imidlertid løstes knuten uventet av Miles Hendon. «La gutten være i fred!» sa han. «Ser dere da ikke, hjerteløse hunder, hvor ung og spæd han er? La ham være i fred, sier jeg, så tar jeg hans straf.»

«I sandhet et udmerket indfald! Tak for det!» utbrøt sir Hugh, idet hans ansigt lyste av djævelsk glæde. «La den lille tiggerungen gå sin vei, og gi den slyngelen der et halvt snes slag isteden. Men ordentlig skal det gå for sig! Bruk kræftene, og la ham få hvert slag så han kjender det!» Kongen vilde åpne munden påny for at nedlægge en kraftig protest; men sir Hugh bragte ham hastig til taushet med denne tungt veiende grund: «Ja, snak friskt væk du, gutten min! Let dit hjerte, og gener dig ikke! Men glem ikke at for hvert ord du sier, får han seks slag på kjøpet!»

Hendon blev så løst av stokken, hans ryg blottet, og mens piskeslagene haglet ned over ham, vendte den lille konge sit ansigt bort uten at prøve på at stanse de høist ukongelige tårer som trillet nedover hans kinder. «Å, for en prægtig, ærlig mand!» sa han til sig selv. «Denne opofrende hengivenhet skal jeg aldrig glemme, og heller ikke skal disse uslingene komme til at glemme denne stund!»

Hendon gav ikke en lyd fra sig sålænge piskeslagene faldt. Dette i forbindelse med den omstændighet at han frivillig hadde påtat sig guttens straf, tiltvang ham respekt hos hele den rå mængde som hadde samlet sig for at betragte skuespillet. Tausheten blev kun avbrutt av lyden av de faldende slag. Den stilhet som nu hvilte over det hele, selv efterat Hendon påny var blit anbragt i stokken, stod i en skjærende motsætning til de høilydte fornærmelser som hadde haglet ned over ham en kort stund i forveien. Kongen listet sig sagte bort til Hendon, og hvisket i øret på ham:

«Konger kan ikke adle dig, du store, trofaste sjæl; for han som står over alle konger, har forlængst sat adelsmerket på dig. Men en konge kan bekræfte din høihet og din adel overfor menneskene.» Dermed tok han pisken op, berørte med den Hendons blødende skulder, og tilføiet: «Edward av England slår dig herved til jarl!»

Hendons hjerte rørtes, og tårer trådte frem i hans øine. Ikke desto mindre indvirket hele denne scenes tragiske komik på ham i den grad at han med nød og neppe formådde at beherske sin lattermildhet; at han som lå her halvnøken og blodig i den vanærende stok, skulde løftes op til slik herlighet og glans, forekom ham at være høiden av latterlighet. Og han sa til sig selv: «Ridderen i drømmenes og skyggenes rike er altså steget til jarl i samme rike! Fortsætter det på samme vis, slutter det vel med at jeg inden kort tid blir hængt under alle mulige æresbevisninger. Men jeg sætter allikevel pris på det, fordi det er utslag av et godt og kjærlig sindelag. Disse mine tomme værdigheter er kanske mere værdt end mangen virkelig titel som er kjøpt ved feigt kryperi, og skjænket av en smålig og egoistisk magthaver.»

Den frygtede og hatede sir Hugh gav sin hest av sporene, og skyndte sig bort, mens den levende mur taus vek tilside og gav plads for ham, hvorefter den likeså taust lukket sig sammen påny. Ingen vovet at komme med nogen bemerkning til forsvar for fangen eller til hans ros; men i hvert fald var den omstændighet at man avholdt sig fra alle fornærmelser, i og for sig hyldest og anerkjendelse nok.

KAPITEL 28.

Til London.

Da Hendon hadde utståt sin straf i stokken, blev han løslatt med befaling til straks at fjerne sig, og aldrig mere vise sig i denne egn. Hans sverd og hans to dyr blev git ham tilbake. Han og kongen begav sig atter avsted.

Hendon var snart fordypet i sine egne tanker. Det var spørsmål av den største betydning som måtte avgjøres. Hvad skulde han nu foreta sig? Hvor skulde han begi sig hen? En mægtig beskytter måtte han i alle fald skaffe sig, hvor han end skulde søke ham; i motsat fald kunde han likeså godt opgi ethvert håb om at komme i besiddelse av sin arv, og måtte desuten la den skamplet at være anklaget for bedrageri bli sittende på sig. Men hvor kunde han håbe på den nødvendige bistand? Deri lå netop vanskeligheten. Litt etter litt våknet dog noget i ham, noget som muligens kunde bli et håb at bygge på, vistnok endnu bare svakt og usikkert, men som i alle fald var værd at ha i erindringen til noget bedre vilde melde sig. Han husket nu hvad gamle Andrews hadde sagt om den unge konges gode hjerte og lyst til at hjælpe dem som var blit uretfærdig behandlet, eller andre ulykkelige. Hvorfor da ikke begi sig til ham, forsøke at få tale med ham, og be om retfærdighet? Men på den anden side var det vel sandsynlig at en sådan eventyrer og landstryker som han så ut til at være, ikke vilde få foretræde for monarkens høie person. Men kommer tid, kommer råd. Det vilde nok klare sig når han først kom så langt. Han var jo en gammel soldat, vant til at opføre sig passende til enhver tid, så det skulde også nu lykkes ham at vælge midlet og måten. Muligens vilde hans fars gamle ven sir Humphrey Marlow hjælpe ham, den gamle gode sir Humphrey, overinspektør for slotskjøkkenet, stalden og andet; han husket ikke længer så nøie hvorledes det var. Og nu da han hadde fundet et mål for sin handlekraft, et tydelig og bestemt mål at stræbe henimot, faldt litt efter litt ydmygheten og nedstemtheten fra ham, nu kunde han atter løfte hodet og se sig rundt. Med forundring opdaget han hvor langt han var kommet; hans fødeby skimtedes kun utydelig i det fjerne. Like bak ham red kongen på sit æsel; også han sat i dype tanker, også han beskjæftiget sig med en mængde planer og beslutninger. En urolig anelse for gjennem Miles, og var nær ved at jage bort igjen hans nyvåknende lyst til at leve. Han visste jo ikke om gutten vilde være villig til at følge ham tilbake til hovedstaden, hvor han aldrig hadde døiet andet end mishandling og den yderste nød. Loddet måtte imidlertid kastes, her tåltes ingen opsættelse. Hendon stanset derfor sit ridedyr, og ropte til kongen: «Men jeg har jo rent glemt at spørre om målet for vor reise! Hvad befaler De nu, herre?»

«Til London!»

Men sindet lettet for en stor byrde ved dette svar, som dog forundret ham ikke så litet, red Hendon videre.

Reisen forløp uten nogen hændelser. Men mot slutten av den hændte der i alle fald noget. Den nittende februar henimot klokken ti om kvelden kom de ridende over London-broen, midt blandt en myldrende sværm av skrikende og hurraropende mennesker, hvis glade ansigter belystes av en mængde fakler. Og samtidig hændte det at hodet av en arrestert hertug eller en anden stormand faldt ned fra sin ophøiede plads, traf Hendons arm, og derefter trillet ind mellem de fremilende føtter som fulgte ham over broen. Hvor skrøpelig og forgjængelig menneskenes verk dog er i denne verden! Den gode, hensovede konge hadde neppe hvilt tre uker i sin kiste og tre dage i graven før disse prydelser, som han med så stort besvær hadde utvalgt blandt rikets ædleste hoder for rigtig at kunne smykke sin bro fint, allerede viste tydelige tegn til forfald. En borger snublet over hovedskallen, og kom derved til at slå sit eget hode temmelig hårdt mot den som gik foran ham. Denne vendte sig til tak herfor hurtig om, tok fat i den første han fik øie på, og slog ham til jorden, hvorpå han selv like hurtig blev ekspedert på samme måte av den andens ven. Stemningen var netop passende for en sådan liten koselig, privat batalje; for morgendagens, kroningsdagens, festligheter var alt begyndt. Enhver følte sig i høi grad opflammet av drikkevarer og patriotisk stemning. Snart var da også striden i fuld gang, og deltagernes antal vokste, samtidig som kamppladsen utvidedes betydelig. På dette tidspunkt var Hendon og kongen for længe siden blit skilt fra hverandre, de var blit fuldstændig opslukt av det oprørte menneskehav, og under disse omstændigheter tar vi nu farvel med dem for en tid.

KAPITEL 29.

Tom gjør fremskridt.

Mens den virkelige konge vandret om i landet, dårlig klædt og ofte sulten, hånet og slåt av landstrykere, og nu og da indsat i fængsel sammen med tyver og mordere, og dertil anset av alle som en galning eller bedrager, førte den falske konge, Tom Canty, et liv av helt anden art.

Da vi sidst hørte om ham, hadde den kongelige tilværelse kun vist sig fra sin lyse side for ham. Dette lyspunkt tiltok i utstrækning dag for dag. Inden kort tids forløp var hele livet blit næsten bare solskin og glæde for ham. Frygten forsvandt, hans onde anelser blev undertrykt og forduftet snart helt. Hans forvirring ophørte, og gav plads for en naturlig og tillidsfuld holdning. Den guldåre som han hadde opdaget hos sin prylegut, bearbeidedes kraftig hver dag, og gav stadig større utbytte.

Nu befalte han lady Elisabeth og lady Jane Grey at indfinde sig hos ham når han vilde ha nogen at snakke eller leke med, og lot dem igjen gå når han var blit lei dem, og han optrådte med en mine som en der fra vuggen var vant til at færdes i slike omgivelser. Der fandtes heller intet spor av forvirring eller usikkerhet hos ham når disse høitstående personer kysset hans hånd ved avskeden.

Efterhvert blev det ham også en fornøielse at føres tilsengs med megen stas, og om morgenen at la sig klæ på under vidtløftige og indviklede cereraonier. Det var en tilfredsstillelse for hans stolthet at gå tilbords, fulgt av en strålende skare opvartende kavalerer og drabanter; ja, dette behaget ham i den grad at han fordoblet drabantenes antal fra femti til hundrede. Det frydet hans hjerte at lytte til hornenes klang, som runget gjennem de vidtstrakte slotsganger, ledsaget av høie rop: «Plads for kongen!»

Ja, han lærte sig endog til med glæde at sitte i sit kongelige skrud på tronen i statsrådet og late som han virkelig var noget andet og mere end lord-protektorens ekko. Han syntes om at motta høie ambassadører med pragtfuldt følge, og lytte til deres hilsener fra deres ophøiede monarker, som kaldte ham «bror». Å, Tom Canty, du som nys veltet dig i Offal Courts stov, hvilket lykkebarn er du ikke nu blit!

Han var henrykt over sine kostbare klær, og gav befaling til at endnu flere skulde anskaffes. Han fandt sine fire hundrede tjenere for fåtallige, og tredoblet deres antal. De bukkende og krypende hofmænds smiger blev litt efter litt en behagelig musik for hans øre. Imidlertid forblev han god og snild, og viste sig altid som en kraftig og stø forkjæmper for de undertrykte og forurettede, mens han førte en utrættelig strid mot uretfærdige love. Engang da hans «kongelige» søster, lady Mary, gav sig i samtale med ham om det ukloke i hans vane at benåde så mange mennesker som ellers vilde ha været i fængsel, blit hængt eller brændt, og mindet ham om at deres høisalige fars fængsler undertiden hadde rummet helt op til seksti tusen fanger på en gang, samt at han under sin regjering hadde latt to og sytti tyver og røvere dø for bøddelens hånd, ja, da fyldtes guttens hjerte av ædel harme, og han befalte hende at gå til bedekammeret, og anrope Gud om befrielse fra det stenhårde hjerte hun nu bar i brystet, og be om et nyt hjerte med menneskelige følelser. Kjendte da aldrig Tom Canty sig ængstelig for den stakkars lille rigtige prinsens skjæbne, han som hadde behandlet Tom så venlig, og med slik iver hadde styrtet ut for at hevne den forurettelse som Tom hadde lidt av skiltvakten ved paladsets port? Jo, de første dage og nætter efterat han var blit konge, kredset hans tanker altid om den forsvundne prins, og han længtet av hele sit hjerte efter at han skulde vende tilbake, og lykkelig bli gjenindsat på sin fars trone, og atter få sine æresposter. Men eftersom tiden led, og prinsen ikke kom, blev Toms tanker mere og mere optat av alt det nye og betagende i den lysende verden som han nu tilhørte, og litt efter litt utviskedes den forsvundne monarks billede av hans erindring. Tilsidst kom det så langt med ham at han, når den slags tanker imellem trængte sig ind på ham, forjaget dem som uvelkomne spøkelsessyner, som bare fik ham til at vise sig usikker og skyldbevisst.

På samme måte tapte også Toms stakkars mor og søstre sin plads i hans hjerte. I begyndelsen plagedes han av sorg og længsel efter dem; men senere gyste han ved den blotte tanke på at de ved et eller andet tilfælde skulde komme til at indfinde sig i sine skidne og fillete klær, forråde ham ved sine kjærtegn, dra ham ned fra hans svimlende høide, og føre ham tilbake til armod og elendighet. Tilsidst ophørte dette dog næsten helt at plage hans tanker. Og han var glad og fornøiet over denne forandring; når deres sorgfulde ansigter anklagende viste sig for ham, følte han sig foragteligere end den orm som kryper i støvet.

Omkring midnat den nittende februar var Tom Canty netop gåt til hvile i sin kostelige seng i paladset, og holdt nu på at falde i søvn, bevogtet av sine trofaste tjenere, og omgit av al kongelig pragt — en lykkelig gut; ti den følgende dag skulde hans høitidelige kroning til Englands konge finde sted. — På samme tid hændte det Edward, den retmæssige arving, som var sulten og tørst, skidden, utmattet av reisens besværligheter, og klædt i filler — en følge av hans ufrivillige deltagelse i optøiene på London-broen —, at han blev puffet ind mellem en del folk som med dyp interesse betragtet de store skarer av arbeidere som ivrige som myrer strømmet ut og ind gjennem dørene i Westminster Abbey for i denne kirke at lægge sidste hånd på forberedelsene til kongens kroning.

KAPITEL 30.

Hyldningstoget.

Tom Canty våknet den følgende morgen, var luften allerede opfyldt av en dump, surrende lyd som hørtes både fjernt og nær.

Dette var en herlig musik for ham; det betydde at det engelske folk var møtt mandsterkt frem for at hilse den store dag begeistret velkommen.

Kort efter befandt Tom sig endnu en gang som hovedpersonen ved en båtfærd på Themsen; for efter gammel sed og skik skulde hyldningstoget gå ut fra Tower gjennem Londons gater, og det var til Tower han nu begav sig. Da han kom frem foran den gamle borgs ærværdige mure, så det pludselig ut som om den revnet på tusen steder, og ut fra hver åpning sprang en rød ildtunge fulgt av en hvit røksky. Der fulgte en brakende, bedøvende lyd, som fuldstændig overdøvet folkemassens jubelrop, og fik jorden til at ryste. Ildglimtene, krudtrøken og knaldene avløste hverandre med vidunderlig hurtighet gang på gang, så gamle Tower snart forsvandt i tunge, hvitgule røkskyer, og kun den øverste del av Det hvite tårn og det vaiende banner stak op over den tætte røk som en fjeldtop av skylaget.

Tom Canty, som var klædt i et strålende skrud, steg op på en prustende stridshingst, hvis rike skaberak nådde næsten helt ned til marken. «Hans onkel», lorden av Sommerset, tok plads på en lignende hest like bak ham. Den kongelige livvakt dannet i sine strålende rustninger geledder på begge sider, og så fulgte i en uendelig procession de høibårne adelsmænd ledsaget av sine vasaller. Bak dem kom byens lord-borgermester og oldermænd, i karmosinrøde fløielskapper og med guldkjeder over brystet, og efter dem laugenes embedsmænd og medlemmer i brogede klær, og med de forskjellige korporationers faner. Som en særlig æresvakt gjennem byen deltok det gamle, ansete artillerikompani, som allerede dengang hadde eksistert i tre hundrede år, og var den eneste militæravdeling i England som hadde den fortrinsret at stå fuldstændig uavhængig av parlamentets beslutninger. Dette var i sandhet et glimrende skuespil, og det blev også den hele tid hilset med livlige bifaldsrop alt eflersom toget høitidelig skred frem gjennem de tætte skarer.

Krønikeskriveren fortæller herom: Da kongen holdt sit indtog i byen, blev han mottat av folket med bønner, velkomsthilsener, jubelrop, kjærlighetsfulde ord og alle de tegn som kan uttrykke undersåttenes oprigtige hengivenhet for herskeren.

Kongen nikket muntert til dem som stod på avstand, og uttalte de nådigste ord til dem som stod i nærheten. Og han viste sig ikke mindre taknemmelig over at motta sit folks velmente hyldest end folket over at få anledning til at hylde ham. Til alle og enhver som uttalte gode ønsker for ham, sa han tak, og dem som bad: «Gud beskytte hans nåde!» svarte han: «Gud bevare eder alle!» og tilføiet at han takket dem av hele sit hjerte. Folket var henrykt over kongens nådige svar.

I Fenchurch street stod «et deilig barn i kostelige klær» på en tribune for at hilse hans majestæt velkommen til byen. Det sidste vers i denne poetiske hyldest lød således:

Av briters sterke bryst idag

en jubel stiger op med håb;

den viser dig vort hjertelag,

vor kjærlighet i fremtids dåb.

Folket brøt ut i stormende glædesrop, og hele verset blev gjentat som med én mund. Tom Canty så ut over det bølgende hav av begeistrede mennesker, og hans hjerte svulmet av en salig lykkefølelse. Han forstod nu at han bare hadde ett mål at leve for — at være konge, og bli forgudet av sit folk. I samme øieblik opdaget han på avstand et par av sine fillete kamerater fra Offal Court — den ene hans første admiralitetslord ved guttehoffet før i tiden, den anden hans første opvartende kammerherre, og hans hjerte banket heftigere end nogensinde. Å, om de hadde kunnet kjende ham igjen! Tænk om de opdaget hvem han virkelig var! Tænk om de visste at den så grusomt forhånede drømmekonge fra rendestenen og bakgatene var blit en virkelig konge med berømte hertuger og prinser som opvartende tjenere og hele det engelske folk for sine føtter!

Men han måtte negte sig den fornøielse og opgi sit ønske, fordi en slik gjenkjendelsesscene sandsynligvis vilde komme til at koste mere end den indbragte. Derfor vendte han sit hode bort, og lot de to fillete stakkars barn fortsætte sine jubelrop og glædesytringer uten at de ante hvem de således ødslet sin hyldest på.

Hvert øieblik blev der ropt: «Penger! Penger!» Og Tom besvarte ropene ved at kaste en håndfuld nye, blanke småskillinger ut blandt mængden.

Krønikeskriveren fortæller videre: «I den øvre del av Gracechurch street, utenfor et skilt med en ørn, hadde byens borgere reist en pragtfuld æresport, og indenfor denne fandtes en tribune som strakte sig tvers over gaten. På denne var der stillet et historisk tablå, som forestillet kongens nærmeste forfædre. Der sat Elisabeth av York midt i en umådelig hvit rose, hvis blade dannet en utsøkt vakker garnering omkring hende. Ved siden av hende sat Henrik den syvende midt i en rød rose, som var anordnet på lignende måte som den hvite. Dette kongelige pars hænder var lagt over i hverandre, og vielsesringen var fremhævet på en særdeles iøinefaldende måte. Fra den røde og hvite rose løp der ut en træstamme som rak op til tribunens ovre avdeling, som var optat av Henrik den ottende; han trådte frem av en rød og hvit rose, og ved hans side så man billedet av den nye konges mor, Jane Seymour. Fra dette par strakte der sig en gren som nådde op til tribunens tredje avdeling, og her var anbragt billedet av Edward den sjette, som i kongelig majestæt hadde indtat sin plads på tronen. Hele tablået var bekranset og omgit med en ramme av røde og hvite roser.»

Dette like besynderlige som opmuntrende syn virket i den grad elektriserende på folket at dets bifaldsrop fuldstændig overdøvet det lille barn som befandt sig på tribunen, og hadde fåt det opdrag i vel avfattede vers at forklare de forskjellige figurers betydning. Men Tom Canty blev ikke bedrøvet for det; ti dette høilydte utbrud av undersåtlig hengivenhet var langt deiligere musik for hans øre end selve versene, hvor fortræffelige disse end i og for sig turde ha været. I hvilken retning Tom vendte sit strålende ansigt, gjenkjendte folkemassen straks billedets tro likhet med originalen i kjøt og blod, og nye bifaldsstormer brøt da løs.

Festprocessionen gled stadig længer frem, og passerte gjennem den ene triumfbue efter den anden, og en uendelig række av drastiske og symbolske tablåer, av hvilke hver og en fremstillet en eller anden av den lille konges særskilte dyder, talenter eller bedrifter. Gjennem hele Cheapside, fra hvert eneste vindu hang der bannere og vimpler. Selve gaten var belagt med de dyrebareste matter og tepper, på sine steder endog med guldbrokade, et tydelig bevis på den umådelige rigdom som fandtes i de derværende butikker. Og al den pragt som utvikledes ved denne Londons hovedgate, var sikkerlig like stor, ja på sine steder endog betydelig større i andre gater.

Den falske konges kinder glødet av begeistring, hans øine luet, hele hans person svømmet i et hav av henførelse og glæde. Netop ved dette tidspunkt løftet han sin hånd for atter at strø ut sine rikelige gaver, da han fik øie på et blekt, forvirret kvindeansigt, hvis eierinde med feberagtig hast syntes at ville trænge sig frem fra folkemængdens utkant, mens hendes øine stadig og urørlig var fæstet på ham. En vild skræk for gjennem hans krop. Han gjenkjendte sin mor! Og hånden fløi op mot ansigtet med flatsiden ut — den gamle, ufrivillige bevægelse som skrev sig fra en for længe siden glemt tildragelse i hans tidligste barndom, og efterpå var gåt over til at bli en uavhjælpelig vane. I næste øieblik hadde kvinden trængt sig frem gjennem de tætte rækker, styrtet ind mellem vaktene, og stod nu like ved ham. Hun klynget sig til hans ene ben, bedækket det med kys, og ropte: «Å, mit elskede barn, mit elskede barn!» Og hun vendte mot ham et ansigt som i sin strålende glæde var likesom forklaret. I samme nu rykket en officer ved kongens livvakt hende bort, og støtte hende med en ed tilbake. Over Toms læber gik ordene: «Kvinde, jeg kjender dig ikke!» netop mens dette ubehagelige optrin forefaldt; men det skar ham i hjertet at se hende behandlet på denne måte. Og da hun vendte sig om for at opfange endnu et blik av sønnen inden folkemassen omsluttet og skjulte hende for ham, så hun så ydmyget, så fortvilet ut at han blev grepet av en skamfuldhet som slukket hans stolthet, og tilintetgjorde hans glæde over den stjålne kongelige værdighet. Storhetsfølelsen var veiret hen, og forekom ham at falde av som utslitte filler.

Toget drog videre, altid forbi nye og prægtige dekorationer, gjennem bestandig tættere, jublende skarer; men for Tom Canty var det som om alt dette ikke fandtes. Han hverken så eller hørte. Kongeligheten hadde mistet sit behag og sin sødme, dens glans syntes ham som en bebreidelse. Angeren tæret hans hjerte.

Og det glimrende følge slynget sig videre frem som en lysende, umådelig lang slange gjennem de krokete gater i den besynderlige gamle by, og gjennem den festlige jubel; men kongen sat stille på sin ganger med bøiet hode og åndsfraværende blik. Det eneste han så. var morens dypt sårede ansigtsuttryk.

«Penger! Penger!» roptes der, men for døve ører. «Længe leve Edward, Englands konge!»

Det syntes som om jorden rystet under den bifaldsorkan som fulgte på dette rop; men fra kongen hørtes intet svar. Han opfattet det bare som en i det fjerne rullende torden; for hans indre var opfyldt av en anden lyd, som kom fra en kilde på langt nærmere hold, nemlig hans eget bryst, hans egen onde samvittighet — en lyd som idelig gjentok disse fornedrende ord: «Kvinde, jeg kjender dig ikke!»

Disse ord ringte i kongens sjæl som slagene av en begravelsesklokke ringer i dens hjerte som ved en vens båre mindes et hemmelig forræderi han øvde mot den bortgangne.

For hver gang de bøide av ind i en ny gate, var der nye æresbevisninger, blev der utviklet ny pragt, oprulledes nye, vidunderlige dekorationer. Salutbatteriene avskjøt øredøvende salver, nye utbrud av henrykkelse vældet frem fra de ventende skarers struper; men kongen gav intet tegn til svar; den anklagende stemme som pinte hans lidende sjæl, var den eneste lyd han hørte.

Efterhånden foregik der med hensyn til folkemassens glade uttryk en liten forandring, og der kom over den noget som mindet om uro og ængstelse. Det var også merkbart at bifaldsropene ikke længer lød så kraftig. Lordprotektoren merket hurlig disse tegn, og var like rask til at opdage årsaken. Han sporet sin hest, red frem til kongen, bøide sig dypt i salen, tok av sig sin baret og sa:

«Herre konge, øieblikket er dårlig valgt for drømmerier. Folket lægger merke til Deres nedslåtte mine og skyene som har leiret sig på Deres pande. Man tar det for et dårlig varsel. Lyd mit råd: La kongemagtens sol stråle frem påny og skinne på denne trykkende tåke, så vil den spredes og forsvinde. Løft igjen Deres hode og le mot folket.»

Med disse ord strødde hertugen ut en håndfuld med mynt til høire og venstre, og trak sig tilbake til sin plads. Den falske konge lød mekanisk opfordringen; men der lå noget tvungent i smilet, skjønt få av tilskuerne stod tilstrækkelig nær eller var skarpsynte nok til at opdage forskjellen. Hans fjærprydede hodes bevægelser var fulde av behag og mildhet, og de gaver hans hånd strødde ut, var kongelig frikostige. Folkets ængstelse forsvandt derfor atter, og henrykkelsen gav sig igjen luft i like kraftige og ihærdige rop som før.

Endnu en gang, straks inden processionen kom frem til målet, måtte hertugen ride frem og gjøre nye forestillinger. Han hvisket:

«Strenge, mægtige herre, ryst av Dem denne ulyksalige dysterhet, og husk på at hele verdens øine i dette øieblik hviler på Dem.» Så tilla han med undertrykt vrede: «Måtte denne gale tiggerkvinde bli evig fordømt! Det er hende som har gjort Deres Høihet misfornøiet.»

Festens glimrende formål vendte sine glansløse øine mot hertugen, og sa med mat stemme: «Det var min mor!»

«Min Gud!» sukket protektoren idet han holdt an hesten for at indta sin plads i processionen. Det som var blit forutsagt, var bare altfor sandt gåt i opfyldelse. Kongen var blit vanvittig påny.

KAPITEL 31.

Kroningen.

Vi vil nu gå nogen timer tilbake, og ta plads i Westminster Abbey klokken fire om morgenen på denne mindeværdige kroningsdag. Vi er ikke uten følge; for skjønt det endnu er mørkt, holder de av fakler oplyste gallerier allerede på at fyldes med folk, som helt beredvillig finder sig i at sitte stille og vente i syv eller otte timer for at få overvære et skuespil som de ikke godt kunde håbe på at få se to ganger i sit liv — en konges kroning. Ja, London og Westminster hadde været på benene like siden kanonenes torden klokken tre om morgenen forkyndte festens begyndelse, og allerede nu strømmet skarer av velhavende, men ubetitlede herrer og damer til de for dem bestemte indganger, efterat de for en høi pris hadde kjøpt sig retten til at få en sitteplads på et av kirkens gallerier.

Timene slæpte sig langsomt frem. Hver eneste bevægelse har nu for en stund hørt op, da galleriene for længe siden var fuldpakket. Vi kan derfor nu sitte i ro og mak og anstille vore betragtninger. Vi har fra vor plads, trods kirkens halvmørke, i flere retninger oversigt over mange gallerier og balkonger fyldt av folk, mens andre dele er skjult av søiler og arkitektoniske tilbygninger. Vi kan se nedover det store sideskib; det er endnu tomt, og venter på at motta Englands adelige overklasse. Vi kan likeledes betragte det rummelige, teppebelagte midtskib, eller platformen hvor tronstolen har sin plads. Denne utfylder den midterste del av platformen, og op til den fører fire trappetrin. I tronsætet er indpolstret en flat stenblok — Sconestenen — som mange slegtled av de skotske konger har sittet på, og som derved med tiden er blit hellig og værdig nok til at få samme anvendelse hos de engelske monarker. Både tronstolen og dens fotskammel er betrukket med guldbrokade.

Stilhet råder over det hele, faklene flammer nu og da op, tiden går uendelig langsomt. Men omsider får den gryende dag overtaket, faklene slukkes, og et mildt lysskjær falder over det vældige rum. Alle dele av den stolte bygning er nu synlige, men kun i en dæmpet og mat belysning; solen er endnu skjult i den lette morgentåke.

Klokken syv brytes den ensformige stilhet for første gang; på dette klokkeslet ankommer den første adelsdame, klædt som Salomo i al sin pragt, og føres til den for hende bestemte plads av en i atlask og fløiel utstyrt marskalk, mens en tro kopi av nævnte herre bærer hendes lange slæp, følger hende, og anbringer det over hendes fang såsnart hun har indtat sin plads. Derefter flytter han hendes fotskammel på rette plads, og lægger hendes krone på et sted hvor hun let kan nå den når tiden er inde til at sætte den på hodet.

Eftersom tiden går, strømmer adelsdamene ind i lysende, juvelbesatte klædninger, og de silkeklædte marskalker er allestedsnærværende, fører dem til deres pladser, og gjør alt så behagelig for dem som mulig. Skuespillet er allerede livlig nok. I skiftende farver sees liv og bevægelse overalt. Efter en stunds forløp indtræder der imidlertid atter stilhet; alle adelsdamer er nemlig ankommet, har indtat sine pladser, og opfylder et stort rum med sine blomster og mangefarvede dragter med tindrende diamanter, som lyser som stjerner en klar vinternat.

Vi har set at disse uoverskuelige rækker av adelsdamer er tæt oversådd med diamanter, og vi ser også at det er et herlig billede; men først nu blir vor forundring for alvor vakt. Ved nitiden skiller tåken sig pludselig, og solens stråler skyter frem gjennem den disige luft; lyshavet breder sig langsomt utover damerækkene, og hver række den når, flammer op i en mangefarvet, blendende glød, som glitrer og lyser så at endog vore fingre trækker sig sammen som rammet av et lyn som følge av overraskelsen og skuespillets overvældende skjønnet! Straks derefter viser sig et for anledningen avsendt gesandtskap fra en eller anden avsidesliggende krok av Orienten; det marsjerer frem sammen med den hele stab av utenlandske utsendinger, og glider ind i solstrålene. Og vi står der i åndeløs spænding; for pragten som lyser og stråler rundt om, er overvældende.

Tiden gled langsomt hen — en time, to, to og en halv time; da forkyndte endelig dumpe kanonskud at kongen og den store procession var kommet. Alle visste at det endnu vilde vare en stund for høitideligheten begyndte; for kongen skulde jo først forberedes og klædes om. Men i denne ventetid vilde man ha den behageligste adspredelse, idet man kunde nyde synet av rikets høieste personligheter, som nu begyndte at samles i kirken. Med store ceremonier blev de ført frem til sine pladser, og deres kroner lagt frem således at de let kunde nå dem. Mængden oppe på galleriene stirret spændt nysgjerrige i alle retninger; de fleste hadde nu for første gang anledning til at se hertuger, jarler og baroner hvis navn hadde levd i århundreder i folkets historie. Da alle omsider hadde indtat sine pladser, kunde man oppe fra galleriene først rigtig nyde det glimrende skuespil.

Nu trådte kirkens høieste embedsmænd ind iført sit prestelige skrud, og indtok de for dem bestemte pladser. Eiter dem fulgte lord-protektoren og andre stormænd, og efter dem atter en stålklædt avdeling av livvakten.

På et givet signal bruste pludselig tonene av en triumfmarsj gjennem rummet, Tom Canty, som var iført en lang, guldbrodert kroningskappe, viste sig i døren, og skred frem til tribunen. Alle reiste sig, og hyldningsceremonien begyndte.

De vældige tonebølger av et majestætisk Te Deum bruste gjennem katedralen, og Tom førtes op til tronen. De århundredgamle ceremonier foregik med gripende høitidelighet, mens tilhørerne andægtig lyttet dertil. Men alt eftersom det avgjørende øieblik nærmet sig, blev Tom Canty mere og mere blek. En dyp og uovervindelig fortvilelse grep hans sjæl, og trykket hans skyldbetyngede samvittighet til jorden.

Endelig var det betydningsfulde øieblik inde. Erkebiskopen av Canterbury løftet Englands kongekrone fra puten, og holdt den over den uretmæssige konges hode. I samme øieblik spredte en stråleglans i alle regnbuens farver sig ut over det store rum; alle adelspersoner løftet sine lynende kroner, og holdt dem stille over hodene, og i denne stilling blev de stående.

Ikke en lyd hørtes nu i katedralen. I dette høitidelige øieblik trådte imidlertid pludselig en ubuden gjest ind på scenen — en foreteelse som ingen la merke til, da alle hadde fæstet sin opmerksomhet på handlingens hovedperson, og som hurtig gik opover hovedgangen. Det var en gut, barhodet og med fillete sko, klædt i en simpel, grov dragt, som hang i filler om ham. Men en høitidelighet og værdighet som kunde synes uforenelig med hans øvrige utseende, løftet han hånden, og sa med manende røst:

«Jeg forbyder dig at sætte kronen på dette hode, som vil komme under lovens straf. Jeg er kongen!»

I det samme grep flere hænder gutten; men like raskt tok Tom Canty i sit kongelige skrud et skridt fremover, og ropte med gjennemtrængende røst: «Slip ham, og pas dere for at lægge hånden på ham! Han er kongen!»

En næsten panisk forskrækkelse grep alle de tilstedeværende, som i målløs forvirring stirret avvekslende på hverandre og på hovedpersonene i denne uventede scene, som om de var i vildrede med hvorvidt de var våkne og ved sine fulde fem, eller de sov og drømte. Lord-protektoren var likeså bestyrtet som de andre; men han gjenvandt snart fatningen, og sa med myndig stemme: «Bry dere ikke noget om hans majestæts ord. Hans sygdom har atter fåt magt over ham. Grip tiggerungen!»

Hans befaling vilde utvilsomt være blit adlydt, hvis ikke Tom Canty nu med sin fot heftig hadde stampet i gulvet og ropt: «Det gjælder Deres liv! Rør ham ikke! Han er kongen!»

De fremrakte hænder droges tilbake, det var som en forstenelse la sig over forsamlingen, ingen rørte et lem, intet ord ytredes, ingen visste hvad man burde gjøre og si. Mens således alle forsøkte at samle sine forvirrede tanker, skred gutten videre opover hovedgangen, behersket, med stolt holdning og sikker mine. Fra begyndelsen av hadde han ikke vist det mindste spor til at vakle. Og mens alle endnu stod som forstenede og tvilrådige, trådte han op på den kongelige forhøining, hvor den falske konge med et fornøiet uttryk i sit ansigt kom ham i møte, faldt på knæ for ham og sa: «Å, min Herre og Konge, la den stakkars Tom Canty være den første som sverger Dem troskap og lydighet, og som sier til Dem: Sæt kongekronen på Deres hode, og indta atter Deres rette plads!»

Lord-protektoren gransket alvorlig den nyankomnes ansigt; men så forsvandt pludselig det strenge uttryk, og isteden kom et uttryk av den største forbauselse. Samme forandring foregik også med de andre høiere embedsmænd. De så på hverandre, og trådte alle uvilkårlig og som på et givet tegn et skridt tilbake. Den tanke som rørte sig hos dem alle, var den samme: Hvilken forunderlig likhet!

Tvilrådig overveiet lord-protektoren et øieblik stillingen, og sa derefter i en alvorlig, høflig tone: «Med Deres tilladelse, min herre, vil jeg forelægge Dem visse spørsmål som —»

«Jeg skal besvare dem.»

Hertugen stillet ham nu en mængde spørsmål angående hoffet, den avdøde konge, prinsen og prinsessene, og gutten besvarte dem nøiagtig og uten at betænke sig. Han beskrev statsrådsværelset i slottet, den avdøde konges private værelser, og prinsen av Wales’s bolig. Dette var sælsomt, næsten uforklarlig, sa alle som hørte svarene. Meningene holdt nu på at forandre sig, og Tom Cantys håb begyndte at vokse, da lordprotektoren helt uformodet rystet på hodet og sa: «Jeg tilstår at dette er høist merkværdig; men det er dog ikke mere end vor herre konge også kunde klare.»

Denne bemerkning og troen på ham som konge bedrøvet Tom Canty, og knuste igjen hans lille håb. — «Vi har jo ikke endnu fåt noget virkelig bevis,» fortsatte lord-protektoren.

Nu vendte stemningen sig atter likeså hurtig, og lot den stakkars Tom Canty tilbake som vrak på en trone, mens hans motpart igjen drev ut på det åpne hav. Lord-protektoren overveiet længe, rystet så på hodet, og ind på ham trængte sig den tanke: «Det er farlig for staten og for os selv at beskjæftige os med et så gådefuldt problem som dette; det kan dele folket i partier, og underminere tronen.» Derpå vendte han sig helt om og befalte: «Sir Thomas, anhold denne —. Nei, vent et øieblik!»

Hans ansigt opklartes, og han vendte sig til den lille fillete tronkræver med det spørsmål: «Hvor ligger riksseglet? Gi et tilfredsstillende svar på det, så er gåden løst; for bare den som i virkeligheten har været prins av Wales, kan besvare dette spørsmål! På en så ubetydelig omstændighet beror nu tronens og kongehusets skjæbne!»

Dette var et heldig påfund, ja et genialt påfund. At de tilstedeværende embedsmænd var av samme mening, viste også tydelig de bifaldende øiekast som blev utvekslet mellem dem. Ingen anden end den virkelige prins kunde forklare denne hårdnakkede hemmelighet om det forsvundne rikssegl; den smidige lille bedrager kunde ha lært sit fag aldrig så godt, så vilde dog hans vel indstuderte rolle ikke her være ham til nogen hjælp. Derfor stod de også og smilte og gottet sig hemmelig, og så allerede den dumdristige gut slåt og lammet av forvirring. Men hvor overrasket blev de ikke da de opdaget at det slet ikke gik efter forventning. Hvor forbauset blev de ikke ved at høre ham gi et raskt svar i en rolig og bestemt tone, og si: «Det er en let gåde.» Derefter vendte han sig om, uten engang at si «med Deres tilladelse», og med en utvungethet som bare den fødte hersker er i besiddelse av, utdelte han denne befaling: «Min kjære lord St. John, begi Dem til mit private kabinet i paladset — det sted kjender jo ingen bedre end De —, og like nede ved gulvet i venstre hjørne, længst borte fra forgemaksdøren, vil De finde et spikerhode av kobber; tryk på det, og et litet juvelskrin vil flyve op — et skrin som De aldrig har set eller hørt tale om, hverken De eller nogen anden i verden undtagen jeg selv og den pålidelige håndverker som har laget det for mig. Det første som vil falde Dem i øinene, er riksseglet; ta det og bær det hit.»

Alle blev slåt av forundring over denne tale, og endnu mere over den sikkerhet hvormed den lille tiggergut vendte sig netop til den rette person; man måtte uvilkårlig tro at han hadde kjendt ham i hele sit liv. Lorden selv var så forvirret at han var nær ved øieblikkelig at adlyde, ja han gjorde endog en bevægelse som for at gå; men han kom straks til besindelse igjen, og indtok atter sin rolige, avventende holdning.

Tom Canty vendte sig mot ham og sa i en skarp tone: «Hvorfor nøler De? Har De ikke hørt hans majestæts befaling? Gå!»

Lord St. John bukket dypt, og man merket at han ikke bukket for nogen bestemt av de to konger, men til det nøitrale område omtrent midt imellem dem, hvorefter han forlot kirken.

Nu begyndte en almindelig bevægelse blandt de høie embedsmænd som omgav Tom, en langsom og næsten umerkelig, men dog jevn og vedvarende bevægelse — en bevægelse som hadde den virkning at Toms strålende stab langsomt opløstes, og derefler sluttet sig sammen i nærheten av den nyankomne. Tom Canty blev stående næsten helt for sig selv. Der fulgte nogen øieblikke i urolig og spændt venten, og det fåtal som var blit stående i Tom Cantys nærhet, samlet litt efter litt tilstrækkelig mod til at slutte sig til overløpemes mandsterke gruppe.

Snart efter så man lord St. John komme tilbake, og han blev fulgt med opmerksomme blikke av alle de tilstedeværende. Tilsidst ophørte den hviskende samtale helt, og en dyp stilhet indtrådte, hvorunder lordens faste skridt gjenlod vidt og bredt i kirken. Han nådde endelig tronforhøiningen, stanset så et øieblik, vendte sig derpå mot Tom Canty med et dypt, underdanig buk og sa: «Herre, seglet fandtes ikke på det opgivne sted!» En nysgjerrig pøbelhob kunde ikke hurtigere ha fjernet sig fra en pestsyk end sværmen av de forsigtige og opskræmte hoffolk vek bort fra den lille fillete tronkrævers side. Snart efter stod han der aldeles alene uten nogen ven eller beskytter, en skyteskive mot hvilken der nu rettedes en kraftig ild av foragtelige og forbitrede blikke. I avmægtig vrede skingret lord-protektorens stemme: «Kast den tigger der ut på gaten, og la ham løpe spidsrot gjennem byen!»

Nogen officerer av livvakten sprang frem for at utføre befalingen; men med en håndbevægelse stanset Tom Canty dem og ropte: «Tilbake! Den som rører ham, vil komme til at bøte derfor med livet, hvem det så end er!»

Lord-protektoren vendte sig høilig forbauset til lord St. John og sa: «Så De godt efter? Men hvorfor spørre så dumt? Dette overgår virkelig al menneskelig forstand. Jeg kan godt skjønne at man kan miste og glemme småting og bagateller, og at man ikke anser det for så overraskende; men hvorledes en så iøinefaldende ting som Englands rikssegl så sporløst kan forsvinde at ingen levende sjæl er istand til at finde det igjen — en så tung, massiv guldplate —»

Med flammende øine styrtet Tom frem, og ropte med høi stemme: «Stop, det er nok! Var det rundt? Og bredt? Og hadde bokstaver og figurer indgravert på oversiden? — Ja, sier De? Å, nu forstår jeg hvad der menes med dette rikssegl, som man har talt om og undret sig over så meget. Hvis De bare hadde beskrevet det for mig, vilde det ha kommet tilrette allerede for tre uker siden. Jeg vet meget godt hvor det ligger; men det var allikevel ikke jeg som la det på dets nuværende plads — den første gang.»

«Hvem var det da, Herre Konge?» spurte lord-protektoren.

«Han som står der, Englands retmæssige konge. Og han selv skal si dere hvor det ligger, så vil dere bli overbevist om at han ikke kan få denne viden fra andre end sig selv. — Tænk nøie efter, Herre Konge, let nøie i Deres hukommelse! Det var den sidste, den aller sidste handling De utførte den dag da De, klædt i mine filler, styrtet ut av slottet for at straffe den soldat som hadde mishandlet mig.»

Atter indtrådte fuldstændig stilhet, og alles øine var fæstet på den nyankomne, som stod der med bøiet hode og rynkede øienbryn, og arbeidet sig frem i sine tankers labyrint gjennem en hel del likegyldige erindringer for at finde frem bare en eneste liten begivenhet, som nu hadde fåt så stor betydning for ham at den, hvis han fandt den, vilde sætte ham på tronen, men i motsat tilfælde dømme ham til tiggerstaven. Det ene øieblik gik efter det andet, øieblikkene blev til minutter, mens gutten stille kjæmpet med sig selv, uten at åpne sin mund eller røre på sig. Til slut drog han et dypt suk, rystet bedrøvet på hodet, og utbrøt med dirrende læber og fortvilet stemme: «Jeg husker tydelig den hele scene, hver enkelthet; men om riksseglet kan jeg ikke huske noget.»

Han holdt inde, så op, og sa så med mild værdighet: «Mine lorder og herrer, hvis dere virkelig vil berøve Deres retmæssige hersker hans krone på grund av dette bevis som jeg ikke er istand til at gi, så har jeg intet at gjøre her mere, da jeg nu står helt magtesløs. Men —»

«Nei, dette er uklokt, det er vanvittig, min Konge!» ropte Tom Canty forfærdet. «Vent litt, og tænk Dem om! Opgi ikke håbet! Saken er ikke tapt, og skal heller ikke bli det! Hør hvad jeg sier. Følg med ord for ord. Jeg skal gjenta for Dem alle den omtalte morgens begivenheter, enhver liten hændelse akkurat som den foregik. Vi snakket med hverandre. Jeg fortalte Dem om mine søstre Nan og Bet — ser De, det lysner i Deres hukommelse! —, og om min gamle bedstemor, og om lekene som guttene i Offal Court fordrev tiden med. Nu, husker De ikke det også? Følg bare med, så vil De nok huske resten også. De gav mig mat og drikke, og med fyrstelig finfølelse sendte De tjenerne bort forat jeg med min forsømte opdragelse ikke skulde behøve at genere mig for dem. Ja, alt dette husker De nok!»

Eftersom Tom nævnte de enkelte træk, og den anden gut til tegn på at han husket disse, bøide hodet, stirret den høiadelige tilhørerkreds og hofembedsmændene med forundring på hverandre; beretningen lød jo aldeles som en virkelig tildragelse. Men hvorledes kunde de vel ha foretat den umulige forveksling av en prins og en tiggergut? Aldrig har nogen forsamling før eller siden været så forvirret, så interessert, og så forfærdet.

«Vi byttet klær for moro skyld. Derpå stillet vi os foran et speil, og vi lignet hverandre i den grad at vi begge måtte erkjende at der efter utseendet at dømme ingen forandring var foregåt. Så la De merke til at soldaten hadde skadet min hånd. Se, såret er der endnu, og fingrene er så stive at jeg endnu ikke kan skrive med dem. Da De så dette, sprang Deres Høihet op, lovte mig hevn, og styrtet mot døren. De gik da forbi et bord. Den tingesten som De kalder seglet, lå på dette bord. De tok det, så Dem rundt i værelset for at finde et sted at gjemme det på. Deres blik faldt på —»

«Stop, det er nok! Gud være takket og lovet!» utbrøt den fillete tronkræver med dyp bevægelse. «Gå, min gode St. John, og i et ærme av den milanesiske rustning som hænger på væggen, vil De finde seglet!»

«Rigtig, Herre Konge! Aldeles rigtig!» utbrøt Tom Canty. «Nu er Englands scepter aller i Deres hånd, og vil nogen bestride det, vilde det være bedre for ham om han var kommet stum til verden! Gå, lord St. John! Løp, som om De hadde vinger istedenfor føtter!»

Hele forsamlingen var nu på benene, og næsten fra sig selv av spænding, frygt og ophidselse. På gulvet og tribunen fik stemningen luft ved en bedøvende surren av høilydt samtale, og en lang stund efter fandtes der ikke en eneste som tænkte på andet, hørte andet, eller brøt sig om andet end det hans nabo skrek i øret på ham, eller han selv ropte ind i naboens øre. Tiden gik. Ingen visste hvor fort, ingen gav agt på det, eller merket sig det. Tilsidst blev det pludselig stille i den store hal, og i samme øieblik så man St John på forhøiningen med riksseglet i sin hævede hånd. Da gjaldet gjennem katedralen et enstemmig jubelrop: «Længe leve vor retmæssige konge!» I hele fem minutter rystet luften av leverop og fanfarer, mens et hav av viftende lommetørklær flagret fra balkonger og gallerier. Og under al denne begeistring stod en fillet gut, lykkelig, stolt og med blussende kinder, midt på forhøiningen, og rikets stormænd bøide knæ omkring ham.

Så reiste alle sig igjen, og Tom Canty utbrøt: «Og nu, nådige herre, værdiges De at ta disse kongelige prydelser, og gi stakkars Tom, Deres tjener, hans filler tilbake.»

Da sa lord-protektoren med vred stemme: «La denne lille kjeltring bli klædt av og kastet i Tower!»

Men kongen, den rette konge, svarte mildt: «Det er ikke min vilje. Uten hans hjælp vilde jeg ikke ha fåt min krone tilbake. Ingen vove at lægge hånd på ham, eller gjøre ham noget ondt! Og til dig, min gode onkel og lord-protektor, vil jeg si at din opførsel overfor denne stakkars gut er i høi grad præget av utaknemmelighet. Efter hvad jeg har hørt, har han gjort dig til hertug.» — Protektoren rødmet. — «Men han var jo ikke konge. Hvad er da din titel værd nu? Imorgen skal du indlevere ansøkning gjennem ham her om at få den bekræftet; ellers blir der ingenting av hertugtitelen, og du får nøie dig med at forbli jarl, som du er.»

Under denne irettesættelse trak hans nåde hertugen av Somerset sig nogen skridt tilbake fra den fremskutte plads han hadde indtat. Kongen vendte sig derpå mot Tom og spurte venlig: «Min ven, hvorledes var det mulig at du kunde huske hvor jeg hadde gjemt seglet, da jeg ikke engang kunde erindre det selv?»

«Å, Herre Konge, det var en let sak; for jeg har benyttet det adskillige ganger efter den dag De gjemte det.»

«Benyttet det? Og allikevel kunde du ikke oplyse om hvor det var?»

«Jeg visste jo ikke det var den tingesten man savnet. Ingen beskrev dens utseende for mig, Deres Majestæt.»

«Hvad benyttet du det til da?»

Forlegenhetens rødme begyndte at farve Toms kinder. Han slog øinene ned, og blev stående taus

«Tal frit ut, min gut, og vær ikke ræd,» sa kongen. «Hvad benyttet du Englands rikssegl til?»

Tom blev stående et øieblik aldeles forvirret; men så tok han sig sammen og svarte: «Til at knække nøtter med!»

Stakkars barn! De bedøvende lattersalver som fulgte denne bekjendelse, fik ham næsten til at falde helt sammen. Men om nogen endnu hadde næret den mindste uvisshet om Tom Canty allikevel ikke var landets konge, så jog dette svar al tvil væk.

Imidlertid var den pragtfulde kroningskappe blit overflyttet fra Toms skuldre til kongens, hvis filler derved helt blev skjult for mængdens blik. Kroningshøitidelighetene fuldførtes nu, den virkelige konge blev salvet, og kronen sat på hans hode, mens kanontordenen forkyndte begivenheten for byen, og hele London gjenlød av hurraropene.

KAPITEL 32.

Edward som konge.

Miles Hendon frembød et i høi grad nedslående syn allerede før han kom med i slagsmålet på London-broen; med det var dog intet imot hans tilstand da det endelig hadde lykkes ham at liste sig væk fra optøiene. Han hadde kun få penger da han red ind på broen, men slet ingen da han kom sig væk derfra. Lommetyvene hadde plyndret ham så han nu ikke hadde et eneste pengestykke igjen.

Men bare han kunde finde sin gut, så brøt han sig litet eller intet om pengene. Som gammel soldat begyndte han aldrig et arbeide på måfå, men opgjorde sig først og fremst en ordnet plan. Hvad vilde nu gutten efter al sandsynlighet foreta sig? Kunde det tænkes at han vilde begi sig til – – Ja, antageligvis vilde han vel vende tilbake til sit gamle tilholdssted; det pleier jo altid sindssyke mennesker gjøre når de står alene, uten hjem og beskyttelse, som jo også fornuftige folk i almindelighet gjør. Og hvor var nu hans sidste tilflugtssted? Hans egne filler og den fæle slusk som syntes at kjende ham igjen, og som jo til og med gjorde fordring på at kaldes hans far, gjorde det sandsynlig at han måtte være at finde i et eller andet av Londons fattigste og usleste kvarterer. Han vilde ikke anstille nogen jagt på gutten, men bare holde sig fremme der hvor der var folketrængsel. Midt i en slik ansamling av mennesker vilde han sikkert før eller senere finde sin lille ven, og pøbelen vilde vel da more sig med at plage og erte gutten, som formodentlig — sin vane tro — stod og forklarte at det var ham som var kongen.

Time efter time gjennemstreifet han nu alle mulige bakgater og skidne smug, men uten at finde gutten. Dette forbauset ham i høi grad, men berøvet ham ingenlunde modet.

Da dagen endelig brøt frem, hadde han tilbakelagt mange mil, og lett sig frem gjennem utallige folkehoper. Men det eneste resultat han hadde opnådd, bestod deri at han var temmelig træt, svært sulten og uhyre søvnig. Han så imidlertid ingen utvei til at få frokost. Det faldt ham ikke ind at ville tigge; at låne penger på sit sverd var i hans øine ensbetydende med at gjøre sig skyldig i en æreløs handling. Han kunde vistnok undvære nogen av sine klædningsplagg; men man kunde likeså let finde en lysten spekulant på en smitsom sygdom som på slike klær.

Ved middagstid vandret han fremdeles omkring mellem alt det pak som fyldte gatene efter den kongelige procession; for han mente at utviklingen av al denne kongelige pragt vilde ove en mægtig tiltrækningskraft på den lille sindssyke gut. Han fulgte toget den lange, krokete vei gjennem Londons gater helt frem til Westminster og Katedralen. Han trængte sig på kryds og tvers gjennem de folkemasser som hadde samlet sig i slottets umiddelbare nærhet. Men med en følelse av dyp skuffelse og tvilrådighet gik han endelig sin vei, mens han anstrengte sin hjerne for at finde en ny felttogsplan. Da han endelig våknet op av sine grublerier, hadde han allerede byen bak sig, og det var langt på dag. Han befandt sig ute på landet, i nærheten av elven. Det var en egn med vakre landeiendommer og herresæter — ikke netop slike steder hvor folk med hans ydre kunde vente at bli vel mottat.

Det var slet ikke koldt; derfor la han sig uten betænkning ned på marken bak en hæk for at hvile sig og samle tankene. Men øieblikkene blev snart tunge, tankegangen slappedes, de fjerne smeld fra kanonskuddene lød dæmpet i hans ører, og han sa til sig selv: «Nu er den nye konge kronet.» Derefter faldt han straks i søvn. Det var mere end tredive timer siden han hadde fåt blund på øinene. Han våknet derfor heller ikke før langt ut på dagen næste formiddag.

Stiv og øm i kroppen reiste han sig, vasket sig nede ved elven, dæmpet sin sult med nogen mægtige vandslurker, og trasket avsted i retning av Westminster, mens han utilfreds brummet over al den kostbare tid han hadde spildt til ingen nytte. Sulten indgav ham nu en ny plan; han vilde opsøke gamle sir Humphrey Marlow, låne nogen penger av ham, og så — det kunde forresten være nok hermed indtil videre; det vilde være tidsnok siden at utvikle planen nærmere, når dette første skridt var gjort.

Ved ellevetiden nærmet han sig paladset, og mange fine og fornemme folk strømmet avsted i samme retning. Han begyndte opmerksomt at studere disse forskjellige ansigter, i håb om at finde en velvillig sjæl som vilde påta sig at fremføre hans erende til den gamle hædersmand; for han kunde selv umulig tænke på at komme ind i paladset.

I det samme gik vor gamle bekjendt prylegutten forbi ham, vendte sig derpå hastig om, og betragtet nøie Hendons figur, idet han mumlet hen for sig: «Hvis ikke det der er den samme landstrykeren som hans majestæt så gjerne vil ha fat i, kan man kalde mig det største æslet på vor grønne jord — det har jeg forresten længe visst at jeg var. Han svarer jo ganske til beskrivelsen. At Vorherre skulde ha latt to slike fænomener komme til verden, vilde virkelig været et mindre velbetænkt sløseri med underverkene. Bare jeg nu kunde finde på en passende anledning til at indlede en samtale med ham.»

Miles Hendon kom ham imidlertid uventet til hjælp; for han vendte sig om, som det vanligvis hænder når nogen magnetiserer os ved skarpt og uavbrutt at betragte os bakfra. Og da han opdaget det sterkt interesserte uttryk i guttens øine, gik han bori til ham og sa: «Jeg ser at du kommer der inde fra slottet; kanske du hører hjemme der?»

«Ja, Deres velbårenhet.»

«Da kjender du kanske også sir Humphrey Marlow?»

Gutten gjorde store øine, og tænkte: «Det manglet bare at jeg ikke skulde kjende min egen salig far!» Hvorpå han høit tilføiet: «Å ja, meget godt, Deres velbårenhet!»

«Godt! Bor han derinde?»

«Jo,» svarte gutten, og tilføiet for sig selv: «Derinde i sin grav, vel at merke.»

«Tør jeg da be dig hilse ham fra mig og si at jeg indstændig anholder om et par minutters samtale med ham under fire øine.»

«Jeg vil med stor fornøielse utføre det opdrag De gir mig.»

«Vær da så venlig at si at Miles Hendon, søn av Sir Richard, står her utenfor.»

Gutten så litt skuffet ut. «Kongen kaldte ham ikke så,» sa han til sig selv. «Men det gjør det samme; dette er nok hans tvillingbror, som i ethvert fald kan gi hans majestæt underretning om den anden; det er jeg sikker på.» Derpå svarte han: «Vær så snild at gå ind her et øieblik, herre, og vent til jeg kommer tilbake.»

Hendon gik ind i en slags fordypning i den ytre slotsmur, hvor skildvakten i stygt veir hadde et lunt tilflugtssted. Neppe hadde han imidlertid sat sig der førend nogen hellebardister med en officer i spidsen kom marsjerende forbi. Officeren opdaget ham, kom manderte holdt, og befalte Hendon at komme frem. Han blev straks arrestert som et mistænkelig individ, som ulovlig hadde sneket sig ind på slottets grund. Saken begyndte at se betænkelig ut. Stakkars Miles vilde forklare sig; men officeren bragte ham på en brutal måte til taushet, og befalte sine folk at avvæbne ham, og undersøke hans lommer.

«Måtte de bare finde noget!» tænkte Miles. «Jeg har selv gjort mit bedste i den retning, men har ikke hat lykken med mig.»

Intet fandt de undtagen et dokument. Officeren rev det op, og Hendon måtte smile da han gjenkjendte sin forsvundne lille vens kråketær, som blev nedskrevet den ulyksalige dag da de ankom til Hendon Hall. Officerens ansigtstræk blev mørkere og mørkere eftersom han læste, og Hendon blev isteden blekere og blekere da han hørte indholdet.

«Her har vi altså en ny tronkræver. De skyter nu op som sop av jorden. Karer, grip denne slyngel, og pas på at han ikke slipper væk, mens jeg går ind til kongen, forat han selv kan få læse denne skrivelse.»

Dermed skyndte han sig bort, og overlot fangen i hellebardistenes klør.

«Nu er da mit ulykkesbæger fyldt til randen,» sukket Hendon. «Enden på visen blir vel den at jeg kommer til at dingle i galgen, og det bare for dette uskyldige papirets skyld. Og hvad skal der så bli av min stakkars gut? Ak, det vet bare den gode Gud.»

Straks etter kom officeren tilbake med hurtige skridt. Hendon samlet alt sit mod, og foresatte sig at møte sin skjæbne som en mand. Officeren befalte sine folk at slippe fangen, og gi ham hans sverd tilbake. Derefter bukket han ærbødig og sa: «Jeg tillater mig at anmode Dem om at følge med mig ind.»

Hendon fulgte med, idet han sa til sig selv: «Var det ikke så at jeg nu gik min sidste færd til dom og død, og derfor ikke har råd til at begå nogen flere synder, så skulde jeg virkelig kvæle denne slyngel for hans hånlige og spottende artighet.»

De passerte nu en indre gård, som var fuld av mennesker, og kom derefter til slottets store hovedindgang, hvor officeren med et nyt buk overleverte Hendon til en pragtfuldt utstyrt embedsmand, som mottok ham med den dypeste underdanighet, og førte ham gjennem en stor sal. Her stod langs begge sider strålende klædte lakeier, som bøide sig dypt eftersom de passerte forbi, men derefter vred sig i krampagtig latteranfald ved syne av det fugleskræmsel som gik forbi dem. Hans ledsager førte ham gjennem en stor forsamling av fornemme folk hen til en bred trap, og endelig ind i en høiloftet sal, hvor de banet sig vei gjennem den der forsamlede engelske adel. Officeren gjorde et nyt buk, anmodet ham høflig om at ta hatten av, og forlot ham. Hendon stod nu midt i salen, mens alle blikke rettedes mot ham. Mange rynket panden av uvilje, og endnu flere trak hånlig på smilebåndet.

Miles Hendon var fuldstændig ør i hodet. Der sat den nye konge under en pragtfuld tronhimmel, bare nogen få skridt fra ham. Hans majestæt hadde bøiet sit hode og vendt det til siden, mens han snakket sammen med en eller anden høitstående person. Hendon syntes at det var hårdt nok at bli dømt til døden mens han endnu stod i sin fulde kraft, uten at man behøvde at skjærpe straffen gjennem en offentlig ydmygende handling. Han ønsket bare at kongen vilde gjøre en hastig ende på samtalen; for enkelte av dem som stod i nærheten, begyndte at vise sig temmelig nærgående og uforskammede. I det samme løftet kongen litt på hodet, og Hendon fik således leilighet til at betragte hans ansigt. Han holdt næsten på at miste pusten; som forstenet stod han og stirret på det vakre, ungdommelige ansigt, og utbrøt endelig:

«I al verden, der sitter jo herskeren i drømmenes rike på sin trone!»

Han mumlet endnu nogen avbrutte sætninger frem for sig, og lot derpå sine øine vandre rundt omkring fra den glimrende skare til de forskjellige gjenstande i salen, og sa så til sig selv: «Men dette ser jo ut som den rene virkelighet! Det er såmen ingen skyggebilleder, og det kan vel neppe være mulig at jeg står her og drømmer.»

Atter stirret han på kongen og tænkte: «Er det allikevel en drøm? Eller kan det være mulig at han er Englands virkelige konge, og ikke den stakkars vergeløse, forrykte gut som jeg anså ham for. Hvem kan løse mig denne gåde?»

En pludselig tanke for gjennem hans hjerne. Med lange skridt gik han bort til væggen, grep fat i en stol, bar den dit hvor han nys hadde ståt, satte den hårdt i gulvet, og tok plads på den.

Et almindelig utbrudd av harme hørtes, en kraftig hånd gav ham et slag på skulderen, og en stemme sa: «Op med dig, din uopdragne nar! Vover du at sætte dig når kongen er tilstede?»

Larmen tiltrak sig hans majestæts opmerksomhet. Han strakte beskyttende sin hånd ut og sa: «Rør ham ikke; han er i sin fulde ret.»

Mængden trak sig forbauset tilbake. Kongen fortsatte: «Så skal I da vite, alle I som her er tilstede, at denne mand er min trofaste og høit avholdte tjener Miles Hendon, som har biståt mig med sit gode sverd, og frelst sin fyrste fra legemlig vold, kanske også fra døden, og at kongen av den grund selv har slåt ham til ridder. I skal også vite at han til belønning for en endnu større tjeneste, da han reddet sin konge fra den vanære at bli offentlig pisket, idet han selv påtok sig denne straf, er blit ophøiet til pair av England, jarl av Kent, og at vi har til hensigt at skjænke ham gods og guld i forhold til denne hans værdighet. Ja, hvad mere er, den forrettighet som han netop har benyttet sig av, har kongen selv tilståt ham, idet vi har forordnet at overhovedet for denne æt altid skal ha ret til at sitte i kongen av Englands nærvær. Denne mand står således under min særskilte beskyttelse.»

To personer, hvis ankomst av en eller anden grund var blit forsinket, således at de først samme morgen var indtruffet i hovedstaden, og derfor bare i de sidste fem minutter hadde opholdt sig i audienssalen, stod nu og lyttet til kongens ord, mens de i målløs forfærdelse stirret avvekslende på kongen og den fremmede som sat på stolen foran tronen. Disse to var ingen andre end sir Hugh og lady Edith. Men den nye jarl så dem ikke. Hans blik var ufravendt fæstet på monarken. Pludselig reiste han sig, trådte frem til tronen, bøide knæ for kongen, la sin hånd i hans, og svor ham troskap. Derpå gik han ærbødig til siden, mens alles blik fulgte ham.

Nu opdaget kongen sir Hugh. Med lynende øine og vred stemme utbrøt han: «Sæt fast denne røver, avfør ham hans falske glitter, og forvar ham under lås og lukke til jeg anderledes måtte bestemme. Han er ikke længer i besiddelse av sine stjålne titler og eiendommer.»

Sir Hugh førtes væk.

Der hørtes støi i salens anden ende. Forsamlingen vek tilside, og Tom Canty, klædt i en merkelig, men kostbar dragt, skred frem ledsaget av en ceremonimester. Han faldt på knæ for kongen, som sa:

«Jeg har fåt besked om alt hvad der er hændt i de sidste uker, og jeg er tilfreds med den måte som du i det hele og store har opført dig på. Du har styrt landet med egte kongelig mildhet og retfærdighet. Nu har du jo fundet din mor og dine søstre? Nuvel, jeg skal sørge for deres fremtid. Og om du så ønsker, og loven tillater det, skal din far bli hængt, det lover jeg dig også. Og så skal I da alle sammen vite: Det er min vilje at alle de som er optat i Kristus-hospitalet, og nyder godt av kongens frikostighet, fra denne dag av skal ha næring såvel for ånden og hjertet som for legemet. Og denne gut skal bo der, og er utnævnt til direktør for denne anstalt på livstid. Og da han har været i besiddelse av kongelig magt, så er det også billig at en særskilt utmerkelse blir ham til del. Gi derfor nøie agt på denne hans høitidsdragt; for på den skal man kjende ham, og bare han skal ha ret til at bære den. Hvor han end befinder sig, skal alle på den måte mindes om at han engang har indtat kongens plads, og jeg befaler at alle herefter ærbødig skal hilse ham, og vise ham al skyldig respekt. Han står under tronens særskilte beskytlelse, og han skal føre ærestitelen: kongens myndling».

Den glædesstrålende Tom Canty reiste sig, og kysset kongens hånd. Han skyndte sig derefter avsted til sin gamle mor for at fortælle hende og sine to søstre om alle de underlige ting han hadde oplevd, og dele sin lykke med dem.

KAPITEL 33.

Retfærdighet og gjengjældelse.

Da det hemmelighetsfulde slør som hittil hadde hvilet over lady Ediths opførsel, litt efter litt blev løftet gjennem sir Hughs bekjendelser, viste det sig omsider at hun kun på sin mands befaling hadde fornegtet Miles hin mindeværdige dag på Hendon Hall — en befaling som fulgtes av den uttrykkelige erklæring at hvis hun ikke gik med på at erklære Miles for bedrager, vilde han dræpe hende. Hertil hadde hun svart at hun for sin del ikke satte nogen pris på at leve, og at hun ikke vilde fornegte Miles. Da erklærte hendes mand at han vilde la hende beholde livet, men derimot sørge for at Miles blev snikmyrdet. Dette hadde den tilsigtede virkning; hun gav sit ord, og holdt det ærlig.

Hugh blev imidlertid ikke anklaget for sin optræden mot sin hustru, eller fordi han hadde stjålet sin brors eiendommer og titel. Årsaken hertil lå deri at hans hustru og bror ikke vilde optræde som vidner mot ham, og den første av dem vilde heller ikke ha fåt tilladelse til det av domstolen, selv om hun hadde ønsket det. Hugh reiste over til fastlandet, hvor han snart efter døde. Efter sørgeårets slut giftet jarlen av Kent sig med hans enke. Da det nygifte par avla sit første besøk på Hendon Hall, feiredes denne begivenhet med store høitideligheter.

Tom Cantys far og hans senere oplevelser fik man aldrig nogen rede på.

Kongen lot opsøke den bonde som var blit brændemerket, og siden solgt til slave, rykket ham væk fra det usle liv i røverbanden, og gav ham anledning til at tjene sit ophold på ærlig måte. Likeledes befridde han den gamle advokat av fængslet, og eftergav ham de bøter som han var blit ilagt. For de to unge piker hvis mødre han hadde set bli brændt på bålet, sørget han ikke mindre rundhåndet. Derefter traf han forføining til at den fængselsbeljent som så uretfærdig hadde latt Miles Hendon smake pisken, blev eftertrykkelig straffet.

Dommeren som hadde faret så varlig med ham da han blev anklaget for at ha stjålet en gris, glemte kongen heller ikke. Tvert imot hadde han den fornøielse at se hvorledes denne mand, hjulpet frem av hans kongelige gunst, steg i almindelig agtelse, og blev en æret og avholdt mand.

Sålænge kongen levde, var det en av hans største fornøielser at fortælle om sine eventyr like fra den stund da skiltvakten jaget ham væk fra slotsporten, og til den skjæbnesvangre midnatstime da det endelig lykkedes ham, skjult blandt nogen arbeidere, ubemerket at liste sig ind i Westminster Abbey, og finde et skjul i Edward Confessors mausoleum, hvor han sov så længe den følgende dag at han nær var kommet for sent til kroningsceremonien. Han påstod at den ofte gjentagne beretning om disse oplevelser nærmest hadde til opgave også for fremtiden at holde dem friske i hans hukommelse, forat den lære de skjænket skulde komme hele hans folk til nytte. Derfor skulde han også vedbli at fortælle dem sålænge Gud forundte ham at leve her på jorden, så at disse sørgelige minder ret måtte fæste sig i hans sind, og kilden til barmhjertighet hos ham aldrig tørke ut.

Miles Hendon og Tom Canty vedblev at være kongens specielle venner under hele hans korte regjeringstid, og de var blandt dem som mest oprigtig sørget over hans død. Den udmerkede jarl av Kent eide for megen takt og forstand til at misbruke sit særskilte privilegium; men inden han døde, benyttet han sig to ganger av det, første gang ved dronning Marias tronbestigelse, og sidste gang da Elisabeth besteg tronen. En av hans ætlinger utøyet likeledes denne rettighet da Jakob den første tiltrådte regjeringen. Inden igjen dennes søn fik anledning til at utøve den, var der næsten gåt et fjerdedels århundrede, og «Kentenes privilegium» var næsten blit glemt av den dalevende slegt. Da derfor jarlen en dag viste sig for Karl den første og hans hof, og i majestætens nærvær satte sig for at få sin rettighet for al fremtid bekræftet, var forbauselsen og harmen ikke liten. Men sakens rette sammenhæng blev snart forklart, og privilegiet påny erkjendt. Den sidste jarl av denne slegt faldt i krigen på Cromwells tid, da han kjæmpet ved kongens side, og dermed ophørte også dette merkværdige privilegium.

Tom Canty blev en meget gammel mand, med ærværdige, hvite lokker, og et ydre som i høi grad indgjød agtelse. Sålænge han levde, var han altid gjenstand for alles hyldest, hvortil den omstændighet også bidrog at han altid optrådte i sin eiendommelige dragt, hvorved folk blev mindet om at han i sin tid hadde utøvet kongelig magt og myndighet. Hvorsomhelst han viste sig, vek mængden ærbødig tilside, og hvisket sig imellem: «Av med hatten! Det var hans nåde kongens myndling!» Når de så hilste på ham, fik de til gjengjæld hans venlige smil, hvilket man satte stor pris på; ti hans historie tjente ham selv til hæder.

Ja, kong Edward den sjette levde bare nogen få år, stakkars gut; men han levde de år med ære. Mere end én gang når nogen av rikets mægtige, nogen av kronens mest formående lensherrer fremkom med påmindelser og forestillinger i anledning av hans mildhet, og dristet sig til at ytre at den eller den lovbestemmelse som kongen hadde til hensigt at forandre eller gjøre mildere, var bra som den var, og god nok for almuen, vendte kongen sine store, blide veltalende øine mot ham og svarte: «Hvad kjender du til lidelser og sorger? Jeg og mit folk kjender det, men ikke du.» Edward den sjettes regjering var særdeles mild i forhold til hine hårde tider. Når vi nu tar farvel med ham, så la os — til hans ære — ikke glemme dette.

Table of Contents

Prinsen og fattiggutten gjør sin indtræden i verden.

Toms barndomshjem.

Toms møte med prinsen.

Prinsens gjenvordigheter begynder.

Tom i fyrstelig glans.

Tom faar undervisning.

Toms første fyrstelige middag.

Seglet.

Optoget paa elven.

Prinsens gjenvordigheter.

I Guildhall.

Prinsen og hans redningsmand.

Forsvundet.

Kongen er død! Leve kongen!

Tom som konge.

Galamiddagen.

Kong Utenom den første.

Kongen og landstrykerne.

Kongen og eneboeren.

Hendon redder kongen.

Forræderi.

Prinsen arresteres.

Flugten.

Hendon Hall

Fornegtet.

I fængsel.

Opofrelsen.

Til London.

Tom gjør fremskridt.

Hyldningstoget.

Kroningen.

Edward som konge.

Retfærdighet og gjengjældelse.