Om denne boken

Guttedager ble første gang utgitt i 1905 under tittelene "Guttedage". Denne eboken er basert på sjette opplag av boken, språklig bearbeidet av Lise Houm, og utgitt av H. Aschehoug & Co. Forlag, Oslo i 1952. Kildeutgaven er hentet fra http://www.bokhylla.no.

Korrektur og omforming til ebok utført av Lars Næsheim. Enkelte trykkfeil i kildeutgaven er rettet, forøvrig er tekst og oppsett beholdt.

Boken kan fritt distribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

Denne utgaven lagt ut 16. august 2012.

BERNT LIE

Guttedager

GAMLE BRATSBERG

I den vesle byen hadde guttene fått feber i blodet.

–  Det var i balltiden – mot slutten av april. Den siste snøen hadde smeltet og var borte. På Arntmarka, de store åpne jordene like utenfor de ytterste husene i byen, skinte jorda sølebløt og fin. Og her vrimlet det med gutter, en hærskares mangfoldighet av gutter, fra tidlig på ettermiddagen og langt utover kvelden – så lenge øynene klarte å skjelne ball og balltre. De delte seg i partier utover løkka, skolevis og klassevis, fra de minste nede i forberedelsen eller frøkenskolen og opp til gymnasiastene og de største på folkeskolen.

Og det smalt i baller og sang i balltrær; ballene fór i været, ble grepet av skitne never og suste over plassen for å «stikke». Guttene skrek og huide, skjelte og trettet av sine lungers fulle kraft, mens de sprengfløy mellom innmål og utmål. Hele Arntmarka gneldret og ljomet som et skjær i havet, der tusenvis av fugl slår seg ned på vårreisa nordover.

Svinaktig moro altså!

Men mørket falt ubønnhørlig på utover kvelden, tettere og tettere. Det nyttet ikke å stri imot det. Og så ble balltrær og andre våpen lagt ned, tretter og kiv døde bort, og som de beste venner av verden drev guttene i flokker hjemover mot byen. Men nå var blodet kommet i kok, og lysten til mer moro var prikkende våken. Fremdeles kunne det være en halvtime eller en tre kvarter igjen før aftensmaten sto på bordet hjemme. Og så ble det til at mange av dem fortsatte å drive sammen i bygatene ennå en stund. De eldre spaserte pyntelig av gårde på veier hvor de ved et forunderlig treff møtte byens småpiker som også tilfeldigvis var ute og gikk aftentur. De yngre spaserte ikke akkurat, og de følte seg på ingen måte fristet av kvinnelig ynde. Undertiden – ja ikke så rent sjelden heller – kom de nedover gata i et tempo som hadde lite med adstadig spasering å gjøre: de fór av gårde i vilt renn, skarpt forfulgt av en krenket politikonstabel eller av en av byens borgere som øyensynlig måtte ha noe utestående med dem.

Det er så mye som frister en slik halvmørk aprilkveld. Det er portklokker til å trekke i, og det er melkehester som står tålmodig og venter med vogna full av spann – bare et lite rapp med en nyskåret rognekjepp, og det er rent merkelig å se hvor travelt hesten plutselig får det. Det er opplyste vinduer i første etasje – et lite regnvær av småstein mot ruta, og vinduet blir fylt av fredsommelige leieboere som viser alle tegn på sterk uro og opphisselse. Det er bakerbutikker der ti gutter i tur og orden kan gå inn og i all beskjedenhet og høflighet be en vennlig baker om å få kjøpt en meter rødt silkebånd. Til liten glede for den imøtekommende bakeren. Det er andre, mindre pertentlige muligheter også. En kan f. eks. tigge seg til en papirpose hos kjøpmannen, fylle den med det en hest usømmeligvis legger etter seg på gata, folde den fint og kjøpmannsmessig sammen og plasere den på en gatetrapp. Fra et sikkert bakhold i nærheten kan en så iaktta den lykkelige finner av posen, se ham åpne posen forsiktig, men glad og forventningsfull, og så uvegerlig bli dypt skuffet.

Det er mange flere sånne fristelser, ja, deres tall er som sanden på havets bunn.

I klassen til Peter Preuss holdt de strengt på at ingen utenom klassen fikk være med på ball-laget. Og nesten hver eneste kveld fortsatte en ti-tolv stykker av dem å drive omkring i bygatene og øve berømmelige bedrifter – bedrifter som etter hvert gjorde dem mindre og mindre velsette. Det var strøk i byen der de nesten ikke torde vise seg. Iallfall måtte de for kortere tid forlegge virksomheten til andre bydeler inntil konstabler og bakere og kjøpmenn ikke lenger hadde dem i sånn frisk erindring. Disse representanter for det unge Norge førte derfor hver aften mellom klokka 7 og 8 et omskiftende og avvekslende liv. Bare ett eneste sted hjemsøkte de trofast kveld etter kveld gamle Bratsbergs hus i bakken, like utenfor huset til Peter Preuss.

Gamle Bratsberg var byens tollkontrollør, og hver morgen, middag, ettermiddag og aften gikk han til og fra tollbua si. Han gikk langsomt og sindig med silkehatt og gullknappet stokk. I dagslys hilste han umåtelig mildt og langsomt tilbake når byens borgere sa ærbødig god dag. Om aftenen snakket han dempet med seg selv. Han eide det lille huset i bakken, og jomfru Simensen holdt det i prikkfri stand, en gjerning hun hadde øvd til Bratsbergs fulle tilfredshet så lenge som eldre folk i byen kunne huske.

Gamle Bratsberg levde på denne måten et jevnt og stillferdig liv. Inntil den aprilkvelden dette året da Peter Preuss og vennene hans for første gang kastet sine øyne på kjøkkenvinduet til jomfru Simensen. Vinduet sto nemlig på vidt gap, så det var nesten ikke til å unngå at en papirbombe – av en av dem til to for en øre – tok veien gjennom vinduet. Jomfru Simensens opptreden da den vesle fillebomben smalt av foran henne på veggen, var i høy grad vellykket. Og lønnen uteble ikke. Hver kveld gjorde de holdt utenfor huset til gamle Bratsberg og øvde forskjellige bedrifter. De stormringte på døra så jomfru Simensen trodde det var brann; de oppløftet ville krigshyl utenfor huset og sendte haglskurer mot kjøkkenvinduet, som jomfru Simensen nå alltid sørget for å holde godt lukket. Og når gamle Bratsberg nærmet seg hjemmet, dalte alle mulige slags prosjektiler opp i silkehatten hans. Han måtte også være forberedt på andre overraskelser av forskjellig – bare aldri behagelig – art.

Nå var det en spesiell ting som virket særlig opprørende ved den gamle herren: han ble liksom aldri overrasket eller sint, nei, ikke engang ergerlig over disse påfunnene. Saktmodig og fredsommelig samlet han opp hatten sin igjen, børstet frakken og gikk videre inn gjennom porten. Patruljerende konstabel fikk ingen av de vanlige klagene fra Bratsbergs hus om «rampegutter», «leven i gata» og «forstyrrelse av husfreden». Og slikt virket i lengden opphissende. Derfor gikk det ikke en kveld uten at guttene foretok seg et eller annet i bakken utenfor huset til Bratsberg.

–  – –

Peter Preuss gikk hjemover. Så fort han orket. For klokka var åtte. Ja, det hadde den vært alt nede ved Rådstua. Han kom for sent hjem i kveld også.

Uff!

Egentlig levde en to liv. Eller verden var delt i to verdener. Porten hjemme dannet liksom skillet. På den ene siden av porten var all moroa med leven og lek. Der var han blant de første, blant dem som rådde over de andre; der gjorde han som han selv ville. Og så – hjemme.

Uff!

Ikke hadde han lest leksene til i morgen og ikke skrevet den tyske stilen. En anmerkning i karakterboka hadde han også, og den måtte far forevise. Det kunne han jo vente med til i morgen tidlig, før han gikk på skolen og mens far ennå lå i senga og var søvnig. Verre var det med den svære flæra på buksekneet. Så svinaktig uheldig også, akkurat nå i siste lita da de stakk fra konstabel'n og inn på Wagelkaia – en spiker i plankeveggen. Han kjente det blødde ennå. Vondt gjorde det. Men verre var det med mor og så nettopp i dag da, som han hadde måttet ta på seg de nye buksene, mens mor lappet buksebaken på de gamle etter i går.

Æsj! Der var porten! Peter gløttet over til huset tvers over gata, Bratsbergs. Og han rykket til i latter. I kveld hadde de lurt gammern som aldri før. De hadde spent en snor tvers over gata en tjue-tretti centimeter over brusteinene. Så kom tollkontrolløren gravitetisk gående, snublet i snora og holdt på å ramle på nesa. Hatten fór en vei, stokken en annen, og så ustyrtelig komisk hadde han vært da han vridde seg og hoppet og danset for å komme på rett kjøl igjen at Peter lo høyt ved tanken.

Men denne latteren var Peters siste gjerning i denne del av verden. Han åpnet porten som skilte mellom de to verdener, ansiktet hans la seg i dydens og botferdighetens tankefulle folder, og han gikk inn til den andre verdensdelen, der han ikke rådde over de andre og der han ikke gjorde hva han ville. – For øvrig heller ikke hva han skulle!

*

Da Peter Preuss neste dag gikk fra skolen, møtte han far som kom fra kontoret. Og da far og Peter kom til hjørnet til Moe, kom gamle Bratsberg rett mot dem. Far hilste på Bratsberg og Bratsberg på far. Og så ble de i følge alle tre. Far og Bratsberg gikk og snakket sammen. Peter gikk beskjedent ved siden av dem med bøkene under armen og øynene stivt festet på brusteinene. Det var så rart å gå sånn fredelig ved siden av gamle Bratsberg. Han skulle bare visst!

Så dasket tollkontrolløren Peter gemyttlig over leggene med den gullknappede:

–  Nå, min unge herre, hvordan går det med skolen om dagen – klatrer man ufortrødent oppover kunnskapens tre?

Peter svarte bare med en passende beskjeden liten latter. Men far tok til orde.

–  Å, noen bokhelt blir det ikke av min kjære Peter! Det er ganske umulig å få ham til å begripe verdien og betydningen av boklige kunnskaper. Det eneste han interesserer seg for er indianerromaner. Og så – og det er jo tross alt atskillig bedre – alle slags oppdagelsesreiser. Når det ikke nettopp gjelder den edle ballsporten, henger han over – Nordenskiöld og Stanley. . .

–  Så –? sa gamle Bratsberg og så på Peter med en viss interesse.

–  Nå – foreløpig hadde jeg nå heller sett at det var tysk grammatikk f. eks.

–  Jaså, så du interesserer deg for de store oppdagere! Jaja, jaja. Det er ikke det verste – –

Bratsberg og far fortsatte samtalen uten å ofre flere ord på Peter. Men da de skulle skilles utenfor porten hjemme, sa gamle Bratsberg:

–  Hør, min unge venn, hvis du har moro av sånt noe, så kom over til meg i ettermiddag – klokka 4 f. eks. – så skal jeg vise deg flere interessante saker. Jeg hadde en bror som i sin tid reiste mye – han er død for mange år siden nå – og han har etterlatt seg mange merkverdige ting!

Peter takket så nydelig han kunne. Og far fortalte ham at det var en stor og sjelden ære når kontrolløren viste fram alle raritetene sine.

Klokka fire presis sto Peter utenfor porten hos gamle Bratsberg. Mor hadde i hui og hast gjort i stand de nye buksene hans, han hadde fått på seg ren krage og dessuten et par av søster Kaths mansjetter. Han kjente svært godt til dørklokka; det var litt rart – og litt flaut – å stå der og ringe på og lytte til den velkjente klingingen.

–  – –

Jomfru Simensen kom og lukket opp. Hun sa god dag. Men ikke overstrømmende vennlig akkurat. Det blikket hun sendte ham var til og med temmelig ublidt. Peter likte seg ikke.

–  Er herr Bratsberg hjemme? spurte han ytterst høflig.

–  Jo, han er da det.

Jomfru Simensen gikk foran inn, Peter etter. Han likte seg mindre og mindre. Jomfru Simensen banket på. en dør, noen ropte «kom inn!», og Peter sto foran gamle Bratsberg. Han var rød og forlegen og ønsket seg bare ut igjen! Sånn som jomfru Simensen hadde vært da hun tok imot ham var det ikke tvil om at de her i huset visste mer enn han trodde!

Gamle Bratsberg satt i en svær skinnstol borte ved skrivebordet sitt. Han var i slåbrok og en røykelue med dusk i på hodet. Han røykte på en veldig lang merskumspipe med sølvlokk. Møblene i værelset var store, gamle og makeløst fine å se på. Overalt hvor det var plass på veggene var det hyller til taket, tettproppet med bøker. Bratsberg måtte ha sittet lenge og røykt, for tvers over hele værelset, midtveis mellom gulv og tak, lå det et svakt bølgende skylag av tobakksrøyk.

–  God dag, god dag, min unge venn! sa Bratsberg hjertelig. Det var nok bare Simensen som hadde sine mistanker! Den gamle herren rakte ut hånden uten å reise seg, og Peter gikk over gulvet, tok hånden og bukket dypt.

–  Det var jo hyggelig du kom! Sitt ned! Vær så god. Hva mener du om en kopp kaffe?

–  J-jo – tusen takk –!

Bratsberg ringte. Jomfru Simensen kom med kaffe og kavringer. Hun så ikke ut som om hun gjorde det av noe godt hjerte. Men hun gikk jo igjen, og straks begynte gamle Bratsberg–:

–  Ja, ser du, min unge venn, jeg hadde altså for mange år siden en bror. Han var en del eldre enn jeg. Og jeg beundret ham kolossalt. Han var, om du forstår hva jeg mener, av den gamle vikingtypen – –

Og så fortalte den gamle herren om denne broren som var begynt som sjømann, men endt som en slags oppdagelsesreisende og som til slutt var død i det indre av Australia. Han hadde sendt hjem mange verdifulle gjenstander til Universitetets samlinger, ting han hadde funnet i Amerika og Mexico, men særlig i Australia. Til broren, gamle Bratsberg, hadde han også sendt et helt lite museum. Men han hadde ikke vært noen skrivemester, så det var få som visste om ham.

Etter hvert som han fortalte, tok Bratsberg ned fra vegger og ut av skaper de merkeligste ting. Spyd, økser, skjold, mokkasiner, gudebilder.

Da han tok fram uret sitt og sa at klokka var fem og at han måtte gå på tollbua – ja da kjente Peter det som om han brutalt ble vekket opp av en eventyrlig drøm. Sånn hadde gamle Bratsberg fortalt at han hadde sittet og glemt alt og bare vært dypt inne i urskoger mellom ville stammer, på lange vandringer, i kamp og fare!

Gamle Bratsberg smilte:

–  Syns du det var morsomt?

–  Å! sa Peter så varmt at han ble flau.

–  Ja, men da må du komme igjen. Det er mye mer å fortelle. Bare kom! Si meg en ting – når dere nå er ferdige med å leke ute på Arntmarka, når det mørkner sånn ved sju-tiden, kunne du ikke da komme inn til meg? Jeg kommer hjem akkurat på den tiden, og da har du kanskje ikke noe bedre å foreta deg?

Peter kjente han ble blussende rød. Bratsberg sa det så vennlig og likefram – og likevel var det plutselig ikke tvil i Peters sjel om at han visste minst like mye som jomfru Simensen!

–  Tusen takk! sa han. Bratsberg rakte ham hånden, og Peter sa adjø. Men da han var kommet bort til døra, ropte Bratsberg på ham igjen. Han sto med en ekte indiansk tomahawk i hånden.

–  Hør – denne her vil jeg forære deg som et minne om min avdøde bror. Og om meg også – om du skulle bry deg om det.

–  – –

Peter gikk ettertenksomt bortover gata med tomahawken under armen. Han hadde først tenkt å gå hjem straks. Men nå bar det av seg selv utover mot Arntmarka likevel. Langsomt. Men da han kom ut på løkka, la han på sprang over til klassekameratene og styrtet seg midt inn i spillet, mens han svingte med tomahawken:

–  Se her, gutter, se hva jeg har fått!

Alle stimlet sammen om ham, alle skulle ta i den ekte indianske tomahawken, og alle spurte. Nå sjenerte Peter seg for å si at han hadde vært hos Bratsberg og fått tomahawken av ham. Og derfor fortalte han at han hadde fått den av faren sin, som igjen hadde fått den fra en bror som var død for mange år siden. Og denne broren hadde reist verden rundt og slåss med de ville, ja, han var nesten som en av de gamle vikingene –! Så begeistret fortalte Peter om onkelen sin at de glemte å slå ball, og så var det blitt for mørkt.

Som vanlig drev gutteflokken innover mot byen. Men da de som vanlig stanset utenfor huset til gamle Bratsberg, og den største og sterkeste gutten i klassen, Thomas Brække, spurte hva de skulle finne på i kveld med gammern, sa Peter Preuss:

–  Nei hør da gutter, jeg syns vi skal la Bratsberg være i fred, jeg. Vi har da terget ham lenge nok. La oss finne på noe annet. Ikke er det noe moro lenger heller!

Men da haglet det med hånsord over ham. Thomas Brække erklærte at Peter var redd og kunne gå hjem til mora si. Han foreslo at de skulle gjøre som i går med snora over gata og se om gammern husket det og passet seg litt! Enstemmig vedtatt – Peter forsøkte forgjeves å få dem fra det. De ga seg alt til å stelle med snora.

Da tok Peter Thomas Brække i armen og trakk ham unna.

–  Du Thomas, hør her, sa han fort, dempet – ikke gjør dette i kveld da! Når jeg nå ber deg – det er noe, skjønner du –

Thomas ville slite seg løs. Men Peter trakk ham enda et stykke bort:

–  Vil du hjelpe meg med å få dem til å la det være, så – ja så – gir jeg deg simpelthen denne her!

Han rakte fram tomahawken.

–  Er du gærn, gutt? skrek Thomas.

–  Hysj! Ikke si noe om det til de andre.

Den kvelden kom Bratsberg hjem i fred. Da han kom inn, gløttet han på kjøkkendøra:

–  Nå Simensen –?

–  Så sannelig har de ikke holdt fred i kveld! sa jomfru Simensen.

–  Der kan De se! Der kan De se! Og gamle Bratsberg lo listig.

*

Et par dager etter kom Thomas Brække bort til Peter Preuss ute på Arntmarka:

–  Du, den tomahawken din, den er nok av den fineste sorten den. I dag møtte jeg gamle Bratsbergen nettopp som jeg gikk og svingte med den ute på gata. Og så kom han bort til meg og ba om å få se på den. Og han studerte den på alle bauger og kanter. Du vet han skjønner seg på sånt, gamle Bratsberg. Han er kjent for det. «Hvor har du fått den fra da, gutten min?» spurte han. «Jeg har kjøpt den,» sa jeg. Jeg måtte jo si det, syns jeg. Og litt sant var det jo også. «Jaså?» sa gammern, – «av hvem da?» Så sa jeg at det ville jeg ikke si. Men det var av en gutt, sa jeg. Så gikk han. Og sånn har aldri jeg hørt gamle Bratsberg prate med seg sjøl som da – bortover hele gata.

–  – – Peter gikk hjem alene.

Hjemme kom Kath stormende mot ham. Gamle Bratsberg hadde selv vært og spurt etter ham og bedt ham komme over når han kom hjem!

Peter gikk ut igjen. Men han gikk ikke over til Bratsberg. Han gikk gårdveien ut og nedover Skomakersmuget helt ned til bryggene.

Klokka åtte kom Peter hjem.

De hadde ikke satt seg til bords. Gamle Bratsberg var inne hos far.

Da snek Peter seg ut igjen. Han gikk nede på den mørke gårdsplassen og kaldsvettet. Så snek han seg på tåspissene opp kjøkkentrappa, Stina pike satt der, så sinna som en tyrk fordi de aldri skulle spise i kveld!

–  Stina!

–  Hva vil du, unge? Jøss – å er det med deg? Er du alvorlig sjuk, Petermann?

–  Hysj! Stina, gå rake veien inn til far og si at han må komme ut hit!

–  Men – – –

–  Gå på flyende flekken! Ellers dreper jeg meg.

Stina gikk. En stund etter kom far i kjøkkengangen. Og inn på kjøkkenet. Der sto Peter oppetter muren, så hvit som den.

–  Hva er dette for noe sludder? Du må ikke tro du kan drive gateguttstreker med din egen far, gutten min.

–  Far – å far! Du må si til Bratsberg at de ville – ville spenne en snor over gata igjen – og at den tomahawken måtte jeg gi til Thomas Brække – for å få dem til å la det være. Skynd deg far og gå inn og si det først, for. . .

*

Far kjøpte tomahawken av Thomas Brække for to kroner. Så glad har Thomas Brække sjelden vært. Tomahawken ble gitt tilbake til gamle Bratsberg, som igjen ga den til Peter en kveld like etter, da han var over hos den gamle herren mellom klokka sju og åtte.

EN ISHAVSTUR

Det var noe i veien!

Han kjente det på seg når han gikk hjem fra skolen; det gjorde vondt sånn mellom brystet og magen, akkurat sånn som når en gruer seg. Far så alltid så besynderlig undersøkende på ham, og mor satt bekymret og skottet over til ham når de spiste!

Og det var vår og snøløsning, men likevel glemte han både kramsnøen og alle de fine skyteskivene som bare ventet på en velrettet snøball, – vide, viftende regnkapper og stramme, svartblanke paraplyer. Og når skoleklokka ringte ut om ettermiddagen, var han ikke nummer en ut av porten som før – i spissen for en hel hær av huiende gutter. Han sakket akterut, og med langsomme, grublende skritt gikk han og spekulerte på hva som var i veien.

Det var noe han hadde gjort. Det var klart. Kanskje far hadde fått høre noe om vindusruta hos baker Wollert? Eller kanskje byfogden hadde sladret til far om at han hadde gitt sønnen hans en herlig omgang juling borte i smauet forleden dag? Det merkelige var jo at far, som eller pleide å være temmelig snar med spanskrøret, ventet så lenge denne gangen – – –

Nei, det nyttet ikke å gå sånn og fundere og tenke på dette spanskrøret så en følte seg rent varm bak. Den fineste tiden på året var det også, for nå drev far og rustet ut «Ellida» – skøyta nede på havna – til ishavsfarten! Og Aksel bestemte seg for at tingene fikk gå sin gang; – spanskrøret kom nok enten han grudde seg eller ikke. «Ellida» hadde ligget avtaklet og lukket hele den lange vinteren igjennom med tunge snøfonner på hyttetak og dekk og isrand langs vanngangen. Nå hadde de skuffet vekk snøen, isranden var smeltet og presenningene tatt av. «Ellida» hadde våknet til liv igjen, det sang i takkel og tau, og far selv var ombord med Kristen bestemann og de to nye harpunskytterne for å gjøre båten klar.

Inne ved brygga lå skipsjolla, og den ene av de nye harpunskytterne – Hilmar hette han – var alltid så snill til å ta med Aksel, «skipper'n sin sønn», ombord. Og Aksel var med som en kar, snart oppe i tønna i masten, snart ute på baugsprydet, snart nede i rommet og så en sviptur utabords med malerkosten. Og etter hvert så skuta riktig staselig ut med de store, hvitmalte fangstbåtene som lå og skinte i sola.

Så fikk far det travelt i land oppe på kontoret hos konsul Aalhus, han akkorderte og undertegnet kontrakter, ordnet med penger og provianterte – og i denne tiden gikk far alltid med søndagstrøya på og var svært alvorlig. Men ombord var det liv og moro, og der ble Aksel behandlet som en voksen kar av de andre. Og når han balte med tønnene som skulle ombord, var med og strakk seil og heiste stenger og stag og grov og spurte om alt mulig, da glemte han tanken på spanskrøret også.

Men aldri så snart satte han bena på land, før det ga seg til å prikke og stikke under brystet igjen. Hjemme ble det nemlig verre og verre med de underlige minene fra far og mor.

En aften han kom stille inn i gangen, hørte han mor si inne i stua:

–  Jaja, far, du får gjøre med gutten som du syns.

Se så! Nå kom spanskrøret!

Men nei, – spanskrøret kom ikke, far var enda rent ualminnelig blid og hyggelig ved bordet. Da far foldet de svære, skrubbete skippernevene til «Gud skje lov og takk for maten», sa mor «amen» høyt.

Mor tok av bordet, far tente pipa.

–  Nå Aksel, sa han og satte seg til rette i gyngestolen, – åssen går det på skolen om dagen?

–  Å jo – nokså bra.

–  Skulle du ha lyst til å slutte skolen for en tid?

Aksel smilte forlegen.

–  Ja, ser du, gutten min, mor og jeg hadde tenkt at du skulle få lov til å bli med på Ishavet i år – og der oppe er det ikke noen skole, skjønner du!

Det varte en stund før Aksel kjente seg selv der han satt, – og det første han sanset var at han lå om halsen på mor, helt ør av glede.

*

De dagene som nå kom, var vel de morsomste Aksel hadde opplevd. Ombord i «Ellida» var det ikke bare «på lissom» han var med som «mann» – og inne i byen gikk han stolt omkring og ble misunt av kameratene. Om kvelden møttes de oppe på hjørnet hos baker Wollert, og midt blant dem sto Aksel og la ut om åssen han skulle få det. Han hadde fått rifle av far, skulle ha køyeplass i lugaren til far og ellers være full matros. Med skinnlua på hodet, det nye kjøpeskjerfet rundt halsen, islenderen i ekte sjømannsfolder og fars svære sjøstøvler på bena sto han og lente seg opp til lyktestolpen, sterkt beundret både av seg selv og de andre. Og når han vandret av gårde, gikk han med sig i knærne som det ansto seg en ekte sjøulk. Støvlene slarket likegyldig og karslig i snøslapset – og på skolen kunne de klare seg uten ham!

Endelig var den siste dagen kommet; det var søndag, og om kvelden skulle «Ellida» lette.

Far og mor gikk til alters, og Aksel fulgte med til kirken i de fine blå klærne og med salmeboka i hånden. Det var svært høytidelig, og det underlige var at alt det presten sa i dag, det passet akkurat på ham som skulle reise langt bort og kanskje komme i stor fare med isbjørn og hvalross. Og for første gang la han i dag merke til at presten ba for sjømennene på de fjerne hav.

*

Den første uka var lei!

De hadde gråvått, disig vær hele Finnmarksleia oppover. Skuta hivde seg og duvde i sjøene så glass og inventar raslet og skranglet innabords, mens fjellene inne på land steg og sank, og måsene fór forpjusket og hylende rundt masten, – og Aksel lå til køys og ynket seg. Så kom de i rom sjø; den ene dagen etter den andre seilte de nordover, lufta ble kjølig og klar, havet endeløst og bølgende i brede, blanke skavler – og sjøsyken ga seg. Langt om lenge fikk de Svalbards forrevne iskyst i sikte, og så kunne jakten begynne!

Langs kysten lå drivisen i store flak og drev langsomt av sted for undervannsstrømmen, og oppe på isflakene tumlet selen og hvalrossen seg i flokker. Fangstbåtene – hvitmalte utabords og rødmalte innvendig – satte fullt bemannet fra borde hver morgen og bakset seg gjennom isen på kryss og på tvers etter som bestemannen ga ordre til. Han sto med kikkerten i baugen og speidet etter de sorte, levende prikkene bortover isen, sel og hvalross enkeltvis og i flokker. Rifleskuddene smalt i den ødslige stillheten dagen lang, og om kvelden kom mennene tilbake med fangsten oppi eller på slep etter båtene. Far var i godt humør over storfangsten, og om kvelden var det mye moro ombord. Morsomst var det i mannskapslugaren; der sprakte ilden i koksovnen, og Hilmar bergenser satt og fortalte skrøner. Skipperen satt ofte nede hos folkene, og da vanket det stundom en varm toddy. Helst etter en stri dag ute i den iskalde lufta, når den riktig bet i neser og kinn, mens nevene sprakk i det kalde sjøvannet og neglene skrek og ulte av smerte.

Så snill som far var! Aksel fikk lov til å sitte oppe så lenge som de andre – og spør om det var moro! Fra morgen til aften var han med overalt, og når kulda bet som verst eller når han hang dødstrett over årene, stivet han seg opp med å tenke på den hyggelige kveldsstunden. Han bet tennene sammen og spyttet i nevene; av og til måtte han svelgje gråten – men det gikk over. Sterk ble han som en bjørn, og det gikk store ord om hvor sikker han var med rifla.

Nede i lugaren satt han og fikk nippe til fars glass mens han slukte Hilmars mangfoldige historier fra langfarten i passaten og på Australia. Men størst var moroa når far selv kom med en av sine opplevelser fra ishavsfarten. Da var Aksel stolt av faren og drømte om den dagen da han selv skulle stå som skipper på «Ellida». – Ingen fortalte nå heller så godt som far!

Far hadde vært med Svend Foyn, og fra den tiden hadde han mange historier. – En gang hadde han vært matros sammen med en svenske. Så hadde Foyn en dag sendt ham og svensken i land etter noe gods som var glemt igjen. Far hadde med seg en gammel, rusten kongsbergrifle, ladd med en kule – og ingen i reserve. Svensken og far dro avsted innover med kjelke, og rett som det var, sto de foran en svær isbjørn. Nå er det så med hvitbjørn at han er ikke folkevond uten når en sårer eller erter ham, og de to hadde da fornuftigvis ikke annet å gjøre enn å ta bena på nakken det forteste de var gode for. Men det kunne far lite med, han la an med kongsbergrifla, fyrte og var så heldig at han traff bamsen bak øret. Der lå den! De lempet skrotten opp på kjelken og trasket lystig tilbake og ombord igjen. Da Foyn fikk høre hvor dumdristig far hadde vært, ble han rent forferdet og spurte hva i all verden han ville ha gjort om han nå hadde skutt bom med den rustne, skrale rifla.

–  Hva jeg hadde gjort? Spent bein under svensken vel! svarte far.

Hele mannskapet lo av full hals, men Aksel kunne ikke skjønne hva nytte det skulle ha gjort å spenne bein under svensken?

–  Skjønner du ikke det da, din vesle tosk? Da hadde jo svensken ligget der og bjørnen gått løs på ham, så jeg hadde fått tid til å komme unna!

–  – En gang hadde de hatt med en engelsk vitenskapsmann som passasjer – en lang, tynn, snodig fyr. Engelskmannen var misfornøyd med at de aldri så bjørn, og en natt hadde far lovt ham at han skulle prøve å lokke fram bjørnen. Far og engelskmannen var alene ombord, de andre var ute på en flere dagers jakt. Far fyrte dyktig under i kabyssen og smurte fett og talg på komfyren så det luktet lang vei. Så kravlet han og engelskmannen opp i mastetønna og holdt utkik. Engelskmannen var mistroisk og mente det ikke ville nytte; men far holdt på at bjørnen nok ville komme, når han fikk teften av det fine fettet. Og ganske riktig! Da de hadde smurt på litt mer fett, kom en diger kar luntende over isen. Far ned og engelskmannen etter, de fikk riflene fram og lusket seg ned på isen. Bamsen sto og snuste og snøftet og lurte på hvor den lekre duften kunne komme fra. Da de kom så langt bort til den at de kunne se den tydelig, var det som det fór en ilter djevel i engelskmannen. Han skalv av bare fryd og ville straks til å fyre av! Men far skjønte at avstanden var for stor og gjorde tegn til ham at han fikk ta det med ro. Alt gikk med tegn og grimaser, for far kunne ikke engelsk og engelskmannen ikke norsk. Men best det var, smalt skuddet, og før røyken var borte, så far at engelskmannen langet ut i vill galopp på de tynne bena sine for å hente bjørnen. Den lå med bena i været og far, som ruslet langsomt etter, måtte beundre den fine engelske rifla som kunne ramme på så langt hold. Da fikk han med ett se bamsen reise seg opp i hele sin hvitlodne majestet, ferdig til å slå labben i den hissige vitenskapsmannen. Han sprang til og sendte et skudd mot bamsen, så den stanset og sto litt. Engelskmannen fikk tid til å komme seg unna, og far trakk kniven og sprang mot bjørnen, for han trodde den var så temmelig ferdig etter to kuler. Han satte like mot den, men da den digre rusken av en isbjørn reiste på seg igjen og begynte å rusle mot ham, ble han redd, gjorde helomvending og satte på sprang. Bamsen etter på alle fire, mens den brølte av raseri og smerte. Det ble litt av et kappløp! Far hoppet og sprang over isblokkene og småråkene i de tunge klærne sine, men bjørnen var gammel og vant til farvannet og halte inn på ham. Plutselig plumpet far rett gjennom isen; han slo ut med armene og ble sittende i det kalde vannet til oppunder skuldrene. Så livredd hadde han aldri vært som da den tunge, våte bjørnelabben la seg med all sin vekt over den ene hånden hans, og han kjente den varme ånden fra bjørnekjeften i nakken på seg. Han besvimte og sanset seg ikke før han lå oppe på isen med hodet støttet opp mot en lodden bamsekropp. Engelskmannen sto bøyd over ham og badet pannen hans med snø og vann. Bjørnen hadde fått en engelsk riflekule gjennom skolten i samme øyeblikk den skulle bite til far i nakken, og nå lå den der som en hodepute. Far ble liggende syk til de kom hjem om høsten, den ene hånden var blitt halvveis knust, og ennå bar han arr og merker etter bjørnelabben.

–  – I begynnelsen av august ble «Ellida» stengt inne mellom land og drivisen som lå pakket sammen så tett som et fastland rundt skuta. Langs kysten gikk det en smal strime med åpent vann, og inne i denne dammen lå de og rodde, men fangsten var skral. Det er ingen ting ishavsfareren frykter mer enn uvirksomheten. Den maner fram Ishavets farligste trusel: den ødeleggende og dødbringende skjørbuken. Stemningen ombord var tung og trykket, men humøret steg mange grader da to av mennene en dag kom hjem fra en reinjakt inne på land og fortalte om en svær reinflokk de hadde sett oppe i fjellet, antagelig bortimot 100 stykker. Reinen på Svalbard lever et underlig liv. Om vinteren – i den lange, belgmørke fire måneders natten – fins det ikke spor av føde for de stakkars dyra; da ligger alt begravd under mange meter snø. De blir så magre at de ser ut som levende skjeletter. Matte og elendige raver de omkring på de øde viddene og subber i seg litt snø og is. Men når så sommeren og sola kommer tilbake, og meter for meter av snøen tiner unna, da får reinhoven det travelt! Utsultet som reinen er, sparker den seg med fortvilelsens styrke ned i mosen som gror friskt under snøen. I fire måneder lever den så herrens glade dager og legger på seg et fettlag så tjukt som en hel side i denne boka. Kjøttet er mørt med en fin viltsmak, og reinskinnet er jo verdifullt nok.

Dagen etter ble hele mannskapet satt i land og delt i fire partier. Det gjaldt å omringe hele flokken så stille og varsomt som mulig, for villreinen har fin nese og rappe bein. Langt inne på snøvidda møtte de den vandrende skogen av takkede horn, og fra alle kanter trengte fangstfolkene langsomt fram mot flokken. Aksel og Hilmar var sammen, de ålte seg forover og krøp over isblokker og steiner, mens de hele tiden holdt øye med reinen. En stund gresset flokken rolig videre med simlene (hunnene) i midten og kalvene og oksene utenom til vakt og vern.

Plutselig reiste alle horna seg rett til værs, holdt opp å beite, de hadde tydeligvis fått teften av noe. Så satte de lynsnart av gårde mot øst, stanset og speidet da de møtte far og kokken, snudde og fór vestover. Der lå imidlertid bestemannen og en av matrosene og stengte veien. Et skudd smalt, men ingen ble rammet, og i susende fart med klaprende hover sto flokken ned mot Hilmar og Aksel. En rank, prustende okse sprang i spissen med spilte nesebor og hornene vilt til værs. Det var ikke fritt for at hjertet hamret i brystet på Aksel da han så de ville, vettskremte dyra stå like ned mot seg. Han skalv på hånden, da han løftet bøssa og siktet – plaff!

Røyken drev bort, og langt borte så de reinflokken i full galopp mot en annen kant. Men oksen lå død hundre skritt foran dem. Nå var jegerne kommet nærmere; jakten gikk videre til langt over midnatt, reinsdyra fór hit og dit og mistet flere og flere av «vaktpostene» sine inntil resten av flokken slapp unna innover viddene. Da lå det 25 døde rein i snøen.

Neste morgen gikk hele mannskapet i land med båtene for å hente fangsten. Aksel sov så sødelig at far lot ham ligge og hvile ut etter gårsdagens strabaser, og da han våknet ut på formiddagen, var han alene ombord. Da han så at båtene var borte, skjønte han hvor de var. Nede på fallrepet lå skipsjolla som de nok ikke hadde hatt bruk for. I akterskottet sto brødkista med smør og drikke, og han forsto de ville bli lenge borte siden de hadde rustet seg så godt ut. Han ga seg til å gå opp og ned på dekket, og han drømte han var eneveldig hersker over skipet. Til slutt krøp han opp i mastetønna.

Under ham – ikke mange meter fra skipssiden – lå drivisen som en uendelig isslette så langt øyet kunne nå. Det var ikke et levende liv å se, ikke en lyd å høre. Av og til kom det liksom et sukk ute fra isflakene. De lå og duvde svakt for understrømmen, hvite av snøen øverst og blågrønne nederst, mørkere og grønnere jo dypere de stakk. Inne på land tegnet fjellknausene seg skarpt av mot snølaget omkring: det var så stille der inne – stilt og tyst hvor han så.

Underlige tanker begynte å stige opp i Aksels sinn: det var som om all denne stillheten og endeløse ensomheten vokste til et mektig uhyre som la seg over ham og knuget ham ned. Og han tenkte på mor som var langt, langt borte, på mor og stua og senga der hjemme – der var det så lunt og trygt – – Tenk om han aldri fikk se igjen alt sammen, om han ble her oppe i ødemarka!

Da fór han med ett opp i skrekk! Et veldig «plask, plask» hørtes like nedenfor; han kikket ut over tønna. Tett ved skipssiden arbeidet en svær hvalross den tunge klossete kroppen sin opp på et stort isflak. Den satte forluffene i kanten på flaket og trykket fra med de sammenvokste bakluffene. Å hei – der var den endelig oppe, den pustet og peste som en dampbåt. Den vendte det stygge fjeset sitt med de to svære, hengende hoggtennene mot skipet og så ut som en mektig potentat som var kommet opp av vannet ens ærend for å spørre hvorfor menneskene kom rekende hit opp og forstyrret freden.

Men Aksel kravlet forsiktig ned vantet, gikk inn i kahytten og hentet rifla som han ladde med kyndig hånd. Så listet han seg bort til skansen, siktet, trykket av – plaff!

Da røyken var borte, så han det svære beistet ligge med kroppen halvt veltet og bakdelen ute i vannet. Det gjaldt å berge skrotten, og i en fart fikk han skipsjolla løs og rodde bort til den. Men i det samme han støtte mot isflaket, veltet dyret seg rundt og plumpet ut i vannet. Han så hvor det svømte hen og tenkte at den snart måtte gi seg – blodstrimen sildret ned langs kanten av isflaket – og så rodde han etter. Et stykke borte dukket hvalrossen opp igjen, og Aksel rodde mot den. Så forsvant den igjen, og Aksel fulgte etter. Han strevde seg fram mellom de drivende flakene utenom pakkisen og nådde omsider fram til hvalrossen som lå steindød oppe på et flak. Trett var han og hadde et svare strev med å få hvalrossen opp i båten. Etter mange forsøk måtte han gi det opp og bestemte seg for at han fikk ro tilbake til båten – nå var den forsvunnet bak et nes. Men da oppdaget han at drivisen langsomt hadde seget igjen omkring ham, tettere og tettere; nå lå han fast som i en skrustikke! Livredd prøvde han å gå fra flak til flak for å nå land, men han så snart at det lå et bredt, åpent stykke hav mellom isen og land.

Han kunne ikke tenke, han var lammet av redsel – han ropte av sine lungers fulle kraft:

–  Far, far!

Han sprang tilbake til jolla, han slet i den, spente som en rasende i isflakene, men de rikket seg ikke. Han gråt og gråt og falt over ende i båten, gråt og gråt til han sovnet ved siden av den døde hvalrossen.

Da han våknet, drev han i sterk fart med båten omgitt av sigende isflak, som dreide og vendte seg og gikk rundt i strømmen. Sola sto lavt; landet var langt borte og knapt synlig. «Ellida» var ikke å se, rundt omkring ham var det is, bare is. På et flak akterut lå den døde hvalrossen, og straks husket han alt sammen og forsto hvor forferdelig stillingen var: isen hadde gått opp mens han sov! Isløsningen som alle ombord hadde ventet sånn på, ville bli hans død, – nå drev han i full fart ut mot det åpne havet. Det kunne ikke vare lenge før det var forbi med ham.

Han gråt ikke, men svetten haglet ned under lua mens han satt på tofta og gjorde seg opp dette. Han var sulten, men så kom han til å huske på brødkista og den ubrukte provianten som lå i båten.

Han spiste og drakk vann – det var fire flasker drikkevann i båten – og så grep han årene og tenkte han fikk prøve å nå land, enda så håpløst det så ut. Det var hardt arbeid å ta seg fram mellom de tunge isflakene, og strømmen bar imot ham. Men han strevde og slet, bet tennene sammen og torde ikke tenke. Først lenge etter la han merke til at han hadde bitt leppene sine i filler.

Sånn drev han på, han visste ikke selv hvor lenge. Innimellom sov han, når trettheten overmannet ham, og hver gang han våknet, verket det i hodet og i hele kroppen. Matforsyningen minket stadig. Hendene hovnet opp, og ryggen kjentes som om den var gått tvers av. Da den ene åra knakk for ham, la han seg ned i bunnen av båten og gråt og bad til Gud og tenkte på far og mor der hjemme.

Så begynte det å brumme og summe så underlig omkring ham; det var som om hele drivisen sto full av folk og dyr som hoppet og sprang for ikke å falle i vannet. Bjørnene danset, og far hoppet, selv satt han i en mastetønne og så på, og mor ropte til ham og lo, – – – og ingen ende tok det. Av og til var det stille og borte, og da sto skipper Johnsen hjemmefra over ham og så snill ut og ga ham noe godt og varmt å drikke og klappet ham på pannen. Så kom dansingen og hoppingen igjen – men sjeldnere og sjeldnere – inntil han hadde arbeidet seg ut av feberen og slo øynene opp i en liten skipslugar.

En høy mann sto foran køya hans, og da han åpnet øynene, så han at det var skipper Johnsen hjemmefra. Han spurte hvordan det sto til, og så ga han ham varm kjøttsuppe å drikke. Smått om senn kom Aksel seg. Skipper Johnsen fortalte at de hadde funnet ham drivende i båten oppe i isen. De hadde tatt ham ombord og lagt ham til køys, og der hadde han ligget og fantasert i åtte dager. Nå var skipper Johnsen på hjemtur, og han håpet å nå fram om en ukes tid. Men Aksel måtte holde køya ennå til han ble helt frisk.

Så lå han der og gledet seg og fikk låne bøker av skipper Johnsen. Så tenkte han på far, hvor redd han måtte være og hvor glad han ville bli når han fant ham i god behold.

Snart ankret skipper Johnsen opp på havna hjemme. Det sto nok ingen og tok imot Aksel der, han ruslet alene hjemover, og mor ble ikke så lite glad den kvelden!

Men som dagene gikk begynte de å bli redde for far. «Ellida» kom ikke, ingen av svalbardfarerne hadde sett den heller, og i fjorten dager levde de i uro og spenning. Hver dag var mor og Aksel nede på brygga og så etter skip i sundet, og en regntung ettermiddag dreide endelig «Ellida»s kjente skrog om neset og seilte inn på havna. Mor og Aksel gikk hjem – mor var redd for at overraskelsen skulle overmanne far, og så ville de helst ta imot ham hjemme i stua.

Utenfor hørte de nede fra havna at ankerne på «Ellida» falt raslende gjenom klysset; mor og sønn satt stille og forventningsfulle. Det gikk en stund, så kom det tunge, men raske skritt oppover trappa. De reiste seg, sto sammen og så mot døra. Den ble revet opp, og i døråpningen sto far med et underlig uttrykk i ansiktet.

Et øyeblikk etter sto den svære skipperen med gutten sin inn til seg. Han bøyde hodet ned over gutten, og for første gang i sitt liv så Aksel faren gråte. Men mor sto ved siden av og så at fars hår var blitt grått i tinningene på disse ukene.

BRODER LAURITS

Laurits gikk i fjerde middel – og på engelsklinjen.

Det hadde ikke vært lett å få far til å gå med på det, da valget skulle treffes etter ferien i fjor. Far syntes nemlig ikke folk var folk – uten latin. Men Laurits ville gå sjøkrigsskolen etter middelskoleeksamen. Og den hyggelige, greie gutten som det aldri hadde vært noe tull med på noe vis, han hadde slått seg helt vrang. Han hadde tryglet og bedt og grått som om det var livet om å gjøre dette med engelsklinjen og sjøkrigsskolen. Så da far om kvelden kom opp på soveværelset og hadde fått på seg nattskjorta, ble han stående litt betenkt, og så sa han til mor:

–  Du, jeg må tenke på de gamle ordene: «Hvo vil flodens flukt forbyde –!» Vi får visst likevel la Laurits seile sin sjø!

–  Ja, svarte mor som alt lå i senga, jeg ligger nettopp og tenker på min bror Jens. Han rømte til sjøs han.

Og så gikk far inn på gutteværelset og vekket Laurits:

–  Mor og jeg er enige om at du skal få det som du vil, Laurits.

–  – – Men fra den dagen foraktet Mikael broren Laurits enda mer og kalte ham aldri annet enn «plebsen».

Mikael var to år eldre og gikk i sjette middel – på latinlinjen. Mikael var likså liten og blek og spinkel som Laurits var svær og sterk.

De to brødrene var ikke videre gode venner.

Mikael var en mester til å klekke ut alle mulige gale streker. Han ringte på gatedørsklokker, slo ut ruter hos folk, stjal som en ravn i spiskammeret, ertet pikene så de hvinte av sinne og skjøt på folk med hagl i spretterten. Men når han ble knepet, klarte han gjerne å ordne det sånn at han slapp juling. Julingen fikk Laurits. Så helt uskyldig var nemlig Laurits svært sjelden. Han hadde som oftest trådt støttende til på en eller annen måte. Men Mikael var nå likevel alltid hovedmannen.

At ikke forholdet mellom dem var enda verre, kom av at Laurits støtt glemte det igjen når han hadde svoret Mikael hat og hevn. Så snart Mikael gjorde seg litt hyggelig, glemte Laurits hele uvennskapen. Og Mikael kunne være hyggelig, ja, ingen var så hyggelig som han når han bare ville – i timevis kunne han sitte i senga om natten og fortelle historier eller fortelle fra de bøkene han hadde lest eller holdt på å lese. Eller han hjalp Laurits med de norske stilene og tyskoppgavene. Ja, når bare Mikael ga seg til å lokke og lirke så smått på den måten, så glemte Laurits all tanke på hevn. Og dagen etter var han med igjen og overtok som vanlig de farligste oppgavene når Mikaels forskjellige planer skulle settes ut i livet.

Merkelig nok falt det aldri Laurits inn å pryle opp Mikael. Det ville vært en smal sak for ham selv om Mikael var to år eldre. Men det falt seg altså ikke sånn.

I mai var det et svare leven hver ettermiddag i byskogen. Oppe ved «Ruinen» i utmarka hos Grønneberg lekte guttene «Borg og røver». Ruinen, som var kjellermurene etter et hus som var flyttet for mange år siden, gjorde tjeneste som borg. På borgen rådde Peter Salvesen og hans menn. Peter Salvesen kalte seg drost Peder Bessel. Otto Kamstrup var høvding for røverne. Han hette «Jernmasken». Peter Salvesen og Otto Kamstrup var de to sterkeste guttene på skolen. Begge gikk i gymnasiet.

Med flid og list innrettet drost Peder og hans riddere borgen til et sikkert tilfluktssted. De forsterket murene og bygde dem høyere. De laget en vindebru med heiseinnretninger av tauer og blokker, bygde lønnkamre og lønnganger og konstruerte kastemaskiner som stadig ble forbedret ved nye sinnrike oppfinnelser. Hyggelig hadde de det også der inne – med ildsted og kaffekjele.

Men enda morsommere var det likevel blant røverne. De streifet om i hele byskogen og fant fram til leirplasser som ingen kjente til. Når de ble oppdaget, flyttet de. De dro på speidertokter og overrumplet fienden på all opptenkelig vis. De laget løpegraver mot borgen og angrep den med digre murbrekkere. De lå på lur i trærne og sperret veien for ridderavdelingene når de hadde vært ute på stein- og kvistsanking og skulle hjem igjen til borgen.

Men før de skiltes om kvelden, ble det blåst til slag på åpen mark. Og da gikk det ordentlig for seg, med bueskyting, spydkasting og brytekamper – enten hele flokken på en gang eller en kamp mellom to utvalte.

Det var de store guttene som førte kommandoen i ett og alt, og for å unngå kluss og sludder, tuting og tull, hadde de en gang for alle bestemt at ingen gutter under femte middel fikk lov til å være med. Det gikk jo ofte nokså hardt for seg både under kampene og under drost Peders og Jernmaskens strenge styre.

Men guttene fra de lavere klassene, ja helt ned til yngelen fra forberedelsen, vrimlet naturligvis omkring i byskogen og utmarka hele ettermiddagen og stakk seg fram der de slapp til. De kravlet og krydde overalt, gikk i veien og fikk seg noen fryktelige overhalinger, rundjult ble de ofte også av de kjempende eller speidende røvere og riddersmenn. Men innerst inne likte nå de store likevel nokså godt å ha småyngelen der – som vitner og tilskuere til glorrike bedrifter!

Laurits var der oppe fra begynnelsen til slutten hver evige ettermiddag. Han holdt seg alltid i nærheten av røverne og Jernmasken. Otto Kamstrup var nemlig hans helt over alle. Han ble rent het bare han så et glimt av ham eller hørte stemmen hans når han kommanderte mennene sine. Uten å være påtrengende selvfølgelig fikk han svært ofte maket det sånn at Otto Kamstrup fikk øye på ham. Iblant hendte det da også at han fikk lov til å gjøre ham og røverne en liten tjeneste – fikk fly og hente noe nede i byen eller springe noen andre ærender. Og da føk han av gårde som lynet! Men videre nådde han ikke. Regelen, den sørgelige grenselinjen til og med femte middel, kunne det ikke være snakk om å bryte.

Mikael var med blant ridderne. Han var hendig og flink til å lage spyd, reparere buer og skjære piler. Og drost Peder brukte ham mest innenfor borgen.

Men Mikael var viktig.

Når han var alene med Laurits på værelset om kvelden, kritiserte han både riddere og røvere, selv høvdingene – som om han var den eneste som skjønte seg på kamp og krigføring. Laurits kunne bli så fykende sinna at han knapt kunne styre seg. Men så var det det da at når Mikael lå borte i senga og la ut om hvordan det der skulle vært gjort og det der planlagt – ja, så var det så morsomt å høre på, nesten som å være med selv! Og så bet han sinnet over skittviktigheten til Mikael i seg.

Men en morgen brast det.

Det var onsdag klokka åtte.

Mikael og Laurits gikk sammen til skolen. Og så sa Mikael etterat han hadde gått og resonnert et langt stykke bortover gata:

–  Otto Kamstrup er jo egentlig en tosk da!

–  En t-osk! Det var bare så vidt Laurits ikke sprakk.

–  Mangler feltherretalent, skjønner'u!

Laurits vridde seg rundt og geipte av forargelse. Han fant ikke ord for seg, før han plutselig stanset og sa med sin dypeste forakt:

–  Du! Du er så misunnelig så atte . . . æsj! – æ-æ!

Da lo Mikael overlegent:

–  Sa du misunnelig? Din plebs! Hå nei, far, det skal mer til. Otto Kamstrup mangler som sagt. . .

–  Æsj, jeg gider ikke å høre på det tullpratet ditt! skrek Laurits og rente fra ham, inn skoleporten, opp trappa og inn på plassen sin mellom de andre. Han kjente gråten i halsen så eitrende sinna var han!

Første time onsdag hadde de tysk skriftlig i fjerde middel, og i sjette middel, som holdt til i klasseværelset ved siden av, hadde de latinsk skolestil. Døra mellom de to klassene ble satt opp, og så sto overlærer Bassø i døråpningen og holdt øye med begge klassene på en gang.

Laurits satt bare og tenkte på alt det han kunne svart Mikael. Bare han ikke alltid ble så forferdelig sinna så han ikke fikk sagt det han skulle!

Den uslingen Mikael! Komme her og yppe seg sånn! Han skulle bare visst det, Otto, så hadde nok den skittgutten fått all den julingen han så inderlig vel hadde fortjent. Ja, juling skulle han ha – rundjuling så det smalt, så han kunne ligge der og vrele – uslingen, feigingen, viktigproppen . . .

–  Kom hit med lappen! Kom straks hit med lappen, gutt!

Alle hodene i fjerde og sjette middel fór opp fra stilebøkene. De i fjerde kunne ikke se, for det var inne i sjette at overlæreren skrek opp:

–  Fusker du, din laban! Kom hit! Kom hit straks, sier jeg! Sitter du og fusker midt opp i synet på meg! Våger du å sitte med fuskelapper! Jeg skal gi deg – jeg skal lære deg – jeg skal . . .

Det smalt med ørefiker – smell i smell, lynsnart etter hverandre, mens læreren skrek hissigere og hissigere:

–  Jeg skal lære deg – jeg skal gi deg . . .

Guttene hørte et brøl av redsel og smerte.

Laurits fór opp fra benken. Det var Mikael som fikk juling!

Overlærer Bassø hadde det sånn at han ble helt fra seg når han først begynte å slå. Han ropte og slo, dengte vettløst med begge nevene, trampet i gulvet, hoppet og slo og slo og slo . . .

Med ett ble overlæreren puffet voldsomt til side. Midt mellom ham og den brølende Mikael sto Laurits, lang og med nevene løftet til slag, blodrød i ansiktet med øyne som lynte av sinne:

–  Du – du kan bare våge å slå i hjel bror min!

–  – –

Sånn skandale hadde det ikke vært på skolen før. Inne på lærerværelset drøftet rektor og alle lærerne saken. Overlærer Bassø forlangte at Laurits skulle vises ut av skolen. På flekken!

Laurits satt alene igjen oppe i klassen i frikvarteret. Men nede i skolegården gikk historien som et jubelbrus mellom alle guttene fra de største til de minste.

Mikael holdt seg for seg selv borte ved plankegjerdet. Mange kom bort til ham og spurte om det var sant. Men han vridde seg unna.

Klokka to kom rektor og sa at Laurits skulle sitte igjen til klokka tre. Med en sekser for oppførsel i karakterboka.

–  Jeg akter å la din far avgjøre hva som videre bør skje med deg! sa rektor og gikk.

Timen mellom to og tre var veldig lang. Men den tok da slutt den også. Og Laurits gikk nedover trappene med bøkene under armen. Han følte seg ikke noe videre kjekk. Nå hadde rektor vært hjemme hos far . . .

Utenfor skoleporten sto Mikael og ventet.

Laurits ble forundret, men gikk på uten å se på broren. Og Mikael skrittet i vei ved siden av ham.

–  Hva sier far? spurte Laurits endelig uten å snu seg.

–  Å – det – blir nok juling da, veit du.

–  Ikke noe – annet?

–  Hva da?

–  Utvist av skolen vel?

–  Nei da. Men du er gærn du!

–  Hm.

–  Jeg – har fått julinga alt jeg.

–  Har du fått juling?

–  Ja, for fuskinga vel.

De gikk uten å si noe. Så kom det halvveis henkastet og lett fra Mikael:

–  Jeg gikk oppom Otto Kamstrup og Peter Salvesen akkurat nå. De – de ba meg hilse deg og si at hvis du hadde lyst, så kunne du gjerne få bli med og leke. Røver altså.

–  Jeg –! Med? På ordentlig?

–  Ja, helt ordentlig. Sånn som oss andre.

Ansiktet til Laurits strålte opp. Men så trakk det over igjen.

–  Men far! Jeg får sikkert ikke lov til å gå ut. Får husarrest på gutteværelset.

–  Skitt og, sa Mikael, – vi får vel alltids lurt deg ut. Bislaget – og så takrenna veit du!

EN FÆL GUTT

Hele byen summet av forferdelse. Folk stanset hverandre på gata:

–  Har De hørt det –!

Og inne i stuene kom byens fruer sammen og drakk kaffe som om det hadde vært ildebrann – :

–  Og den arme fru Preuss som ligger syk! De har ikke tort fortelle henne det engang!

–  Men amtmanninne Bugge har tatt det med beundringsverdig fatning. Det må man si!

–  Ja, jeg skjønner nå ikke sånt jeg da. Tenke seg til, det var på et hengende hår hun mistet gutten sin! Bare noen minutter til, sa Tobias Sodeland. . .

–  Jeg må nå si at jeg for min part har mest vondt av fru Bergfeldt!

–  Å ja, tenk den redsomme gutten!

–  En fæl gutt, De!

–  Mine gutter får nå absolutt ikke lov til å være sammen med ham!

–  Nei, det har jeg da alt for lenge siden forbudt min Ottar. Fandrem har alltid sagt at denne Finn Svanøe er en forbryterspire. Helt fra da han i fjor prøvde å rømme fra fru Bergfeldt!

–  Uff ja! Og så alle disse historiene på skolen da!

–  Han underskrev jo med fru Bergfeldts navn i karakterboka!

–  Rene falskneren altså!

–  Ja det sies til og med at han småstjeler penger fra henne!

–  En uhyggelig gutt!

–  Ja, den arme, hederlige, strevsomme fru Bergfeldt – hun har sannelig fått sitt med den gutten! –

–  – –

Det mørknet utover høstettermiddagen, og lampene ble tent over kaffebordene, strikketøyene og broderiene. Utenfor tok kulingen til, ulte og sang om hjørnene, presset mot rutene og økte uhyggen over det som hadde hendt. Og gjorde det enda litt hyggeligere å sitte trygt inne bak fire vegger og snakke om det!

Ute på gata sto det ennå noen mennesker igjen under de tente lyktene. De sto og stemte ryggen mot vinden og skrek inn i ørene på hverandre og fortalte om og om igjen. Noen hadde hørt det sånn, andre enda verre. Men om den fæle guttungen oppe hos fru Bergfeldt rådde det skjønn enighet. Og ryktene og sladderen krøp utover til de ytterste utkantene av byen, nedover mot stranda, oppover mot Arntmarka og inn i alle de små fiskerstuene. Der drøftet de hendelsen med sakkunnskap, både det som hadde hendt og det som kunne ha hendt. Og der fikk han sin tunge dom, den uvørne gutten hos fru Bergfeldt –!

En stor flokk gutter hadde samlet seg på fiskebrygga i le av pakkhusveggen til konsul Krag. Midt i flokken, under den store lykta, sto Simon Selmer og la ut. Simon kom like fra kaffeslaberas hos moren og visste full beskjed. De andre hadde ikke fått vite noe særlig hjemme hos seg selv, de var blitt avspist med noen forblommede «gud-bevare-oss»er og mystiske advarsler mot å ha noe mer med denne skrekkelige Finn Svanøe å gjøre.

Jo da. Her i formiddags hadde Finn Svanøe truffet Svend Bugge og Peter Preuss og hadde narret dem med seg over i Uthavna. En stund hadde de drevet med forskjellige ting, men så kom de over en sjekte med seil og årer som lå for bare fanglina nede i fjæra. Og Finn hadde erklært at sjekta var hans, dvs. han hadde leid den av en mann. De to andre var dumme nok til å tro det, og så gikk de ombord alle tre og kastet loss, strakte seil og satte utover med Finn ved roret. Og naturligvis – Finn som alltid gikk og skrøt av at han var så svinaktig god til å seile – han kullseilte sjekta midt i Busundet! Der lå de og plaska til de fikk kavd seg opp på Buholmen. Sjøen gikk svær, og de hadde nok snart vært skylt ned av holmen og ut igjen, om ikke Tobias Sodeland og en annen mann hadde kommet settende ut for å hjelpe dem. Sjekta var nemlig Tobias Sodelands, og han hadde sett herr Finn og følget hans seile utover. . . Tobias hadde seilt dem rundt Byneset og helt hjem til kaia hos Preuss. Nå lå de alle tre, både Peter og Svend og Finn Svanøe, på det nærmeste halvdaue oppe hos amtmann Bugge. De hadde måttet bære dem opp. De hadde ikke tort bære dem opp til Preuss siden fru Preuss var sjuk. Og Johanna Bugge hadde sjøl fortalt det til Mariken Kleve, og Mariken hade sagt det til Sofie Haasted at Finn Svanøe hadde båret seg som en gærning for å slippe å bli brakt hjem til fru Bergfeldt med det samme.

–  – –

De sto der i lyktelyset alle guttene og hørte etter med nevene i bukselommene – helt høytidelige. Ingen av dem likte den ekle måten Simon fortalte det på. For dette hadde jo gjeldt livet simpelthen! Liddelig uvørent da gett – sette ut i selve Busundet, så sterk som han var i dag og rett inn fra havet!

–  Jo da! Nå ligger'n der, sjøhelten, med varme omslag – i senga til amtmanninne Bugge!

–  Å, du kan nå bare være glad til at du ikke var med du, Simon! For du hadde nå liggi på bonn nå du da!

–  Svend Bidevind kan forresten heller ikke svømme.

–  Han er jamen seig Bidevinden – han karte seg da i land likevel!

–  Men at de idiotene ble med ut – med den gærningen Finn Svanøe.

–  Han er uvøren gett!

–  En fæl røver er det!

–  Finn ja! Huff –!

Og gutteflokken skiltes og gikk hjem i behagelig forvissning om at ingen av dem hadde vært med på å stjele sjekta til Tobias Sodeland – og kullseile i åpne Busundet sammen med den gærningen Finn Svanøe!

Inne på det innerste kontoret hos amtmann Bugge satt amtmannen og konsul Preuss sammen med Tobias Sodeland

Foran Tobias Sodeland sto det et halvtømt toddyglass. Mens han fortalte, tygget og bet han fryktelig i en av amtmannens sigarer. Nå var han snart ferdig, og han sluttet med det han hadde begynt med og dessuten gjentatt så ofte som mulig under fortellingen:

–  Det hadde ikkje vore mange minutan, så hadde de vore klar alle tre! Hadde eg kome nokre minutan etter, så hadde amtmannen ikkje hatt guten dokkers liggande frelst i senga der inne – og ikkje konsulen heller! Det må dokk være forvissa om!

–  Ja, ja Tobias, det var fint levert, det er sikkert det. Kom innom igjen i morgen, så skal konsul Preuss og jeg snakke sammen imens. . .

–  Ja – så vil eg ikkje seie anna enn at eg visstnok berga sjekta mi, men borte blei både åran og auakarret og. . .

–  Ja vel, skriv det opp alt sammen, Tobias far, så skal vi nok greie det for deg. Far vel, far vel. . .

Tobias kom seg endelig ut med mange takksigelser og bedyringer. Og amtmannen og konsulen satt alene igjen. De var litt bleke begge to og meget alvorlige.

–  Vi får gi Tobias en påskjønnelse, sa konsul Preuss.

–  Ja, og erstatte det han har tapt – det blir vel ikke noen formue akkurat.

De satt en stund tause. Så sa amtmannen:

–  Jeg vet ikke hva De syns, konsul, – men jeg skulle være tilbøyelig til å foreslå at De og jeg gjorde opp med Tobias Sodeland – jeg mener. . .

–  At vi holder fru Bergfeldt utenfor denne saken! Jo – jeg mener det samme.

–  Den stakkars fru Bergfeldt kan jo ha det tungt nok med en sånn pleiesønn.

–  Nettopp, nettopp, sa konsul Preuss.

Igjen gikk det noen minutter i taushet.

–  Er han hennes pleiesønn? spurte konsulen endelig.

–  Jeg tror da det. Gutten er iallfall foreldreløs, og fru Bergfeldt er en slektning – av hans mor, så vidt jeg vet. Hun lever ytterst beskjedent og tilbaketrukkent, så etter alt å dømme har hun knapt mer å fare med til livsopphold for seg og denne gutten enn det hun kan tjene på undervisningen sin.

–  Ja, amtmann, den gutten kunne blitt dyr for oss, sa konsul Preuss.

Amtmannen nikket alvorlig.

–  Han kunne det!

Og han rakte hånden sin over til konsul Preuss:

–  Skal vi gratulere hverandre med at vi har begge guttene i behold, konsul!

Konsulen tok hånden og nikket stilltiende.

Nå kom fru Bugge inn på kontoret. Hun gikk like bort til konsul Preuss og rakte ham begge hender:

–  Gud skje lov for at vi har dem velberget der inne, begge guttene!

De sto alle tre og smilte med blanke øyne. Så brøt fru Bugge av og hvisket alvorlig:

–  Fru Bergfeldt er kommet!

Konsul Preuss sa adjø og gikk. Amtmannen og fruen gikk inn til fru Bergfeldt.

Hun sto midt i stua. Hun var høy og meget mager, helt svartkledd. Hun gikk med lorgnett. Hun snakket langsomt, med en dempet og avmålt stemme:

–  Jeg må be Dem unnskylde, amtmann, at jeg ikke har hentet Finn tidligere. Men jeg hadde ikke hørt noe om det før jeg kom hjem fra ettermiddagstimene mine.

–  Nei men kjære Dem da fru Bergfeldt, det er ikke noe å be om unnskyldning for! Vi beholder med glede guttene til de er helt ovenpå igjen. . .

–  Jeg har ikke ord for hvor skamfull jeg er over at Finn har vært årsaken til all denne forferdelsen og skrekken. . .

–  La oss ikke tenke på annet, kjære fru Bergfeldt, enn at vi har dem levende. . . sa fru Bugge.

–  Ja, Guds nåde er stor, frue! Men nå vil jeg gjerne få ham med meg hjem.

–  Han er temmelig forslått og svært utmattet ennå.

Fru Bergfeldt ville inn til Finn som lå i senga til fru Bugge. I amtmannens seng lå Peter Preuss. De sov begge to.

Fru Bergfeldt ba om å få være alene der inne, og amtmannen og fruen gikk.

Fru Bergfeldt gikk bort til Finn som lå med hodet inntullet i en bandasje. Hun slo teppet til side og tok ham i skulderen. Finn fór opp med et skrik av smerte.

–  Vær stille og stå opp! sa fru Bergfeldt.

Finn Svanøe satt et øyeblikk over ende i senga og så seg fortumlet omkring. Så tok han seg til hodet.

–  Å, det gjør så vondt, klynket han og la seg tilbake på puta.

Fru Bergfeldt tok et nytt tak i skulderen hans. Han ømmet seg og så opp igjen.

–  Vær stille og stå opp! sa fru Bergfeldt.

Og Finn krøp ut av senga. Han hadde vanskelig for å stå oppreist og falt tilbake igjen et par ganger. Men fru Bergfeldt støttet ham. Hun hjalp ham med å kle på seg. Han sa ikke et ord, men ynket seg av og til.

–  Vær stille! sa fru Bergfeldt. – Jeg vil ikke ha mer skam av deg i et fremmed hus.

Om en tid kom de ut. Fru Bergfeldt holdt ham under armen, sa adjø til amtmannens og gikk med ham ut på den mørke gata.

*

Finn Svanøe kom ikke på skolen de første dagene. Han hadde nok fått seg en ordentlig dunk – både i hodet og på kroppen forresten. Og det hadde han godt av!

Svend Bugge og Peter Preuss derimot viste seg alt andre dagen etter – og uten synlig mén av forliset.

Begge to var selvfølgelig gjenstand for den mest levende interesse. Guttene sto i klynge omkring dem i hvert eneste frikvarter, både de små og de store.

Det underlige var at det til syvende og sist var de andre som visste mest om historien – ikke Peter og Svend. De største gymnasiastene ga råd og vink om åssen de naturligvis burde seilt, hvor de skulle bautet, falt av eller holdt han opp mot vinden – hvor mye de skulle tatt inn på seilet – og hvordan de hadde sloppet ganske annerledes helskapendes fra det hvis de hadde holdt seg oppunder Buholmen og i le av Gismerlandet osv osv. – Det ble liksom ikke noe igjen for Peter og Svend å føye til, enda det da jamen var de som hadde kullseilt!

Først og fremst ble det kort og greitt slått fast at Finn Svanøe hadde vært frekk som stjal sjekta og de andre to dumme som lot seg narre til å bli med ut. Men slutningen på historien – forliset på Buholmen – ble de ikke så fort ferdige med. For hvert nytt frikvarter steg både Peters og Svends ry. Særlig Svend Bugges da, han som hadde greidd seg i land uten å kunne svømme! I den svære sjøen og så vidt langt fra holmen som de var da de kullseilte.

Alle guttene gikk opp i diskusjonen med glød og iver. Og ingen av dem la merke til at både Peter Preuss og Svend Bugge lot til å glede seg merkelig lite over all den viraken de høstet.

En annen underlig ting var at de to lidelsesfellene, som ellers var uatskillelige, nesten skydde hverandre i disse dagene. Og kom de sammen likevel, så var vel de to de eneste på hele skolen som ikke snakket om kullseilinga i Busundet.

Den andre dagen kom de til å gå sammen hjemover. De vandret tause av gårde begge to. Inntil endelig Svend fant på å snakke om den nye skoleremmen sin – den hadde en egen, sinnrik mekanisme den remmen, sånn at en kunne skru bøkene tett, fast sammen. . . Peter beundret høyst interessert mekanismen.

Den tredje dagen gikk Peter sammen med Gunnar Holm – Svend med Kristian Haasted.

Den fjerde dagen kom fremdeles ikke Finn Svanøe på skolen. Og den dagen var det endelig som historien om kullseilinga var slutt. Hver klasse gikk for seg selv i frikvarterene igjen og snakket om sitt.

Men om ettermiddagen kom Svend Bugge bort i gården til Peter Preuss.

Det pleide alltid å være en hel skokk med gutter i Preussegården. Den var nemlig så ualminnelig stor og full av gamle uthus.

Men i dag satt Peter alene og dinglet på en svær slipestein uten å bestille det grann.

Svend kom bort til ham, og Peter hoppet ned. Så hentet de vann og ga seg til å slipe tolleknivene sine. Først dro Peter for Svend. Deretter Svend for Peter.

Med ett stoppet Svend.

–  Du Peter –!

–  Ja –? sa Peter og tok kniven bort fra steinen. Han ble rød med det samme, som om han grudde seg for det som skulle komme.

–  Du – det er nå i grunnen litt lumpent da altså.

–  Ja-a! sa Peter. – Jeg har tenkt så liddeli mye på det.

–  Jeg også.

De sto litt. Så tok de på å slipe igjen.

–  Å syns du vi skal gjøre da –? spurte Peter og tok vekk kniven.

–  Vi kunne nå vel iallfall gå bort og spørre etter'n.

–  Åssen det er me'n?

–  Ja.

–  Tror du han vil syns at vi er noen lumpninger?

–  Han får jo ikke høre stort – av alt snakket da, vet du.

–  Nei. For når han kommer ut igjen, – så er det liksom forbi da med alt sammen. Med snakkinga altså.

–  Ja-a. Men kom så går vi. Fru Bergfeldt er på ettermiddagsskolen. . .

De gikk. %v Det var det med Finn Svanøe at han var eldre enn de andre i klassen. Nesten to år. Og at han var fremmed mellom dem. Ikke bare sånn at han for halvannet år siden hadde kommet fra en fremmed by. Heller ikke det at han bodde hos fru Bergfeldt som ingen kjente – enda hun hadde vært i byen i mange år. Men hele gutten var liksom så annerledes enn de andre. Guttene så opp til ham og var redde for ham på samme tid. Han hadde ingen venner blant klassekameratene. Helst holdt han seg over i Uthavna, ombord i skutene, blant sjøgutter, fiskere og losfolk der borte. Han var veldig sterk og så uvøren at det ikke lignet noen ting. Han hadde vært med på slagsmål mellom matrosene i Uthavna, sånne slagsmål hvor det gikk på livet løs med kniver og annen faenskap. En av de første historiene som gikk om Finn Svanøe i byen, var da han i fjor høst ble innkalt til politikammeret for å vitne i en slagsmålshistorie. Den gangen var en mann nesten blitt stukket i hjel av et par spanske matroser.

Når en engang iblant kunne treffe ham og gå og prate med ham, var han snill og koselig nok. Oftest hadde han lommene fulle av skipskjeks og annet godt som han fikk ombord. Noen av guttene hadde vært med ham på båtene, hadde vært inne i både kahytter og ruffer – og det var svært så karslig han var, kjent og likt over alt. At han klatret i riggen som en helbefaren – la seg på magen og svingte seg rundt oppe på mastetoppen – det var nå rene småting. Verre så det ut når han rett som det var stupte på hodet i sjøen fra spissen av baugsprydet på en fullrigger!

På skolen gikk han mye for seg selv. Han satt langt nede i klassen og kunne aldri en lekse. Jevnt og stadig var det leven med ham. Så hadde han fusket, så forsømt uten lov og grunn, så foreviste han selv i karakterboka. Siden han en dag hadde rundjult lange Bendik Johnsen, den sterkeste gutten på hele skolen, var det ingen som torde legge seg ut med ham. Ellers var han tverr og sur mot kameratene på skolen, trassig og vrang mot lærerne. Bare mot de små fyrene i forberedelsen kunne han undertiden være rent urimelig snill, lære dem alle mulige leker og selv være med på leken. Det var nettopp for disse småguttenes skyld han hadde råket i slagsmål med Bendik Johnsen. Bendik drev og plaget dem på alle vis – og plutselig sto Finn Svanøe der og ba ham helt rolig la ungene være i fred! Og da bar det løs!

Peter Preuss og Svend Bugge gikk også sine egne veier sammen og hadde sitt for seg selv unna de andre, og for dem hadde Finn Svanøe alltid stått i et halvt hemmelighetsfullt og lokkende skjær. De hadde truffet ham atskillige ganger over i Uthavna. De to pleide nemlig også å ferdes der. Men det var ikke mastetopper og halsbrekkende foretagender som drev dem dit ut. Å nei, de var ute på oppdagelsesferder til fjerne kroker og bukter, drev systematiske undersøkelser nede i fjæra og gransket vrakstumper fra verdenshavet, sjeldne steiner og alle slags forunderlige kryp som levde der nede. Så mye hadde de da skjønt at Finn Svanøe var en fyr som forsto seg både på det ene og det andre – selv om han naturligvis ikke hadde trengt sånn riktig til bunns i tingene og helt ut begrep hvor merkverdig det var alt det de fant nede i fjæra. Det var jo ikke bare det de kunne holde i neven eller se med sine øyne, nei, for den som brukte fantasien var hver stein og hver trestump mye rarere enn som så.

Og sånn gikk det altså til at de møttes der ute den ulykksalige månedslovs formiddagen som endte ute på svabergene på Buholmen! – – –

–  – –

Fru Bergfeldt bodde i et lite hus for seg selv oppe på en knaus ved Arntmarka. Foran huset lå det en liten hage. Bakpå var gårdsrommet. En gang hadde det vært et bakeri eller noe lignende der ute, og den svære skorsteinen fra bakerovnen stakk opp bak uthuset fremdeles.

–  Det er jamen bra at fru Bergfeldt er borte, sa Peter Preuss da de nærmet seg huset.

–  Ja, hun er så svart og så mørk alltid.

–  Jeg tror ikke hun er noe videre snill mot Finn du.

–  Jo da, er du gærn du, sa Svend, – du vet da det. Hun er jo sånn en ualminnelig dame. Jeg hørte nettopp at presten Kalland sa det til mor forleden dag.

–  Å – å! Peter dro på det og mente at Kalland kanskje ikke visste så fært mye om det akkurat. Og da Svend grov og spurte, fortalte Peter ham hvordan fru Bergfeldt hadde kommandert Finn ut av senga den ettermiddagen. Peter hadde våknet av at Finn skrek og hadde hørt alt sammen.

Svend Bugge syntes det var rart. Og så ringte de på dørklokka hos fru Bergfeldt.

En gammel hushjelp kom og lukket opp døra på klem og tittet ut på dem. Hun så ut som en sint gammel bulldog.

–  Å er det dere vil?

–  Om Finn Svanøe kanskje var hjemme?

–  Visst er'n hjemme. Men han kommer ikke ut.

–  Om vi kanskje kunne få komme inn og hilse på ham?

–  Hæ –! Hilse på'n! Nei, det kan dere ikke.

Dermed smelte hun døra igjen.

De drev et stykke utover Arntmarka til de satte seg på en stein. Ingen av dem hadde sagt noe.

–  Har du sett et sånt beist av en jente, sa Svend endelig.

–  Jeg ble rent redd jeg, bare av å se på henne.

–  Sånn tverrpomp a gett – ikke slippe oss inn!

De satt litt igjen. Så sa Peter Preuss:

–  Du – enn om vi snek oss inn i bakgården og banka på vinduet til Finn!

–  Vet du hvilket vindu det er da?

–  Ja. Jeg har vært der en gang.

De gikk tilbake i en sving utenom hagen og forbi bakeriet. De nådde ikke opp til vinduet, men kastet småstein på det. Da de hadde kastet en hel del, kom endelig Finn til syne. Han så riktig dårlig ut og hadde hverken trøye eller vest på seg.

–  Finn! Finn! Lukk opp da vel!

Finn betenkte seg litt. Han kikket ut til begge sider og åpnet omsider vinduet på gløtt:

–  Å er det dere vil?

–  Hei på deg! Kommer du ikke snart ut – og på skolen?

–  Vi skulle bare høre åssen det sto til med deg!

–  Takk skitt!

–  Er du fært dårlig?

–  Å ja.

–  I hue?

–  Nei.

–  Å henne da?

–  Å – ikke noe bestemt.

–  Er du ordentlig sjuk da, Finn?

–  Jeg er ikke sjuk.

–  Er du ikke sjuk –! Men. . .

–  Åssen kommer dere her?

–  Hu – pika altså – ville ikke slippe oss inn.

Finn Svanøe grinte stygt.

–  Å nei. Hun ville nok ikke det. Adjø!

Dermed lukket han vinduet og ble borte.

De sto nedenunder en stund og gapte. Så hørte de noen komme i kjøkkenbislaget og sprang sin vei.

–  – –

Dagen etter gikk Peter og Svend igjen ute i Arntmarka og funderte.

Han hadde sett rent uhyggelig ut der i vinduet i går. Helt grønnblek i fjeset. . . !

Og så den skumle gamle bulldoggen! Sånn som han grein da de nevnte henne!

Det var noe kraftig uhyggelig ved dette her! Noe rent mystisk som burde oppklares!

Og så snek de seg samme veien opp i bakgården til fru Bergfeldt. Denne gangen måtte de kaste enda flere steiner før Finn lukket opp vinduet.

–  Å er det dere vil nå da?

–  Vi – syns bare det er så vemmelig at du aldri kommer ut.

–  Jeg kommer ikke ut.

–  Ligger du da?

–  Nei. Jeg er oppe.

–  Og så – du – er det ikke noe vi kunne gjøre? Vise deg leksene for eksempel. Det blir jo nokså mange dager nå. . .

–  Vi har fått nye lekser både i tysk og matematikk.

–  Å skitt!

–  Men – men du vil kanskje ha en liddeli morsom bok? Jeg har fått to nye indianere!

Finn Svanøe tenkte seg litt om. Plutselig geipte han – et merkelig geip; det så nesten ut som om han skulle til å gråte. Så rystet han på hodet, lukket vinduet og forsvant.

De ble stående en god stund, Peter og Svend Endelig snudde de seg rundt og gikk. Men akkurat da de skulle svinge om hjørnet, hørte de:

–  Pst! Pst!

De snudde seg og så Finn Svanøe i vinduet og skyndte seg tilbake.

–  Vil du ha indianerne –?

–  Nei. Å nei. Men hør, gutter – kan dere – kunne dere ikke fly hjem etter litt mat! Så ingen så det –!

–  Mat –? Peter og Svend måpte.

Men Finn Svanøe bare geipte igjen, plutselig, på den samme rare måten – og slo vinduet hardt igjen.

De sprang ut – de fløy som om de hadde noe vondt etter seg. Først langt borte i gata stanset de og så på hverandre.

–  Han sulter! hvisket Svend Bugge.

–  Hun sulter'n ut! sa Peter Preuss.

De ble enige om at de skulle springe hjem hver til sitt spiskammer og så møtes igjen med maten.

Svend Bugge kom først med et svært kremmerhus av avispapir og dessuten en tjukk pakke. Endelig kom

Peter også. Han slepte og dro på en spånkurv.

–  Hva fikk du? spurte Peter.

–  Å det var litt vrient – jentene var like ved siden av. Men jeg fikk smurt seks smørbrød og så knep jeg en halv mysost. Men her skal du se gutt, her er nok noe han kommer til å like!

Han holdt forsiktig fram kremmerhuset og åpnet det øverst. Peter kikket nysgjerrig, men kunne ikke se noe – i halvmørket.

–  Å er det?

–  Gelé, far! Vingelé fra selskapet i forgårs! Enn du – hva fikk du fatt på?

–  Å – Stina pike hos oss er så liddeli snill når en tar henne på den rette måten. Jeg sa at det var en fattiggutt som måtte ha mat. Og så puttet hun kurven full med smørbrød og en halv kalvesteik fra i middags, kalde poteter og en liten krukke med kald kjøttsuppe! %v Det var nesten mørkt da de igjen sto i gårdsrommet hos fru Bergfeldt. Finns vindu var også mørkt. Svend kunne ikke legge fra seg kremmerhuset – det begynte å bli bløtt og vått, for geleen innenfor tok til å smelte mellom de varme fingrene. Men Peter satte fra seg kurven og hev småstein.

Helt lydløst gikk vinduet opp.

–  Her er vi. Strekk deg bare ut så langt du kan og ta imot.

Finn strakte et par hvite skjorteermer ned mot dem og fikk først fatt i kremmerhuset til Svend.

–  Hold oppunder, liddeli forsiktig! Ellers renner det ut!

–  Du kan gjerne beholde kurven, sa Peter. – Men pass for den krukka med suppa.

–  Men – ja – du har vel vann inne hos deg?

–  Hæ –! hvisket Finn, – jo, jeg har da vann! Hysj! Det kommer noen –! og Finn lukket igjen vinduet.

De to snek seg nedover. De torde ikke snakke før de var kommet langt unna.

–  Hun kom nå vel ikke inn før han hadde fått gjemt det?

–  Beistet!

–  Jeg tenker det var fru Bergfeldt, jeg. Den ualminnelige dama til presten Kalland.

–  Du Peter du – han kunne sultet i hjel, Finn!

–  Ja. Vi berga visst nesten livet hans, vi.

–  Når rett skal være rett, så berga han da livet vårt – ute på Buholmen.

–  Ja –!

De gikk litt. Så sa Svend:

–  Det var mørkt hos ham.

–  Han får ikke lys heller, naturligvis!

–  Rene djevelskapen!

–  Hun er sånn som en leser om i eventyret, du. Trollkjerringer, hekser, stemødre – og sånt! %v To dager etter kom Stina pike hos Preuss's inn i stua, helt blek og hvisket:

–  Han, den fæle guttungen hos fru Bergfeldt er her ute. Han skal så nødvendig snakke med Petermann.

Peter kom ut, og Finn Svanøe førte ham med seg ned i portrommet. Der hadde han spånkurven;

–  Her er den. Takk for lånet.

Peter var glad det var mørkt; han merket han ble illrød.

–  Og så snakker du ikke om den skitthistorien – hverken du eller Bidevinden – vel?

–  Er du gærn du da!

–  Det er ikke noe å prate om, skjønner du. Du skjønner tante Bergfeldt – hun kan jo ikke gi seg til å denge meg, vet du – og så. . .

–  Å nei – det skjønner jeg da godt, kan du vite!

*

Høsten gikk, og vinteren kom – med et veldig snøfall over nyttår. I alle bakkene rundt byen vrimlet det med gutter og jenter på ski, – så snart skolen var slutt og middagsmaten ekspedert.

Ingen tenkte lenger på kullseilinga i Busundet, og ingen tenkte mer på Finn Svanøe. Han holdt seg da også helt i ro utover. På skolen var det aldri noe mer spetakkel med ham. Han var tydeligvis flittigere og kom seg noen nummer opp i klassen. Ellers gikk han mest for seg selv. Det var nå også det at ingen fikk lov til å være sammen med ham. Og det visste han godt, så han holdt seg enda mer unna kameratene enn før.

Han drev borte i Uthavna som før. Der var det stilt og dødt nå på vinterstid. Fire-fem skuter lå i opplag der ute, avtaklet og nedsnødde. Men Finn Svanøe holdt gjerne til på verkstedet til seilmaker Bøhmer eller inne i båtbyggeriet på Utneset.

Noen av klassen kunne fortelle at de hadde sett ham på ski langt ute i Blybergene sammen med en hel haug av gutter fra stranda.

Han så ellers blek ut og virket ikke frisk.

–  Han ligner selve den vonde samvittigheten! hadde Hans Kleve sagt, og det ordet fikk han sittende på seg. Men Svend Bugge sa til Peter Preuss en dag da de så ham gå forbi:

–  Han ser ut som om han har bestemt seg for noe. Noe han vil.

–  Ja-a. Og så ser han ut som om hun gir ham for lite mat – det trollet!

Forresten hadde Peter Preuss og Svend Bugge like lite med Finn Svanøe å gjøre som de andre.

–  – –

Altså tenkte ingen i byen på Finn Svanøe – før han plutselig så å si gjorde et hopp midt inn i alles oppmerksomhet.

Det var et skihopp.

I mars holdt skolen premieskirenn i Store Blybergbakken. Det gjorde skolen hvert år. Men i år var det ekstra spennende. Den nye, unge adjunkten Lange, som var kommet fra Kristiania om høsten; hadde vunnet premier i Holmenkollrennet og var rent makeløst flink på ski. Og denne vinteren hadde han drevet nesten en slags skiskole. Han hadde tatt guttene med seg i svære flokker og lært dem ordentlig skiteknikk, med Telemarkhopp og bråsvinger og mye annet rart. Jentene var med av og til de også, og noen av dem var svinaktig flinke. Det var liksom blitt noe helt nytt å stå på ski. Ja, når en tenkte tilbake på før – bare på i fjor! – så var det nesten ikke til å skjønne at en hadde syntes det var noe morsomt den gangen! Bare sånn å hive seg som en sekk utfor hoppet og komme skrevende og klaskende ned.

Hele byen var på bena den blanke marsdagen, og ute på Blyberget var det svart av folk. Alle som kunne gikk på ski, selv gamlinger som kjøpmann Engelsen og kemner Ingebrigtsen kom anstigende på lange ski og i side vinterfrakker. Alt hva byen eide av hester og sleder var leid ut og tatt i bruk. Det vrimlet med herrer og damer, og til slutt sto det en bred, svart ramme av mennesker rundt hele bakken som var avmerket med flaggstenger og kranser av granbar. Ved siden av hoppet var det en tribune av bordplanker, og der sto dommerne og dessuten rektor og noen av lærerne – amtmannens og noen flere slike.

Adjunkt Lange fór opp og ned og ordnet og kommanderte. Deltagerne ble samlet oppe på bakketoppen og fikk plakater på brystet med nummer på. Og Søren politi sto ovenfor hoppet med fløyta ferdig til å gi signal.

Det varte og det rakk. Og endelig suste adjunkt Lange over hoppet for å prøve det for siste gang. Han hoppet langt og sto fint.

Og så blåste Søren politi.

Nr. 1 var Kristian Haasted. Det gikk som et sus av spent stillhet over menneskemassen da han kom nedover – fór ut på hoppkanten – tok bakken – og så gikk han over ende! Og latteren bruste. . .

Så kom de slag i slag nedover. Noen sto, andre datt, noen greidde seg fint, andre bare så vidt. Og hurrarop og latter vekslet oppover bakken.

Nr. 16, 17,18, 19, 20 – gikk over ende alle sammen, og folk sto nesten og ergret seg.

Så kom nr. 21.

Det var Finn Svanøe.

Han hukte seg sammen på hoppet, tok sats og hoppet ut. Slank og lang svevde han gjennom lufta – lenge – lenge – inntil han myk og elegant bøyde kneet mot skien i nedslaget – og så igjen reiste seg.

Det var dagens lengste hopp – enda litt lenger enn adjunkt Langes!

Hadde det vært en annen gutt, ville hurraropene brust mot ham. Men siden det var Finn Svanøe, kom de liksom litt forsiktig.

Det var tre omganger. Noen gjorde det bedre, andre dårligere i de to neste omgangene. Men Finn Svanøe hoppet like langt og like fint alle tre gangene. Og da menneskemengden dro hjemover, nevnte alle Finn Svanøe som den gjeveste, ingen av de andre kunne sammenlignes med ham.

Og hele dagen og kvelden var Finn Svanøes navn på alles lepper, både guttene og de voksne roste ham i høye toner. Dagen etter skulle det være premieutdeling i gymnastikksalen, og at Finn Svanøe ville få første premie, var ingen i tvil om.

–  – –

Om aftenen klokka ni satt dommerkollegiet sammen i rektors stue. Det var adjunkt Lange, kaptein Iversen, adjunkt Svenningsen, havnefoged Blomberg og kandidat Krag. Og så rektor selv som ikke skjønte seg et filla grann på skihopping, men som var med fordi han jo var rektor!

De satt og koste seg med toddyglass og satte opp premielisten etter de karakterene de hadde gitt. Om de to-tre første ble de enige med en gang. Men senere trettet de litt mer.

Så kom plutselig rektorfruen inn og ba rektoren komme ut. Det var en dame som ville snakke med ham.

Rektor gikk og ble lenge borte. Da han kom tilbake, var han meget alvorlig.

Det var fru Bergfeldt som hadde vært der. Og hun hadde bedt rektor om at de for Guds skyld ikke måtte gi Finn Svanøe første premie!

Hun hadde sagt at hvis dommerne ga ham første premie, så ville det bare skape nye vanskeligheter for henne under hennes fortvilte, utrettelige kamp mot Finn Svanøes ville og hovmodige sinn. Hun hadde sagt at skolen tok et stort ansvar på seg hvis de ikke fulgte hennes råd. At hun holdt på å segne under de vanskelighetene denne gutten skaffet henne, våkne netter og pinefulle dager. – – –

Dagen etter var gymnastikksalen pyntet som til eksamensfest med benkerader, flagg og grønt og talerstol øverst oppe ved ribbeveggene. Klokka tolv var den proppende full av folk.

Kandidat Lange holdt først en tale om skiløpingens historie i Norge.

Men det var liksom noe trykket over kandidat Lange. Han som ellers pleide å være munter og morsom – han sto der så alvorlig og talte – med øynene i papiret foran seg.

Så gikk rektor opp på kateteret og holdt en kort tale nærmest for kandidat Lange. Og så begynte premieutdelingen.

Første premie, et stort, fint sølvbeger som rektor løftet høyt i været:

–  Utdeles til Anton Martin Schweigaard Bech.

Det gikk et rykk gjennom salen. Anton Bech kom fram – han nesten tumlet oppover – og rundt omkring strakte folk hals for å se hvor Finn Svanøe satt?

–  Annen premie – en sølvskje og en sølvgaffel går til Finn Svanøe!

Finn Svanøe kom fram. Han var hvit i ansiktet. Han tok etuiet fra rektors hånd, bukket ikke, sa ikke takk, bare bråvendte og gikk. Han gikk ikke tilbake til plassen sin, men hele midtgangen ut. Alle satt og så etter ham, ingen hørte etter rektor:

–  Tredje premie . . .

Nede ved døra sto pedellen Ibenfeldt.

–  Slipp meg ut! sa Finn Svanøe.

–  Nei. Døra skal være stengt den! sa pedellen.

–  Se her, Ibenfeldt! sa Finn Svanøe, – gi dette her til gutten Deres – og slipp meg så ut.

Ibenfeldt sto og gapte med etuiet i neven – og lukket opp døra.

Det siste hadde bare de nærmeste sett og hørt.

–  En sølvgaffel til Håkon Bang . . . sluttet rektor.

–  – –

Ved middagstider ringte adjunkt Lange på hos fru Bergfeldt. Den gamle hushjelpen lukket opp.

–  Er Finn Svanøe hjemme?

–  Nei. Han tok skiene sine og gikk for en times tid siden.

–  Vet De hvilken vei han gikk?

–  Veit jeg å han reker da!

Adjunkt Lange gikk hjem etter skiene sine og la i vei utover mot Blybergene. Noen gutter fra stranda hadde sett Finn Svanøe gå den veien.

Klokka var fire om ettermiddagen da adjunkt Lange traff Finn Svanøe langt ute på landet. Han hadde stoppet inne på en gård. Der sto han og drakk vann da Lange kom inn på tunet.

–  God dag, Finn Svanøe! hilste adjunkten. – Du går som en kar.

Finn hilste med lua.

–  Jeg tenkte vi kunne slå følge hjemover! sa Lange.

–  Takk.

Det lot ikke til at Finn Svanøe hadde noen lyst til det. Men han kunne ikke si nei heller. Og så gikk de innover sammen.

Adjunkten pratet om løst og fast, om været og terrenget. Finn svarte ja og ha.

Endelig stoppet Lange og la hånden på Finns skulder og så ham alvorlig inn i øynene.

–  Rektor kommer til å si det til deg i morgen – det har jeg betinget meg. Men jeg vil nå likevel gjerne si deg det selv først, Finn. Du skulle selvsagt hatt første premie i dag. Og jeg holdt på det. Men rektor og de andre mente det ikke var fornuftig. Fordi du har et så ustyrlig og hovmodig sinn, Finn.

Det gikk som et rykk gjennom Finn, og han tok til å gå igjen.

–  Jeg vil si deg det like ut at jeg syns ski er ski og hopp er hopp. Det ville nok de andre vært enige i. Men pleiemoren din, fru Bergfeldt, hun sa til oss . . .

Nå stanset Finn og så med stive, oppspilte øyne på adjunkt Lange. Adjunkten ble rent fælen:

–  Ja, ser du, gutten min, når du steller deg sånn.

Finn Svanøe kjempet med gråten, og han gikk på igjen.

Lange snakket og snakket ved siden av ham, han godsnakket med ham og trøstet ham, oppmuntret ham og formante ham. Men det virket som om Finn Svanøe ikke hørte etter. Gråten brast ut av ham, en skrikende fortvilet gråt, blandet med raseri over at han gråt, at han ikke klarte å holde den tilbake. Det var som en blanding av skrik og hjelpeløs klynking . . . Imens gikk han fortere og fortere på, så adjunkten hadde vondt for å holde følge med ham.

Med ett stoppet han. Han svelgde og svelgde og klarte endelig å beherske gråten. De sto nå like utenfor byen.

–  Kjære gutten min, – nå må du gå hjem og få deg middagsmat, sa Lange. – Du må jo være skrubbsulten!

Finn dro pusten dypt og sa:

–  Jeg skal nok gå hjem – om en liten stund.

–  Jaja, så går jeg likså godt i forveien jeg, sa Lange og nikket og strøk av gårde.

Men adjunkt Lange var blitt redd. Han angret han hadde fortalt det hele. Men på den andre siden hadde han ikke orket å la det være heller . . .

Da han nådde ned til de første småhusene på Stranda, bøyde han oppover mot Kalvehaugen. Derfra kunne han se Finn, som ennå sto på samme pletten. Et kvarters tid senere gikk han langsomt innover.

Og adjunkt Lange fulgte forsiktig etter, like til han forsvant bak gatedøra hos fru Bergfeldt. %v Barkskipet Batticola lå i Uthavn med høvellasten inne, ferdig til å sette seil og gå til New York. Og dermed tok farten til i år. Blokkmaker Gundersen og seilmaker Bøhn var ombord fra morgen til kveld med alle svennene sine. Utabords – i plankestumper som dinglet i en tauende – hang maler Tregdes gutter og malte på harde livet – svart maling med hvite kanonporter. Og Kjersebom hos Krag fór som en forstyrra veggelus mellom Uthavn og kontoret i byen – alt for å få skuta klar i betids.

Avgangen var nå fastsatt til tirsdag morgen, og vesle Fix ble bestilt til å buksere Batticola ut av skjærgården og til havs.

Det yrte av gutter. Fremst av alle Julius Bøhmer, sønn til seilmakeren, som var forhyrt som dekksgutt ombord – for sin første tur. Julius gikk omkring som en konge med en tett sverm av spørrende og skravlende gutter etter seg.

Men Julius Bøhmer hadde bare en venn. Og det var Finn Svanøe.

Der Julius var – hjemme hos seilmakeren eller ombord på Batticola – der var Finn også fra over middag og til langt på kvelden.

Siden skirennet – det var nå tre uker siden – hadde Finn Svanøe vært enda mer taus og innesluttet på skolen. Han kom om morgenen og gikk om middagen alene, som en sky skogskatt. Det hadde lekket noe ut blant guttene om adjunkt Langes møte med ham på premiedagen. Ingen visste noe bestemt, men det var som om hele skolen skottet stjålent bort på ham. Og det merket han visst selv også.

–  Du Peter! sa Svend Bugge plutselig en dag, de satt på bislagtrappa hos Preuss og stelte med skibindingene sine.

–  Ja? –

–  Har du det sånn som jeg? Hver gang jeg møter Finn Svanøe, så får jeg liksom så vondt i magan!

–  Ne-ei! Det gjør jeg da ikke, sa Peter forundret.

–  Ja – nei – jeg mener jeg syns det er akkurat som om jeg har gjort noe gærnt. Og at Finn vet om det. Liksom vond samvittighet.

–  Å ja, nå skjønner jeg. Ja, jo-ho, når du sier det så kan du skjønne jeg – liksom skammer meg litt jeg også.

Svend satt litt, så sa han:

–  Tenk om han gjør en ulykke på seg en dag!

–  Finn Svanøe? Er du gærn!

–  Han ser så underlig ut. Akkurat som om han tenkte på noe sånt. Tenk om han hivde seg i sjøen en dag!

–  Æ – h – huff da gutt, som du snakker!

–  Og de dro'n opp, og så var'n død – og blei begravd – og ingen visste noe om – alt det som vi vet!

–  Det er da svinaktig også så ufyselig som du snakker da!

Men Svend satt og kikket – på sitt vanlige vis – med det høyre øyet ut i lufta og med det venstre i sin egen neserot og fordypet seg i tanken.

–  Jeg syns vi går her som to forbrytere, jeg. Og gjemmer på en hemmelighet som liksom kan gjelde livet for Finn Svanøe.

–  Æ –! Peter vridde seg ergerlig fra det.

–  Kan du huske ute på Buholmen, Peter?

–  Uff!

–  Da han sa vi skulle be Fader vår!

Dette var mandag ettermiddag.

Mens Peter Preuss og Svend Bidevind Bugge satt på bislagtrappa hos Preuss, gikk Finn Svanøe utover i Uthavna langs fjæra. Bak en stor stein ved Utneset møtte han Julius Bøhmer som sto og ventet.

Julius Bøhmer var i flunkende nye skinnbukser og busserull, skottelue og sjøstøvler. Han skulle ombord i kveld på Batticola og først si adjø hjemme. Det skulle være selskap hos seilmaker Bøhmer. Blant gjestene var skipper Bjørn på Batticola.

Finn Svanøe hadde en svær, klumpet pakke under armen. Den rakte han til Julius.

–  Her er det. Det er ikke stort som er verd å ta med, ser du. Det er bare de nye underbuksene mine, noen skjorter og strømper og sånt. Det meste lar jeg ligge igjen for det er bare filler.

–  Det er bra det. Det er ikke verdt å komme ombord med for mye heller. For de vet jo at jeg har alt tøyet mitt ombord alt.

–  En liten bylt tar jeg med sjøl når jeg kommer i natt.

–  La den ikke bli for diger da!

–  Å nei. Det er bare noen småting jeg har igjen fra mor. Mye av det går i lommene.

–  Ja ser du, sa Julius, – for det blir ikke så lett.

–  Er det noe nytt i veien –?

–  Nei. Men nå har jeg spurt og undersøkt. Det blir nok litt leven ombord i kveld, det kan godt hende de blir litt fulle også. Men det er ikke verdt du kommer før klokka tolv. Borte ved brygga til far ligger altså småbåten vår ulåst og med årene i. Så ror du så stilt du kan ut til Batticola. Du får feste båten til fortøyningsbøya, så den ikke driver av. Ellers blir far så sinna . . .

–  Naturligvis!

–  Og så entrer du ombord etter trossa. Du må ordne det sånn at du kan ha bylten din over skulderen i et snøre. For du må jo gå bjønnegang oppetter trossa. Så kommer du opp på hekken, og der skal jeg møte deg.

–  Men om du nå ikke er på hekken, Julius! Du vet det kan jo hende – noe kunne komme i veien . . .

–  Så får du holde deg stille til du er sikker på at det ikke er noen i nærheten. Så kryper du fram til storluka. Den blir ikke lukket før i morgen. Og så firer du deg ned i rommet. På forkant til høyre finner du noen høyballer. Vi har med noen sauer som skipperen vil ha til ferskmat så lenge han kan holde liv i dem. Inni mellom ballene finner du tøyet ditt og den maten jeg har fått sammen, inne i en sekk. Ha med deg fyrstikker, men vær liddeli forsiktig for høyet! Og hva du gjør, husk at du må være stille! Per Kake skal ha vakta i natt, men han blir sikkert full . . .!

De sto en stund tause og så over til Batticola som lå forhalt ute i det blankstille Busundet.

Så sa Finn Svanøe:

–  Dette skal nok gå, Julius!

–  Du slipper hjemmefra i kveld da?

–  Ja. Det er det at siden den dumme historien i fjor passer hun svinaktig godt på. Og så er det en ting som hun gjemmer inne hos seg sjøl og som jeg må ha med meg.

–  Er det noe stort noe –?

–  Nei. Bare en liten blikkeske. Men nå har jeg funnet ut en måte. Nå skal det nok gå.

–  Så kommer du klokka tolv da.

–  Ja. Og så letter vi i morgen. Og i overmorgen iallfall er vi ute på åpne havet!

Finn Svanøe sto og lyste i øynene.

Så skiltes de. Julius innover til havna, Finn Svanøe om Utneset og hjem til byen.

*

Klokka tolv om natta fór hele byen opp i sengene. I den dype nattestillheten smalt det to kanonskudd.

Det var brann i byen.

Folk fór ut, stimte sammen fra alle gater og smug. Brannvogna ramlet over kuppelsteinene, kirkeklokkene ringte.

Det var hos fru Bergfeldt!

Brannen så veldig ut oppe fra fjellknausen der huset til fru Bergfeldt lå. Hele plassen nedenfor var stuende full av folk, brannmennene fór omkring i ildskjæret som svarte djevler, mens vannsprøytene funklet og freste.

–  Den stakkars fru Bergfeldt!

–  Det eneste hun eide her på jorden!

–  At uløkka akkurat skulle ramme henne!

–  Den strevsomme, stillferdige fru Bergfeldt!

–  En ualminnelig kvinne!

Slik lød det fra alle kanter. Og verre ble veklagene da kemner Ingebrigtsen hadde fortalt dem som sto nærmest at fru Bergfeldt ganske sikkert ikke hadde assurert! Alle sto der og jamret medlidende:

–  Den stakkars fru Bergfeldt!

Og likevel var det som om hele byen kjente seg litt snytt da flammen plutselig sank og ble til bare røyk – og alle kunne se at fru Bergfeldts hus lå der like uskadt, mens det eneste som hadde brent, var den usle, elendige vedbua som hadde stått et stykke fra huset og sett ut som om den holdt på å ramle over ende av seg selv!

Og folk gikk hjem. Noen slo seg sammen og fikk nattkaffe som om det hadde vært en riktig brann. De fleste gikk til sengs nesten litt fornærmet på fru Bergfeldt – som altså ikke var rammet av uløkka.

Men oppe hos byens politimester, byfoged Bech, satt gamle politi Loe på kontoret etter at både han og byfogden med god samvittighet kunne forlate brannstedet.

Og politi Loe fortalte at han tilfeldigvis hadde gått forbi huset til fru Bergfeldt klokka kvart over elleve om kvelden. Han var da blitt oppmerksom på en lysning inne i vedbua og gikk bort for å se nøyere etter. Da så han en gutt komme springende ut, og han torde nesten avlegge sin salighets ed på at det var Finn Svanøe, den fæle guttungen som bodde hos fru Bergfeldt. Politi Loe ropte til ham at han skulle stanse. Men dermed var gutten som sunket i jorden. Så slo flammen opp fra taket på vedbua, og politi Loe gjorde anskrik. Den gamle hushjelpen fór ut, brannvakta ble varslet – og det merkelige var at gutten, Finn Svanøe, ikke var på soveværelset sitt og ikke viste seg under hele brannen. Etterpå hadde de lett etter ham over hele huset og i alle uthusene uten å finne ham.

Politi Loe syntes det var hans plikt å melde fra til politimesteren med det samme. Politimesteren var enig med ham i at saken burde undersøkes, men syntes ellers at en kunne vente og se hva morgendagen brakte, all den stund det ble holdt forsvarlig nattevakt på brannstedet.

Politi Loe gikk hjem. Han bodde øverst i Uthavn. Og da han nådde høyden av bakkedraget som skilte havna fra byen, hadde det begynt å grålysne av dag.

Fjell og skjær lå beksvarte utover, mens sjøen tok til å skinne og røre seg i lysningen.

Ute i Busundet, en halv mils vei fra havna, så politi Loe barkskipet Batticola med alle seilene hengende slapt i vindstilla. Den gled langsomt ut mot åpne havet, buksert av vesle Fix.

Finn Svanøe kom ikke på skolen neste dag, men ingen syntes det var noe rart. Selv om fru Bergfeldt altså hadde unngått ulykken – det viste seg at vedbua var assurert for fem hundre kroner – så var jo en brann-natt ille nok. Ikke minst i dette tilfellet hvor det hadde vært fare for at ilden skulle slå over i våningshuset.

Men ved middagstid begynte ryktet å gå:

Finn Svanøe var forsvunnet!

Ingen visste hvor ryktet kom fra. Fru Bergfeldt hadde ingen sett etter som hun i dag for første gang i sitt liv hadde meldt forfall til skoletimene sine. Doktor Stranger hadde i forbifarten latt falle noen ord om at hun lå til sengs.

Oppe på branntomta var alt slokt og forbi. For sikkerhets skyld gikk likevel gamle Loe politivakt der oppe.

Kemner Ingebrigtsen slo på at den umulige gutten kanskje hadde rømt med konsul Krags Batticola i morges. Og en stund fikk folk det travelt med å drøfte den muligheten. Men så kom Kjersebom hos Krag og fortalte at Batticola først skulle anløpe Leith, så hvis den forvorpne guttungen hadde tenkt å slippe over til New York, så hadde han ikke regnet med et telegram som var sendt til konsulen i Leith med beskjed om at han øyeblikkelig skulle arresteres og sendes hjem med første rutebåt –!

Og da falt det igjen ro over sinnene. Men byen opplevde nå likevel en spennende dag, og folk hverken tenkte på eller snakket om stort annet enn Finn Svanøe.

–  – – Klokka halv sju satt Peter Preuss oppe på værelset sitt og slet med matematikkoppgavene.

Peter hadde en svart hemmelighet. Og det var at han ikke kunne slå opp i logaritmetabellen. Han lærte det aldri heller, for han torde ikke åpenbare dette svarte dypet – og spørre. Og så satt han og regnet ut med divisjon og multiplikasjon tallrekker på millioner og milliarder. Og så banket det forsiktig på ruta.

Peter skvatt opp. Det banket igjen, forsiktig med fingerspissene.

Peter gikk bort og lukket opp vinduet. Det var belgmørkt utenfor.

–  Er det noen der?

–  Det er meg. Kom ut litt. Jeg er ute i portrommet. Det var Finn Svanøe. Peter kjente det som om han hadde støtt på et spøkelse.

I portrommet sto Finn Svanøe. Han sa ikke god dag eller noe sånt.

–  Peter! Vis meg opp på det gamle høyloftet deres. Og skaff meg noe mat. Og om du kan – et ullteppe eller noe sånt. Jeg fryser så liddeli. Jeg satte fyr på vedbua vår i natt, skjønner du. Jeg måtte rømme altså – med Batticola. Men så fikk politi Loe se meg. Jeg gjemte meg oppe i pipa i bakeriet for de lette etter meg. Nå skal jeg komme meg bort i kveld. Men du må skaffe litt mat på høyloftet. Kan du hjelpe meg, Peter?

–  Bare kom du!

Og Peter gikk foran over gårdsrommet og inn på det tomme høyloftet.

–  Ikke et ord til noe levende menneske, skjønner du!

–  Er du gærn!

Og Peter fór ut igjen.

Ute på gårdsplassen ble han stående litt uviss. Så gikk han først opp i kjøkkenet:

–  Du Stina du! Det er den fattige gutten – kan du ikke gi meg en sånn kurv med mat igjen – .

–  Vi kan da ikke fø på alle fattigguttene i byen heller, Petermann.

–  Du gjør det nok du, Stina, så kommer jeg igjen og henter den om en liten stund. Han er så svinaktig sulten altså . . .

Peter hørte Stina brumme, men sprang av sted og bort til Svend Bugge.

Litt etter sto Peter og Svend sammen nede ved fiskebrygga. De var meget betenkte. Innerst inne var de litt redde.

Oppe på høyloftet hadde de sittende en forbryter som var ettersøkt av politiet. Og som de skulle hjelpe!

–  Du Peter du! sa Svend endelig.

–  Ja –?

–  Vet du hva vi gjør? Vi går opp til Anton Bech og spør ham til råds.

–  Men jeg lovte . . .

–  Anton sladrer da ikke, vet du vel. Og dette greier vi ikke alene!

Anton Bech var heldigvis hjemme. Og oppe på værelset hans fortalte Svend Bugge alt om Finn Svanøe – om kullseilinga i Busundet og om at han nå satt hjemme på høyloftet hos Peter.

–  Spring hjem med det samme, du Peter! sa Anton, – og få fatt på noe mat til ham.

–  Naturligvis – det hadde jeg nesten glemt! sa Peter og rente på dør.

Etter en lang betenkning sa Anton Bech:

–  Jeg tror vi skal gå opp til adjunkt Lange.

–  Tror du det? Han kan være så forskjellig så, Lange.

–  Han var liddeli real mot Finn Svanøe etter den premiehistorien.

–  Ja, det var han . . .

De ventet på Peter. Omsider kom han.

–  Nå –? spurte Anton og Svend.

–  Han – han var så liddeli sulten . . . Peter var rent ute av seg.

Litt senere gikk de alle tre bort til adjunkt Lange.

Adjunkt Lange hørte på det Anton og Svend fortalte, og så gikk han en lang stund opp og ned på gulvet. Han hadde det riktig koselig hos seg, Lange, med brune skinnmøbler og en hel samling av geværer og sabler og pistoler på den ene veggen.

Endelig stanset han.

–  Du Anton Bech! Du får gå hjem til din far og spørre ham fra meg om han vil komme bort på kontoret til konsul Preuss. Og du Svend, må gå bort til amtmannen og be ham også om å komme. Dette er en alvorlig sak, gutter. Og jeg er glad for at dere kom til meg med det. Det er synd på Finn Svanøe, og vi får prøve på å hjelpe ham. Kom du med meg, du Peter, så går vi hjem til din far.

–  Men – om forlatelse, Lange, sa Peter, – men jeg har jo lovt Finn Svanøe at jeg ikke skulle si et ord til noen . . .

–  Du skal ikke komme til å angre på det, gutten min, sa Lange. Dette er til Finn Svanøes beste, skjønner du – – –

–  – –

Det ble en hel forsamling inne på kontoret hos konsul Preuss. Amtmann Bugge, byfoged Bech, rektor, som Lange hadde hentet, konsul Preuss, adjunkt Lange og de tre guttene. De voksne satt alvorlige og tankefulle. Guttene satt ved siden av hverandre langs veggen. Rektor kom sist. Da han hadde satt seg ned, sa Lange:

–  Ja nå, Svend, får du fortelle det hele om igjen for oss, sånn som du fortalte det til meg.

Svend Bugge reiste seg og begynte. I førstningen var han temmelig sjenert, men etter hvert som han ble ivrigere, glemte han det, og så gikk det nokså kjapt. Av og til falt Peter inn med en bemerkning eller en av de voksne spurte om noe.

Svend fortalte først hvordan det egentlig gikk for seg i høst, da de kullseilte med sjekta til Tobias Sodeland. At det slett ikke var Finn som hadde narret med seg Svend og Peter, men at de alle tre var like gode om å stjele sjekta. Og at da de kullseilte, hadde Finn vært aldeles fantastisk og klart å hale de to i land på Buholmen. At han simpelthen hadde satt livet på spill for å redde dem. Især hadde han slitt med Svend som ikke kunne svømme. Og da han endelig hadde fått Svend i land på holmen, kastet han seg ut i brenningen igjen for å hjelpe Peter som ikke orket mer. Finn Svanøe hadde berget livet deres, det var sikkert. Og hadde slitt seg mest fordervet.

Så fortalte Svend om da de hadde gitt Finn mat gjennom vinduet. Og at det var mørkt i værelset hans. Og om den sinte gamle hushjelpen. Og om at Finn hadde kommet til Peter i ettermiddag, om vedbua og Batticola.

Her tok Peter selv ordet. Men da han kom så langt som til å fortelle om at han hadde brakt mat og et ullteppe opp på høyloftet til Finn, brast det for ham, og han satt og svelgde gråten. Endelig fikk han fram:

–  Han sa det at hvis han ikke kom seg vekk i aften, så ville han – ville han ta livet av seg, sa han. For hun – tanta altså, fru Bergfeldt, sa han, hun drepte ham så likevel, sa han. Og så sa han at hun var noe forferdelig noe som jeg ikke kan si. . .

Alle satt uten å si noe. Omsider sa amtmann Bugge:

–  Ja, vi bør vel få gutten selv hit ned?

Alle mumlet at det var nok det riktigste. Og adjunkt Lange ble med Peter bort til høyloftet.

Det varte lenge, og ingen av dem som satt og ventet sa noe større.

Endelig gikk døra opp. Finn Svanøe kom inn, fulgt av adjunkt Lange og Peter som krøp bort til stolen sin.

Finn ble stående borte ved døra. Han var hvit i ansiktet, men svært skitten. Øynene var store og forskremte og så fra den ene til den andre nesten som i ørske. Han knep munnen sammen og sto rank.

Amtmann Bugge reiste seg og gikk bort til ham:

–  Jeg hører, sa han, – at du berget livet til Svend ute i Busundet den dagen i høst. Det skal du ha takk for, Finn. Den kommer sent denne takken, men vi har ikke visst det før i aften.

Amtmannen rakte ham hånden. Finn Svanøe tok den og stirret på ham.

–  Min takk skal du også ha, sa konsul Preuss, som også gikk bort til ham og ga ham hånden.

–  Sett deg her, gutten min. Vi vil gjerne snakke litt med deg, sa rektor og pekte på en stol Finn Svanøe satte seg – fremdeles som om han gikk i søvne.

–  Vi vet at du har begått en forferdelig handling ved å sette ild på huset til din tante og pleiemor. Nå ønsker vi som sitter her å høre av din egen munn hvorfor du gjorde det. Dine kamerater har fortalt oss et og annet, og vi forstår at du ikke har hatt det godt. Vi vil alle ditt beste, og vi ber deg snakke åpent ut med oss. Si oss nå, hvorfor satte du ild på vedbua i går?

Finn satt med sammenpressede lepper og stirret, han sa ikke et ord. Rektor snakket videre, mildt og vennlig:

–  Husk at du sitter mellom venner, gutten min!

Da brast Finn Svanøe i gråt. Voldsomt og ustyrtelig. Adjunkt Lange gikk bort til de tre guttene og hvisket noe til dem. De reiste seg og gikk ut.

Klokka var ti om aftenen da rektor og konsul Preuss kom ut fra kontoret og inn i stua hos Preuss. Her satt Anton og Svend og Peter og hadde sittet der stille og tause og ventet hele denne tiden.

Både rektor og konsulen var ganske høytidelige.

–  Ja gutter – sa rektor – nå får dere nok gå hver til dere. Vi er enige om – ikke sant gutter – at vi ikke forteller noen noe om det som har hendt her i aften. Finn Svanøe er svært medtatt. Han skal få ligge her hos konsul Preuss i natt. I morgen får vi se hvordan vi best skal ordne det for ham. Imidlertid bør ingen få vite noe om dette, og dere får også la være å fortelle at han er her. Det er best så – for Finn Svanøe selv. Og så god natt, mine venner. Dere har opptrådt som bra og forstandige gutter.

Oppe på gjesteværelset ble det fyrt i ovnen og redd opp en seng. Stina pike gikk opp med et svært brett med mat.

Peter satt alene i en krok i stua, da døra til kontoret gikk opp. Han trakk seg enda lenger inn i kroken.

Finn Svanøe kom inn og gikk gjennom stua mellom rektor og konsul Preuss. Han var forferdelig blek og så ut som om han nesten ikke orket å gå. Øynene var røde og oppsvulmet. De gikk ut på gangen uten å si et ord. Så hørte han dem gå ovenpå.

Kort etter gikk byfogden, amtmannen og adjunkt Lange. Så gikk konsul Preuss og Peter inn i spisestua. De hadde jo ikke spist aftens!

*

Det var jo ganske rart for Svend og Peter og Anton Bech å høre guttene på skolen snakke i det vide og det brede dagen etter – om Finn Svanøe som skulle knipes og arresteres i Leith.

Hjemme hos Peter var det akkurat som om noen lå syk i huset. Finn lå til sengs oppe på gjesteværelset. Stina stelte for ham og kom med mat til ham. Men både faren og moren til Peter var oppe og så til ham.

Ellers hadde de møter hos rektor. Men Peter fikk ikke høre noe nærmere om disse møtene. Bare så mye skjønte han at gamle prost Waage var blitt tilkalt. Og i ettermiddag skulle prosten komme og snakke med Finn og deretter gå til fru Bergfeldt.

Det ble ymtet noe om et blikkskrin som Finn hadde hatt med seg – et blikkskrin med noen brever fra hans avdøde mor. Men ellers var det liksom så hemmelighetsfullt alt sammen.

Prost Waage kom ganske riktig og ble en times tid oppe på gjesteværelset. Svend og Peter fulgte etter ham da han gikk og så ham gå like til fru Bergfeldt.

Det gikk to dager på denne måten. Om kvelden den andre dagen sa konsul Preuss til Peter:

–  Ja nå, Petermann, kan du fortelle vennene dine at alt er i orden for Finn Svanøe. I morgen går han ombord på Vesterlide som letter like etterpå. Jeg har forhyrt ham som messegutt hos skipper Kristensen. Der får han det godt. Og gutten vil jo til sjøs. Så nå får han sin vilje. Fru Bergfeldt har vært hard mot ham, og det er godt for ham å komme bort fra henne. Det er først og fremst takket være prost Waage og byfoged Bech at vi har klart å ordne dette i all stillhet. Så dere gutter får holde for dere selv alt dere vet om denne saken. Si til Anton og Svend at vi stoler på dere.

Tidlig neste morgen kjørte konsul Preuss selv Finn Svanøe til Uthavn. Der lå konsulens prektige fullrigger ferdig – med vesle Fix pesende og hvesende med dampen oppe.

Men Peter skjønte på Stina pike at hun visste noe. Og ut på ettermiddagen gjorde han seg et ærend inn på pikeværelset med en løsnet bukseknapp.

–  Du Stina du, – hva var det egentlig med de brevene og det blikkskrinet du? Og det derre utysket – fru Bergfeldt?

–  Å, det er best ikke å snakke om det.

–  Hun hadde altså plaget livet av ham?

–  Ja, det hadde hun. Sammen med det trollet av en gammel pike hun har.

–  Hun ja! Hun var fæl. Men hva sto det i de brevene?

–  Har jeg lest dem kanskje?

–  Nei, men du vet hva som sto i dem.

–  Å nei. Jeg vet nok ingenting, Petermann. Det gale var nok bare det at gutten sjøl hadde lest dem og fått rede på ting som han helst ikke skulle visst.

–  Du kan gjerne si hva det var, Stina!

–  Det er ikke noe for deg å grave og spørre etter. Gammel synd og styggedom var det. Fru Bergfeldt, som liksom skal være så hellig, er et stygt og ondt menneske som lot sitt hat mot de døde gå ut over den stakkars guttungen.

–  Hva slags hat?

–  For mange år siden hadde fru Bergfeldt villet ha Finns far til mann. Det fikk hun ikke. Og derfor hatet hun moren hans. Og så stelte hun gutten hennes deretter – da han flyttet til henne.

–  Og Finn visste om dette altså?

–  Ja. Det er sannelig ikke rart at han ble en sånn fæl gutt!

–  Å – nå tenker jeg du skal få se at han blir til noe stort jeg, Stina. En viking – eller Tordenskjold –!

JOSEFS KJORTEL

Det regnet noe ganske forferdelig hver dag. Det var også høsten, så det var jo rimelig. Men det var ikke måte på det. Det høljet ned fra morgen til kveld og fra kveld til morgen. Iallfall så det sånn ut – som om det hadde regnet hele natten med. Sikkert kunne en jo ikke vite det. For en sov jo om natten.

Han sov i sprinkelsenga i hjørnet inne hos far og mor. Når han ble så stor som Johanne, Andrea og Nils, da fikk han sove i eget værelse. Og det måtte jo være kjekkere.

Da fikk han nattskjorte også i stedet for buksebjønn. Og det var det aller beste ved det. For det hadde han da funnet ut at en aldri kunne vokse så fort om natten i en buksebjønn som i en nattskjorte! Og det måtte være om natten en vokste mest. Da hadde en jo ikke annet å bestille. Om dagen var det så mye å tenke på og gjøre – både med armer og bein og hele kroppen forresten . . .

Å nei som det regnet. Det pisket og gommeslo mot rutene på soveværelset, og nede på gata hørtes det som et eneste uavlatelig smell.

Og i morgen tidlig skulle han på skolen igjen, den lange veien. Det var forresten blitt morsommere nå, for i går fikk han kalosjer! Men den vemmelige paraplyen en måtte gå og holde på, den var ikke morsom. For det første var det vrient når en skulle ha bøkene under armen også. Selv om bokpakka var liten ennå – katekismus, bibelhistorie, den blå tabellen og enten geografien eller norgeshistorien – en skulle da holde på den. Og så var en liksom ikke fri på noe vis, torde knapt se seg til siden. Bare skritte bent fram veien til skolen.

Men for det andre var det jenteaktig. Ingen gutter gikk med paraply. Alle jentene gjorde det. Når han kom til skolen klokka ni, en time etter Nils og de større guttene, så gikk jentene til jenteskolen også. Og de hadde paraplyer alle sammen.

Guttene hadde regnkapper. Det var så mange forskjellige av dem. Noen flotte med slag over skuldrene og spensel i ryggen med to knapper i. Dem var det naturligvis ikke snakk om. Men de var kjekke de andre også, de som bare var slag. De så ut som ridderkapper. Enten var de av tøy eller guttaperka eller av oljelerret. Noen gikk også i oljefrakker med oppbrettede ermer. Men det var ikke videre kjekt for skolegutter. Det passet på fiskebrygga der fiskerne sto om morgenen med sydvest på hodet og klasket armene over kors for å holde varmen.

Nei, bare et sånt slag! Selv om det var av oljelerret! Ualminnelig kjekt var det jo når en hadde ransel på ryggen, og slaget lå over den – som en pukkel. Det lignet soldater på krigsmarsj i regn og uvær. «Ad oppbløtte veier» som det alltid hette i bøkene om hærer på marsj, Napoleon og de andres. De som gikk «ad oppbløtte veier» var alltid de tapreste. Hva de andre stymperne, fienden, gikk på, sto det ikke noe om. De gikk vel forresten ikke. De sto vel bare og ventet på juling, de.

–  Nå – ransel kunne det jo ikke være snakk om. Iallfall ikke før til julaften. Men sånn en regnkappe! Det kunne være det samme med fasongen. Bare så en slapp dette jentestillaset av en paraply!

Og kalosjer hadde han jo. Ordentlige, blanke, av gummi. De var bare bitte lite grann for store; men det var jo nettopp kjekt, for så slarket de litt for hvert skritt, så alle kunne høre at han hadde kalosjer. Når han gikk med dem gjennom gangen her hjemme, passet han på at de ikke slarket, løftet bena forsiktig og stramt. For mor hadde spurt så nøye etter om de var for store. Det slet sånn på hælene, sa hun. – – –

–  – –

Nei, så lenge han hadde ligget våken og tenkt! Der kom jo mor og far med lampa for å legge seg.

Han tittet ut mellom sprinklene. De snakket så lavt og gikk så stilt mens de kledde av seg – for ikke å vekke ham. Og så slo han plutselig opp en latter:

–  Jeg sover ikke, må dere tro!

–  Å din stygge fant som skremmer mor sånn!

De hadde det så hyggelig en stund. Far og mor pratet med ham og sa slett ikke at han vær så god skulle sove! Da det hadde vært stille en liten stund, tittet han bort på mor mellom sprinklene:

–  Du mor! sa han så fint.

–  Ja, gutten min!

–  Du mor, en sånn paraply du, den er slett ikke noe god, for det regner inn på meg både fra siden og foran, bare det blåser litt.

–  Du får holde den mot vinden, gutt, sa far.

–  Ja, men du mor, du – en regnkappe var da mye bedre du. Ja, for regn sliter jo på klærne. Særlig på buksene.

Nå lo mor og far en lang stund. Endelig sa mor:

–  Ja, Svend, i morgen skal du få regnkappe. Mor har akkurat bestemt seg for det. Vi skal sy om den gamle regnkåpa til Johanne. Det er sånt prektig stoff i den.

Svend fór opp i senga og skrek:

–  Mor! Skal jeg få regnkappe, mor?

–  Ja visst skal du det. Men nå må du vær så god sove!

*

Det var så heldig at de akkurat hadde Store-Tilla sypike i huset. Og neste dag ble Johannes regnkåpe sydd om til Svend av Store-Tilla.

–  Det er utrulig med sånne guttunger, sa Store-Tilla, da hun hadde prøvd kåpa på Svend, – de er mye større enn en tror. Sammenlignet med pikene. Se her! Det er ikke stort å gjøre med kåpa, den passer nesten. Bare vi tar av beltet og flytter inn litt på knappene, så er'n fjong, gutten!

Det var litt snakk fram og tilbake om de skulle forandre noe på håndleddene og kragen. På begge steder var tøyet skåret ut i runde tunger og brettet ut til en krans liksom. Ved håndleddene var det dessuten en innvendig gummistrikk. Men Store-Tilla fant en sånn forandring helt overflødig. Det var både sent og unøttig! mente hun.

Svend så selv på håndleddene og nedover den brune kåpa som rakk ham nesten til skoene. Det var jo så mange slags regnkapper. Akkurat en sånn som denne hadde ingen andre gutter. Men det var jo en regnkappe! Bare en ting – :

–  Du Store-Tilla, er det ikke best vi legger den litt opp nedentil?

–  Svend er en liten tosk, er han, sa Store-Tilla – da regner det jo på strømpeleggene dine da!

Nå ja, det var jo sant. Det måtte en jo si at Store-Tilla jamen hadde rett i!

–  – –

Neste morgen klokka ni gikk Svend på skolen uten paraply og med regnkappe. Han møtte en mengde jenter. Han så hånlig på dem. Han merket nok at noen av dem lo av ham under paraplyene sine. Av bare misunnelse, naturligvis.

Han skrittet ut så godt han kunne. Regnkappen var litt sid altså og slo folder om bena på ham. Mor selv hadde knappet den fra halsen og til aller nederst med store, lysebrune knapper. Bøkene hadde han voksdukbind om, og lua var den samme gamle, som gjerne kunne bli våt. Det plaskregnet!

Inne i skolegangen sto de andre guttene fra første klasse og ventet på at det skulle ringe. Men med dem var det ikke noe moro. Og Svend bare gledet seg hele den første timen til frikvarteret, da skulle han ut i skolegården med de store guttene og ha regnkappe. Endelig ringte det. Vinduet ble slått opp – og tenk! det var oppholdsvær. Og alle guttene stimte ut uten regntøy. Men Svend lot som om han ikke hørte noe om det. Dessuten kunne det jo komme regn! Og han gikk ut i skolegården med tettknappet regnkappe.

–  Nei! Svend! Kom hit, gutt!

Det var en flok av de største guttene borte ved gymnastikkveggen som ropte på ham. Og Svend sprang dit bort.

–  Er du blitt prest, Svend far?

–  Yppersteprest!

–  Eller jentunge? Hva? Frøken Svend!

De store guttene tok fatt i regnkappen, trakk og slet i den, vidde den ut, knappet den opp.

–  Englevinger, gutt. Snusbrune vinger. Nå kan du fly!

Og så tok de ham og kastet ham mellom seg som en ball, mens regnkappen flagret og alle brølte av latter.

Så ringte det inn, og de satte ham ned.

Svend skjønte egentlig ikke dette. Hva de hadde ment! Det var vel bare spøk. De gjorde ofte sånn med de små, de store guttene. Det var ikke noe vondt i det. Tvert i mot. Heldigvis hadde alt sammen foregått inne iblant flokken, så ingen andre hadde sett det – – –

–  – –

–  Nå Svend! Sitter du og sover? tordnet skrivelærer Jensen. Og Svend tok på å skrive igjen der han satt på pulten sin, ennå svett og forpustet etter behandlingen ute i skolegården.

Neste frikvarter regnet det igjen – heldigvis. Svend snek seg nå for sikkerhets skyld langs den andre veggen bort fra klyngen ved gymnastikksalen. Men så ble han plutselig stanset av en annen flokk. Det var gutter fra femte og sjette klasse bare.

–  Å – næ! se på den der, gutter! Artig kråke a!

–  Kjerringskjørt!

Og så tok disse vemmelige, mellomsmå eklingene på å hyle og skrike omkring ham så en mengde andre stimte til

–  Jentungen! Bispen! Presten! skrek de og halte og puffet. Han ble så fortvilet at han stakk i å gråte. Og det gjorde ikke de andre likere. De skrek og lo enda verre.

–  Svendinnen! Med blonder om halsen! Fine mansjetter har'n også – – –

Spetakkelet var så veldig at adjunkt Svenningsen, som hadde inspeksjon, kom til med paraplyen sin.

–  Hva er det som foregår her? spurte han. Guttene trakk seg tilbake fra Svend som sto gråtende ved veggen. De mumlet halvhøyt om prestekjole og jentedrakt.– – –

–  Hva er det du gråter for, unge mann? spurte Svenningsen.

–  Manninnen! ropte noen halvhøyt bak ham.

–  Ti stille, labaner! Hva er det i veien?

Svend sto og klemte seg opp mot veggen og holdt regnkappen tett omkring seg. Den ene hånden med tungemansjetten rundt håndleddet holdt han foran ansiktet.

–  Er det frakken din de gjør narr av? Ta det med ro du, gutten min. Det er bare misunnelse. Ei, ei, det er jo et stasplagg du har! De kan nok være misunnelige. Tenk på Josefs brødre da fader Jakob ga sin sønn en fotsid kjortel, fordi han elsket ham høyest. De ble også sinte! Så – hold opp med den sutringen. Vekk med dere labaner!

Guttene brølte av latter, men trakk seg unna. Svenning var alltid vittig!

Og så fikk Svend være i fred resten av frikvarteret.

Men klokka tolv, da han og de andre fra første klasse skulle hjem, var det frikvarter igjen. Og da han pilte over skolegården for å nå porten, hadde han hele hærskaren etter seg med huing og hyl:

–  Josefs kjortel! Josefs kjortel! skrek de. Noen kastet jordklumper etter ham, noen tok ham igjen og puffet til ham. Akkurat da han hadde reddet seg ut av porten, stupte han på hodet i søla. Bøkene fór ut av voksduken og havnet i en sølepytt, vann og søle rant av ham. Han hikstet og gråt, samlet sammen bøkene, børstet og gnidde. Men lykkelig allikevel over å være bra og vel ute.

Så piltet han hjemover. På veien møtte han igjen flere jenter. Mange av dem sluttet også klokka tolv. han hørte at de lo nå også. Men i all stillhet misunte han dem paraplyene. De var nå allikevel bedre enn Josefs kjortel! – – –

–  – –

Klokka var seks om morgenen.

Svend våknet helt våt av svette og så seg om. Heldigvis, der lå far og der lå mor og sov ganske rolig, og alt var i orden – – –!

Han hadde drømt så forferdelig.

Hele dagen i går hadde han sittet hjemme og tenkt. Han hadde lest i bibelhistorien om Josef og hans brødre og – kjortelen. Mor og de andre ville han skulle gå ut. Men han var ikke til å rikke.

Og nå hadde han drømt at alle guttene på skolen hadde puttet ham i skolebrønnen. At de så hadde tatt regnkappen og dyppet den i saftbalja ute på kjøkkenet hvor mor akkurat nå syltet tyttebær. Og så kom de bærende med den til far og sa at han var blitt revet i stykker av ville dyr ute i ørkenen. Imens lå han nede i skolebrønnen og kavde og strevde, men kunne ikke komme opp, for den var så dyp.

Heldigvis! Det var bare en drøm!

Men med det samme kom han til å se bort på vinduet. I tusmørket plasket og klasket regnet. Om tre timer var klokka ni, og det var en ny dag, og han måtte gå på skolen – i Josefs kjortel!

Etter en stunds betenkning krøp Svend ut av sprinkelsenga, så stille så stille. Han kom seg ut gjennom døra uten at noen hørte ham, og fór som en vind gjennom stuene og inn på mellomværelset der alle greiene til Store-Tilla lå og fløt rundt symaskinen. Han fant saksen hennes og snek seg ut i gangen. Der hang regnkappen.

Han trakk den utenpå buksebjønnen. Hu – den var våt og kald ennå. Så prøvde han lengden, målte til litt nedenfor kneet, tok den av, la den på gulvet og klippet av hele underkanten etter målet. Filla slengte han inn i kleskottet, hengte regnkappen opp på plassen sin – og var snart tilbake i senga igjen.

Han sov søtelig til klokka åtte, da ble han vekket. Han spiste to porsjoner havregrøt. Han var så sulten og lykkelig. For nå var det regnkappe! Eller iallfall en alminnelig regnfrakk. Og de tungene rundt halsen og håndleddene skulle han nok få Store-Tilla til å forandre på i ettermiddag!

Han ropte adjø gjennom stuedøra til mor og far og sprang ned i gangen. Der hang regnkappen, ingen hadde lagt merke til den. Og han trakk den på.

Men dessverre! Han hadde nok klippet rent galt – på skjeve – ja, rent i bølger gikk det rundt kanten. Midt bak gikk det opp i ryggen – tenk, enda så forsiktig han hadde gjort det!

Å nei, å nei, hva hadde han gjort! Regnkappen var helt ødelagt, den! Sånn kunne han ikke gå gjennom byen. %v I flyende fart trakk han den av seg igjen, puttet den langt inn i kottet, bort til den andre filla, tok paraplyen og gikk fort ut – – –

–  Men Svend! Svend! Du må da ha regnkappen på deg, gutt! Det var mor. Han stanset.

–  Å nei, mor, ikke i dag, for det regner ikke så fært i dag, skjønner du, og ikke blåser det heller. I dag kan jeg godt gå med paraply, mor. Det er ikke så farlig, skjønner du, det er bare når det blåser fært.

–  Tøv, min venn. Har du fått den prektige frakken, så skal du da bruke den også.

–  Ville det ikke være best å spare litt på den da, mor?

–  Kom nå straks. Hvor er den henne? %v De lette både mor og Svend langs knaggene. Men der var det ingen regnkappe. Og plutselig stakk Svend i å gråte. Han måtte bort i kottet og fram med plagget.

–  Men Svend! Hva har du gjort med kåpa? Nei, nei, nei! Hele det fine tøyet spolert! Har du gjort det!

Svend brølte. Mor var helt fortvilet. Så kom far ut.

–  Hva er det med gutten?

–  Se, hva han har gjort! sa mor og holdt opp de sørgelige restene av regnkappen.

–  Hva er det der? spurte far og så på den.

–  Den nye regnfrakken hans, han fikk den i går og se som han har stelt med den.

Far tok kappen og undersøkte den. Svend sto og brølte i ett kjør. For dette ble ris det.

–  Hysj da, gutt. Svar far! Hvorfor har du gjort dette her?

–  For – for – for det, den var – så – så skrekkelig lang!

–  Var den for lang?

–  Ja – ja – det sa – sa de alle sammen –

–  Hvem alle sammen?

–  Alle gu-uttene – – – og så – så kalte de den et pikeskjørt, fordi det var tunger her nede.

–  Pikeskjørt?

–  J-ja, og så sa – sa de at det va-ar u-uh –

–  Hva sa de det var?

–  Jo-Josefs kjo-hortel!

Nå snudde far seg helt rundt. Han tok regnkappen og mor med seg inn i stua. Litt etter kom han ut.

–  Ta paraplyen din, gutten min, så kan du slå følge med far. Jeg skal på kontoret, skjønner du.

Far gikk og snakket nedover gata.

–  Du skal ikke bry deg om hva de dumme guttene sier! Er de slemme, får du se å pryle dem opp da!

–  Ja– m-men far, – det var de sto-ore guttene, skjønner du. Han hikstet ennå litt, selv om han nok hadde et lite håp nå om å slippe ris denne gangen.

Plutselig stanset far utenfor butikken til Johnston.

–  Kom med meg du, gutten min.

Inne i butikken luktet det tøy og gummi.

–  Har De en skikkelig, god regnkappe til en sånn liten kar? spurte far. Og butikksvennen hos Johnston sprang av gårde og la opp på disken et helt berg av forskjellige regnkapper. Svend prøvde flere. Det var gummislag og oljeslag og frakker og kapper. Til slutt prøvde de en – en av de flotte med slag over skuldrene og spensel i ryggen og to knapper.

–  Jeg syns den sitter bra, jeg, sa far.

–  Som støpt, amtmann, sa svennen.

–  Ja, så beholder vi den da. Hva sier du, Svend?

–  Å –!

–  Så – av sted med deg! Ellers kommer du for sent på skolen, gutt. Paraplyen kan du sette igjen her hos Johnston så lenge til du går hjemover igjen!

GUTTEDAGER

Det var Sankthanskveld, og skolen hadde fri.

Sjette middel1) hadde i går fått løfte av maskinist Pedersen på vesle Fix at han skulle ta tre båter med på slep når han i formiddag gikk ut til steinbruddene for å hente lekteren med stein til kaianlegget. Det ville bli en to-tre timers opphold der ute, og planen var altså glimrende.

Fru Pedersen hadde lovt å skaffe middagsmat til alle sammen når guttene betalte 25 øre hver. Og når en så tenkte på at fru Pedersen hadde stilt kaffe i utsikt også, måtte en si det var billig. Naturligvis måtte de ta med seg tallerkner og kniver og gafler. Det var jo rimelig. Maskinist Pedersen og hans kone holdt nok husholdning ombord på Fix, men de hadde naturligvis ikke tallerkner og sånt til femten stykker. Så mange var de nemlig i sjette middel.

Ved elleve-tida møttes de på kaia til Preuss, der Fix lå; Ottar Fandrem, Vilhelm Gabrielsen og Peter Preuss hadde med seg båter. Men der fikk de den bedrøvelige nyheten at Fix klokka fem i morges hadde fått ordre om å gå til Gismerneset for å hale ut en diger brigg – og at turen til steinbruddene var utsatt til i morgen.

Så nå satt de der alle femten på kasser og tomtønner oppe på brygga til Preuss – helt matte av skuffelse og sinne. Nå når alt hadde laget seg så bra også, alle hadde fått lov hjemme og været var strålende fint!

Finne på noe annet –? Ja, men hva?

Det var ingen som hadde framferd til noen ting.

–  Vi har jo tjuefemøringene, slengte Kristian Haasted ut.

–  Ja-a.

–  Men – æ – det er ikke sikkert at . . .

–  Jeg må hjem og spørre først.

Noen torde uten videre beholde pengene og bruke dem opp. Andre vågde ikke før de hadde spurt hjemme.

–  Men om vi nå får lov – hva skal vi så bli enige om å bruke dem til?

–  Ja for vi finner på noe sammen, dere.

–  Det er jo Sankthanskveld . . .

–  Ja-a!

–  Jeg syns vi skulle gå hjem og lese, jeg, sa Simon Selmer.

–  Naturligvis – pugghesten!

–  Det er bare rart at ikke zeloten har bøkene med seg – så kunne han pugget ute i steinbruddene!

–  Jeg har helt fra Tredveårskrigen igjen i historie, sa Simon. – Og historie er det første faget i muntlig.

Simon hadde alltid en egen evne til å spre misstemning. Nå satt de her så fredelig uten tanke på skole og eksamen. Hadde det ikke kjentes rent som en lettelse med denne turen til steinbruddene!

Og så skulle han naturligvis komme med det straks!

Guttene satt tverre og tause, fordypet i sine egne bedrøvelige tanker. I år var det jo nemlig selveste middelskoleeksamen. Og ennå hang sensuren for skriftlig over alles hoder. Den ville sannsynligvis falle i morgen.

Ingen visste noe helt bestemt. Men en hadde jo sine anelser. Det var ingen sak for Simon zeloten som hadde både latinen og den tyske stilen til blank 1 og matematikken helt feilfri. De andre hadde sannelig dystrere ting å tenke på. Og dessuten hadde sjette middel hele året hatt dårlig ord på seg blant lærerne. Mest etter nyttår forresten, for da hadde overlærer Sømme fått den lange nesa si opp i det hemmelige forbundet «Concordia» med referatprotokoll og avis full av smededikt om skolen og lærerne! Det verste var likevel et fem akters drama om alle damene i byen og lærerne på skolen! Det var Svend Bugges og Morten Johnsgaards produkt og hadde vært årsak til et svare oppstuss.

Sikkert var det at både Sømme og Svenningsen hatet sjette middel. Og det var de som i bunn og grunn avgjorde karakterene. Rektor var heller ikke nådig – og han hadde den norske stilen.

«Om de forskjellige måter å reise på i Norge» hette stilen. Og vesle Søren Manndraper hadde skrevet om handelsreisende som reiste i forskjellige varer, – noen reiste i smør, andre i manufaktur, andre igjen i kolonialvarer –! Søren Manndrapers far var handelsreisende. Men Gunnar Holm hadde gjort noe lignende og skrevet om det han kjente til fra sin far, byfogden – nemlig om å reise som amtmann, sorenskriver, foged og lensmann, prest, doktor osv.

Ja, det var en gru og elendighet over hele linjen. Selv Anton Bech, så var han ikke sikker. At han denne gangen ikke truet førsteplassen til zeloten, var avgjort. Han hadde to feil i den latinske stilen, og det praktiske regnestykket hadde han fått til på en måte som han ikke var sikker på at adjunkt Lange ville ta for god fisk. Men verre var det at han måtte ha «utmerket god» i hovedkarakter for å få lov til å bli med Svend Bugge ned til onkelen hans, presten på Stornes, i ferien.

Hver eneste dag hadde de hengt i med eksamenspugg; bare for i dag hadde de lagt igjen bøker og pensum og sorger hjemme og møtt opp til denne turen. Og så gikk hele turen i vasken. Skuffet og motløse satt de nede på brygga og hang med hodene. Saken var at de var trette. Mye trettere enn de selv visste om. Især lathansene og dumrianene; for de leste nå til eksamen uten vett og måte.

Simon Selmers tanke – å gå hjem og lese – snek seg som vond samvittighet inn i den ene etter den andre. Elias Waage satt og kaldsvettet og spekulerte på om han skulle våge å snike seg hjemover igjen uten å si noe til de andre. Et par andre satt og hvisket om hvor mye de hadde igjen å repetere – i historie, tysk, matematikk . . . Flere sluttet seg til dem.

–  Merovinger – Capetinger – Valois – nei . . .

–  Karolinger . . .

–  Valois – Bourbon – Revolusjonen – Napoleon – Bourbon igjen – Februar . . .

–  Nei Juli –!

–  Ja, det er sant – Juli – Februar.

–  – æ –

–  Annen repub . . .

–  Annen republikk – annet keiserdømme – tredje æ – republikk . . .

–  Ja, men årstallene da, gutt!

–  Ja, årstallene!

På en annen kant summet det med matematiske formler, og borte i kroken ramset Gunnar Holm opp for Morten Johnsgaard:

–  Alacer, acer, campester, celeber, celer, equester.

–  Nei hør her, gutter, brøt Anton Bech av, – vi må da finne på noe. Iallfall noe for i kveld.

–  Det greier de voksne. De skal jo brenne tjæretønner oppe på haugen.

Da opplot Søren Manndraper sin røst borte fra tomtønna der han hadde sittet i dype og dystre tanker:

–  Skal vi gå opp til Schwenniken og be om å få gamleprammen hans og brenne på bålet i kveld!

Forslaget ble mottatt med begeistring. Det var så lenge siden de hadde holdt leven med gamle Schwenniken nå. Om ikke annet så ble det da gjerne noen svisker og russenøtter av det!

Og så bar det i prosesjon oppover byen til Schwenniken.

Peter Preuss og Elias Waage ble oppnevnt til deputasjon og gikk inn på kontoret, mens de andre samlet seg nede i fjæra der gamleprammen lå og hadde ligget opptrukket og halvråtten så langt tilbake noen kunne huske. Det var et digert beist av en pram som rommet sin halve jekteladning.

Ute i gangen stanset de to utsendingene. De måtte jo til pers siden de var valt – men de grudde seg begge to for Schwenniken.

–  Snakk du! sa Peter Preuss.

–  Nei jeg! Han kjenner meg ikke engang! sa Elias.

–  Du som er sønn til prosten! Er du gærn!

–  Men du kjenner 'n –

De banket på.

–  Kom inn!

Nede ved døra bukket de dypt begge to for gamle Schwenniken som satt på veden sin og kikket på dem over brillene.

–  Nå mine unge sønner av Norge – hva kan jeg stå til tjeneste med?

–  Ja – jo – begynte begge på en gang. – Men så tok Peter Preuss et skritt fram og leverte et ekstra bukk.

–  Kommer du med bud fra din far, herr Petermann?

–  Nei . . . Men det er Sankthanskvelden . . .

–  Riktig bemerket, høyst ærede, 23. juni.

–  Og så tenkte vi – noen gutter på skolen altså – at De kanskje ikke hadde bruk for den gamle prammen nede i fjæra her lenger . . .

–  Så det unge Norge resonnerer –?

–  Nei da – å – nei – da! Men om vi ikke kunne få lov til å bære opp den gamle prammen til Sankthanshaugen i kveld – og – brenne den . . .

–  Til Sankthansbål! sekunderte Elias Waage umåtelig høflig og med et ekstra bukk.

Gamle Schwenniken satte pennen bak øret og glodde litt på de to. Så brast han i den lille latteren sin – hihihi – og slo seg på låret.

–  Gamleprammen! Til Sankthansbål! Jo da. Den skal dere få for ingenting. Men dere får selv trekke den opp på haugen.

–  Ja, mange takk, sa Peter Preuss.

–  Hvor mange er dere?

Peter så på Elias og svarte:

–  Hele sjette middel.

–  Femten, sa Elias.

Gamle Schwenniken tok dem med seg ut i butikken og fylte lommene deres med russenøtter.

–  Hihi – hi! Skøyergutter!

Nede i fjæra delte de byttet. Noen var misfornøyd med at det hverken var kokt sukker eller svisker.

Da russenøttene var fordelt, sa Anton Bech:

–  Ja, gutter, så tar vi prammen da!

Han sto der med lua i nakken og armene i siden og så utfordrende på prammen som lå der.

–  Ja, jeg mener det alvorlig jeg. Vi tar den ganske enkelt.

–  Du tar den – ganske enkelt – alene du, Anton! sa Simon Selmer.

–  – –

Hansen hos Schwenniken fortalte at gamlingen kom ned etter middagsluren i dårlig humør som han pleide. Da de hadde sittet en stund i dyp stillhet og skrevet ved hver sin pult, hørte de plutselig et veldig leven, et hundrestemmig brøl nede fra fjæra. Schwenniken og Hansen bort til vinduet for å se – og så var det en talløs hærskare av gutter, alle som kunne krype og gå i hele byen, små og store, fra folkeskolen og latinskolen, katolikk-skolen og småskolen til fru Hermodius – det yrte og vrimlet om den gamle prammen. En hel haug av sjauere og løskarer var med, og under Anton Bechs kommando smalt de i med et samlet «hei å hå!», så det skar gjennom byen. Og jamen kom det ikke fart i det gamle beistet! Hundre skitne guttenever grep i tauer og tok tak i båtsiden, og på ruller av tømmerstokker rutsjet gamleprammen stoltelig forbi sin eiermann, som sto i vinduet og lo som han aldri hadde ledd i sitt liv.

Så sendte gamle Schwenniken de to hestene sine til hjelp – hele byen ble interessert i prammen, og både vognmann Erik og vognmann Oppegård sendte ned hester. Og om kvelden ble gamleprammen til Schwenniken reist på ende og overhelt med bek og brent på Sankthanshaugen mens byen jublet som aldri før!

*

Manndraperen hadde fått 2,65!

Manndraperen lå til sengs med feber. Men han var blitt flyttet opp i første gym. Og i løpet av ferien ble han vel alltids frisk.

Gunnar Holm hadde fått 2 + i norsk stil. Dumheten med amtmann, foged og prest osv hadde ikke rektor tatt så høytidelig, fordi fremstillingen var god og levende. – Og så fantes det ikke en ortografisk feil i stilen!

Zeloten hadde fått 3 i norsk stil, men 1,47 i hovedkarakter. Og ble nummer 1 i klassen.

Anton Bech fikk meget godt, 1,53.

Svend Bugge hadde ikke snakket med ham etter eksamensfesten. Nå var to dager gått, og i aften skulle Svend reise til Stornes. Dampskipet gikk klokka elleve.

Han hadde fått søster Andrea til å gå bortom Bechs for å spionere. Men det var ingen andre hjemme der enn byfogden selv. Han tenkte litt på å be sin far om å gå bort til byfogden . . .

Men klokka seks om ettermiddagen sto Svend selv på byfogedkontoret – helt blek.

–  Det var om jeg – om jeg kunne få snakke med byfogden selv?

Jo da. Svend ble vist inn på det indre kontoret. Der satt byfogden i stolen sin og så på ham over brillene.

–  Er det deg, Svend? God dag – nå, hva er det du vil?

Svend sto litt ved døra og klemte lua. Så ble han glorød, han tok to skritt fram og ropte høyt som ute på gata:

–  Jeg ville bare si at alle syntes det var lumpent!

–  Hva syns – alle –? var lumpent?

–  At Anton fikk 2,5 i matematikk muntlig!

–  Jaså du?

–  Ja. For Anton er den flinkeste i klassen i matematikk. Men det var seminarielærer Osvigs skyld. Lange ville gitt 1,5.

–  Så du? Så det vet du?

–  Jaha. Lange har sagt det selv. Til Svenningsen. Og Svenningsen har sagt det til far.

–  Så-å?

–  Og 1,53 er så nære på utmerket atte . .

–  Det har du virkelig rett i, min gode Svend.

–  Å kan han ikke få lov da –?

–  Du er en hedersmann, Svend. Gå opp til Anton du. Han holder på å pakke kufferten sin til reisen i aften. Og jeg har sendt telegram til din onkel om at dere kommer begge to.

–  Å –!

–  Men si til ham at du skal få ta med denne her. Så kan dere skiftes om den.

Byfogden tok ned fra veggen en fiskestang med en svær snelle på.

–  Det er første klasses saker dette, skjønner du. Jeg hadde tenkt å spare den. Men hvis du lover meg å være forsiktig med den, så . . .

–  Å – forferdelig, naturligvis!

–  – –

Presten Bugge på Stornes var en ivrig fisker. En mil lenger inn i fjorden munnet Storneselva ut, og i den gikk det en mengde laks. Men i år var Storneselva leid ut til noen engelskmenn som holdt til i prestens hytte.

Imidlertid gikk det en nokså stor sideelv til Storneselva et stykke opp i dalen, og der var det ørret. Etter et par dagers forløp sendte presten Svend og Anton med båt innover i fjorden for å fiske i vesle-elva. De hadde med seg Per gårdsgutt som skulle hjelpe dem med å reise det svære, flotte teltet. Ellers var de godt forsynt fra prestegården med mat, kokeapparater og fiskegreier. Presten selv ville gjerne vært med, men han hadde konfirmanter.

Tidlig om morgenen rodde de av gårde innover den blanke fjorden. Sola skinte, og dagen var fin med blå himmel, blå sjø og blå fjell der isbreer og snø lå og glitret i solglansen. De dro på hver sitt par årer, så det gikk som en dans innover langs stranda.

Ved middagstider var de ved elveoset, trakk båten på land og trasket oppover med telt og oppakning.

I et bjørkeholt et stykke ovenfor fossen, der vesle-elva falt ut i Storneselva, fant de en utmerket teltplass, og de strevde og slet med plugger og snorer helt til midnatt. Da var de ferdige, teltet reist og en grue av svære steiner bygd opp utenfor. På en hjell mellom to bjørketrær hengte de opp tøy og ransler. Inne i teltet fikk de det riktig hyggelig med senger av lyng og prestefruens gode ulltepper, en steinhelle på to kubber til bord og kokeapparatet oppå steinhellen. Der sto kaffekjelen og putret og kokte mens spritflammen blaffet blålig.

Per gårdsgutt la straks i vei nedover igjen. Det var midt i høyonna, så han måtte være hjemme igjen i morgen tidlig.

Det ble noen herlige dager for Anton og Svend. De hadde hver sin dag til å lage mat og stelle i stand i teltet, og den som hadde dag, måtte gå hjem litt tidligere. Ellers var de ute med fiskestengene så lang dagen var. De gikk på hver sin side av elva, og kom de bort fra hverandre, så hauket de så det ljomet gjennom skogen – – –

–  – –

Den tredje morgen gikk Svend for seg selv som vanlig. Han hadde gått en times tid og sto på en stor stein midt ute i elva. Vannet fosset rundt ham, men borte under land var det en kulp, der vannet sto dypt og kullsvart. Det gikk fisk der, og han slengte den ene blanke, rødprikkede ørreten etter den andre opp på land.

Det var så stilt og ensomt, bare elva med bjørkekrattet omkring, og tankene kom og gikk så lunt og fredelig. Sola stekte i nakken på ham og brente gjennom de tynne skjorteermene. Han sto akkurat og satte en ny mark på kroken, puslet og stelte med den og tenkte bare på denne meitemarken – da det knakte inne i krattet bak ham.

–  Huff da! som du skremte meg!

–  Hysj! hvisket Anton og stakk hodet ut fra buskene. – Kom her så skal du få se noe.

Svend satte stangen fra seg i krattet og fulgte etter Anton som la fingeren på munnen. De vandret av gårde gjennom det tette krattet som indianere på krigsstien – over stubber og myrhuller – i dypeste taushet. Anton foran og Svend etter.

Omsider stanset Anton bak en stor bjørk og pekte framover.

Svend bøyde seg fram og måpte:

Oppe på den høye skrenten på den andre siden av elva satt en liten pike i kort, tettsluttende kjole. Hun holdt i en fiskestang og stirret spent på snøret ute i vannet. Hun var barhodet og hadde utslått, gulkrøllet hår.

Begge guttene sto lydløse og måpte bak hverandre i dyp beundring. Svend så endelig spørrende bort på Anton. Og Anton hvisket:

–  Huldra?

Nå bet det en fisk på snøret hennes, og hun fór opp med en lynsnar bevegelse. Men i det samme gled hun og rutsjet med et skrik nedover skrenten.

I samme nå lå Svend der så lang han var – puffet brutalt til side av Anton.

Da han fikk reist seg opp, så han Anton kjempe seg fram mot strømmen midt ute i elva. Den unge piken hadde fått fatt i en dvergbjørk og hang utfor fjellet. Elva gikk stri under henne.

Anton nådde fram til skrenten. Her rakk vannet ham nesten oppunder skuldrene, og han måtte rope for å overdøyve suset fra elva – :

–  Bare slipp deg ned, så skal jeg ta imot deg!

Hun hadde nok ikke lagt merke til ham før han ropte. Hun vendte hodet og så på ham med et overrasket uttrykk. Han strakte armene opp – og med ett lot hun seg falle.

Anton holdt på å gå over ende i den strie strømmen da han fanget henne opp; men han fikk balansen igjen og løftet henne opp så høyt han kunne så bare kjolen slepte i vannet – og langsomt arbeidet han seg tilbake.

Vannet drev av ham, og klæme lå klissvåte inntil kroppen hans da han satte henne ned på elvebredden ved siden av Svend.

Svend tok lua av og hilste:

–  Det var fært godt du ikke falt uti! sa han.

Hun sto litt og så fra den ene til den andre. Så satte hun seg med ett på en trestubbe og brast i gråt.

Guttene sto rådløse. Anton var temmelig blek i de drivvåte klærne sine. Svend så spørrende på ham – hva i all verden skulle de foreta sig med Huldra?

Endelig la Anton seg resolutt på kne ved siden av henne:

–  Du må ikke være redd for oss to. Vi er bare noen gutter som ligger nede i et telt her og fisker!

Svend la seg ned på den andre siden av trestubben og føyde til:

–  Vi hører egentlig til på prestegården.

Hun gråt så forferdelig at Anton prøvde å få henne til å ta hendene bort fra ansiktet ved forsiktig å klappe henne over håndleddene. Svend klappet henne på ryggen og i siden.

Endelig tørket hun øynene og så fra den ene til den andre:

–  I – I thank you!

Hun var engelsk! De to latinere forbannet sin latinlinje. Hvorfor hadde de ikke gått engelsklinjen! De prøvde seg med noe elendig tysk, men det skjønte hun ikke noe av.

Plutselig hørte de en kraftig mannsstemme fra den andre siden:

–  Ida! Ida!

Og da sprang hun opp og ropte: Father! Father!, ellevill av glede.

Like etter dukket det opp på skrenten en høy, gråskjegget skikkelse. Han var kledd i en slags buksebjønn av gummi og hadde en fiskestang i hånden. Huldra viftet og ropte til ham, og en liten stund etter kom han løpende mot dem.

Ida fortalte ham tydeligvis hva som hadde hendt, for mannen vendte seg mot Anton:

–  Jeg takke Dem meget, min young herre! De have reddet min datters liv!

–  Å – ingen ting å takke for! sa Anton.

Engelskmannen ba guttene komme og besøke ham borte i hytta. Deretter tok han Huldra i hånden og gikk.

Anton og Svend ruslet hjemover til teltet. Det var Antons dag, men Svend overtok for ham og laget mat, mens han byttet fra innerst til ytterst. De kjente seg rent høytidelige. Anton var taus og ettertenksom og Svend skottet – beundrende – bort på ham.

Dagen etter – de hadde nettopp badet og sto og kledde på seg – kom det en mann fram til teltplassen. Han sa han hjalp til borte hos engelskmennene, og han skulle hilse og be guttene komme bort og spise middag der klokka seks i ettermiddag.

–  Og så skulle jeg levere dettane her til den utav dokker som hadde berget frøkna.

Han rakte fram en konvolutt til Anton og gikk sin vei.

I konvolutten lå det en seddel, og det viste seg å være en engelsk hundre-pundsnote. Sammen med pengene lå det et visittkort:

Ida Wilmington.

Svend brast ut i et jubelrop. Men Anton sto med seddelen i hånden og stirret på den, blodrød og taus.

Da de hadde kledd på seg, sa Anton:

–  Du – jeg går opp til dem med det samme.

–  Til hytta?

–  Ja. Jeg vil gi ham igjen denne lappen.

–  Vil du ikke ha den? Er du gærn? Atten hundre norske kroner 'a gett!

–  Jeg gjorde det ikke for penger.

–  Nei men likevel . . .

–  Jeg gjorde det for noe helt annet.

–  Ja? . . .

–  Og derfor vil jeg ikke ha pengene hans.

Dermed gikk Anton av gårde.

Svend sto litt. Så sprang han etter.

Anton gikk fort på, Svend fulgte et godt stykke bak ham. Det var noe ved Anton som gjorde at Svend ikke ville vise ham at han fulgte etter. De gikk sånn en halv times vei oppover Storneselva til de nådde hytta.

Svend la seg ned bak en stor stein. Han så Anton gå opp til hytta og ta i låsen. Men den var stengt. Så satte han seg på trappa og ventet.

Endelig etter et kvarters forløp kom den samme mannen som hadde vært nede hos dem, fram bak hytta med en oppsalt hest, som han leide ved bislet. Anton snakket til ham, og han banket på døra. Ut kom en høy slank dame i svart, stram ridedrakt med hatt og slør og ridepisk i hånden.

Svend lå og stirret: Den elegante damen var jo Huldra! Jentungen fra i går var blitt en voksen dame!

Han så Anton ta av seg lua og gå bort til henne. Hun hilste glad på ham og ville tydeligvis ha ham til å gå inn. Men han rakte bare fram papiret. Hun tok det ikke, bare rystet på hodet og så falt seddelen ned og ble liggende mellom dem. Anton snudde raskt om og gikk nedover, forbi Svend uten å se ham og fortsatte videre.

Den engelske damen sto helt forbløffet igjen og stirret etter ham. Men nå la Svend på sprang etter Anton. Han sprang av alle krefter til han bråstanset.

Bak en tue lå Anton så lang han var med hodet begravd i lyngen.

Svend gikk forsiktig bort til ham.

–  Er – er det deg –? sa Anton og så opp.

–  Hva er det med deg da?

Anton svarte ikke.

–  Angrer du kanskje – at du ga tilbake pengene?

Anton rystet på hodet. Svend satt lenge og så på ham.

–  Du Svend! sa han endelig, – du er min venn, ikke sant?

–  Jo da – det kan du stole på jeg er.

–  Dette er forferdelig sørgelig, skjønner du. Jeg blir nok aldri lykkelig mer.

–  Du må da ikke si noe så svinaktig trist da!

–  Aldri, aldri mer. Etter dette! Anton stirret sørgmodig og håpløst ut for seg. Så sa han:

–  Men du skal få vite det, du – men ingen andre. Jeg elsker henne.

–  Huldra?

Anton nikket.

–  Men hvorfor er det så sørgelig da?

–  Så du det ikke?

–  At du ga henne seddelen? Jo da.

–  At hun er en voksen dame! sa Anton, og det tok til å skjelve i munnvikene hans.

Footnotes

1)

Svarer til 2. real.

Table of Contents

GAMLE BRATSBERG

EN ISHAVSTUR

BRODER LAURITS

EN FÆL GUTT

JOSEFS KJORTEL

GUTTEDAGER