Robert Louis Stevenson

Selvmorderklubben

Oversat af Carl Nærup

Om denne boken

Denne boken er basert på utgaven fra 1901 utgitt av Marius Stamnes Bogtrykkeri, Kristiania, som er skannet inn og lagt ut som PDF-fil av Nasjonalbiblioteket.

Korrektur og omforming til ebok utført av Lars Næsheim. Enkelte trykkfeil i den opprinnelige utgaven er rettet.

Denne utgaven lagt ut 4. august 2012.

I.

Den unge Mand med Flødekagerne.

I den Tid, Prins Florizel af Bøhmen opholdt sig i London, vandt han Venskab og Hengivenhed hos høi og lav; han udmærkede sig ikke blot ved sit fuldendte Verdensmandsvæsen, men ogsaa ved en enstaaende og altid velbetænkt Godgjørenhed. Han var idetheletaget en mærkværdig Personlighed. Det maatte alle indrømme, skjønt man ikke vidste meget om, hvad han i Virkeligheden foretog sig. Han var i Regelen en fredelskende og godmodig Mand, der betragtede Verdens Gang med samme Uforstyrrethed som en jevn Bonde; men dette hindrede ikke, at han til sine Tider kunde faa Smag for det exentriske og eventyrlige. Naar Humøret var daarligt, og der ikke i et eneste af Londons Teatre var et morsomt Stykke at se, og Veiret ikke tillod ham at glimre som den udmærkede Sportsmand, — da pleiede han at sende Bud efter sin fortrolige Ven og Muntrationsraad, Oberst Geraldine. Saa maatte denne arrangere en mindre Aftenudflugt. Obersten var en ung Hedspore, som ikke veg tilbage for nogetsomhelst Eventyr. Han hilste ethvert sligt Budskab med Glæde og ilede med at gjøre alt istand til Expeditionen. Lang Øvelse og mangfoldig Omgang havde udviklet hos ham en sjelden Evne til at paatage sig alskens Masker og Forklædninger; det var ikke bare Ansigt og Holdning, han kunde efterligne, nei ogsaa andres Stemmer og Tanker forstod han at tilegne sig paa den mest skuffende Maade, og det hos Folk af den mest forskjellige Stilling, Karakter og Nationalitet. Paa den Maade lykkedes det ham ofte at bortlede al Opmærksomhed fra Prinsen, saa de undertiden fik Adgang til det besynderligste Selskab. Ved slige Anledninger blev de borgelige Autoriteter aldrig raadspurgt; den enes uforstyrrelige Dristighed, og den andens altid redebonne Opfindsomhed og ridderlige Hengivenhed. havde ført dem uskadte gjennem mangfoldige Farer; intet Under, at deres Tillid til hinanden voxte for hver Dag.

En Martsaften havde Sne og Slud drevet dem ind i en Østerskjelder i Nærheden af Leicester Square. Oberst Geraldine havde maskereret sig som en Journalist i meget reducerede Omstændigheder, medens Prinsen bar falske Whiskers og ditto store Øienbryn. Disse Prydelser gav ham et forpjusket og veirbidt Udseende, der for enhver af hans nærmeste Bekjendte vilde være en uigjennemtrængelig Maske. De to Venner sad saaledes trygt værgede mod al Gjenkjendelse og drak sin Cognac.

Restauranten var fuld af Gjæster, saavel af Mand- som Kvindekjøn; og en hel Del af disse var mere end villige til at underholde vore to Eventyrere, men disse fandt det ikke sandsynligt, at nogen af dem vilde vinde ved nærmere Bekjendtskab og afslog derfor alle Tilnærmelser. Den hele Forsamling var ganske almindelig Bærme, og Udskud af den kjendte hverdagslige Type. Prinsen var allerede begyndt at jæspe — han var kjed af Historien, da de store Indgangsdøre aabnede sig paa vidt Gab, og en ung Mand kom tilsyne fulgt af et Par Bybud. Hver af disse sidste bar et stort Fad med Flødekager, og den unge Mand gav sig straks til at gaa rundt til Gjæsterne, idet han med den mest overdrevne Høflighed bød enhver forsyne sig af Sagerne. Undertiden blev Tilbudet modtaget med en lystig Latter, men ligesaa ofte blev det skarpt, ja endog haanligt afslaaet. I dette Tilfelde spiste den unge Mand Kagen op selv, idet han gav tilbedste en mer eller mindre humoristisk Bemærkning.

Tilsidst henvendte han sig til Prins Florizel.

«Sir», sagde han, idet han med den dybeste Ærbødighed rakte Prinsen Kagen mellem Tommel- og Pegefingeren «vil De vise en fremmed en stor Ære: Jeg kan svare for Kagens Godhed, da jeg siden Kl. fem har spist syvogtyve Stykker».

«Jeg interesserer mig», svarede Prinsen, «mindre for selve Gaven end for den Aand, hvori den gives».

«Kagen gives Dem i en harmløs Spøgefuldheds Aand» svarede den unge Mand bukkende.

«Spøgefuldhed», gjentog Florizel. «Hvem er det saa, De vil drive Spøg med».

«Jeg er ikke kommen hid for at udvikle min Livsanskuelse», svarede den unge Mand, «men for at uddele disse Flødekager. Naar jeg siger Dem, at jeg fuldstændigt indser Latterligheden af mit Paafund, haaber jeg, De vil finde Dem betrygget mod Fornærmelse og opfylde min Begjæring. Hvis ikke tvinger De mig til at fortære ogsaa den otteogtyvende Kage, og jeg tilstaar, at jeg nu er kjed af den Nydelse».

«Jeg har Medlidenhed med Dem», sagde Prinsen «og jeg skal gjøre, hvad jeg kan for at hjelpe Dem ud af Vanskeligheden, men paa én Betingelse. Naar min Ven og jeg spiser Deres Kager, hvad vi ikke har nogensomhelst Lyst til, venter vi, at De til Gjengjæld vil spise til Aftens sammen med os».

Den unge Mand tænkte sig et Øieblik om.

«Jeg har jo her en hel Del Kager endnu, saa jeg maa gaa mange Steder hen, før jeg er ferdig. Dette vil tage Tid, og hvis De er sulten — »

Prinsen afbrød ham med en høflig Haandbevægelse.

«Vi vil begge ledsage Dem, for vi føler den største Interesse for Deres eiendommelige Maade at tilbringe Aftenen paa. Og da vi altsaa nu er enige, tillader De mig vel at underskrive Overenskomsten paa begges Vegne».

Og Prinsen slugte Kagen med smilende Aasyn.

«Den var udmærket», sagde han.

«Jeg hører, at De forstaar Dem paa Kager», bemærkede den unge Mand.

Oberst Geraldine spiste ligeledes en Kage, og da nu enhver af de tilstedeværende havde enten forsynet sig af Fadet eller afslaaet Gaven, forlod den unge Mand Stedet for at begive sig til et andet lignende Etablissement. De to Bybud, som nu syntes at være fortrolige med sin latterlige Bestilling, fulgte ham i Hælene, medens Prinsen og Obersten kom tilslut, Arm i Arm. I den Orden besøgte de to andre Restauranter, hvor Publikum bar sig ad paa samme Vis, nogle tog imod Kagerne, andre ikke, og den unge Mand spiste i det Tilfelde altid selv Kagen.

Da de forlod den tredie Restaurant, talte den unge Mand sin Beholdning. Han havde nu ikke mere end ni Stykker igjen. Tre paa det ene og seks paa det andet Fad.

«Mine Herrer», sagde han, «jeg vil ikke længer lade Dem vente paa Deres Aftensmad. Jeg er overbevist om, at I maa være sultne. Og jeg føler, at jeg skylder Dem stor Tak. Dette er for mig en stor og betydningsfuld Dag, jeg afslutter et Liv fuldt af Daarskaber ved min absolut taabeligste Handling, og derfor ønsker jeg at opføre mig anstændigt ligeoverfor enhver, som viser mig Tillid. Mine Herrer, De skal ikke vente længer paa mig. Skjønt min Helbred er ødelagt af mine tidligere Udskeielser, vil jeg med Fare for mit Liv indfrie mit Løfte».

Dermed puttede han alle de ni tilbageværende Kager i Munden. Saa vendte han sig til Bybudene og gav dem et Par Guinea'er.

«Jeg maa faa Lov til at takke Dere for Deres storartede Taalmodighed og Velvillighed».

Hvorefter han afskedigede dem med et Buk til hver. Et Øieblik blev han staaende og se paa Pungen, som han havde tømt, da han betalte Bybudene, men saa slængte han den med en Latter midt ud i Gaden og erklærede sig rede til at indtage Aftensmaaltidet.

De begav sig til en liden fransk Restaurant i Soho, et Sted, som tidligere havde nydt en vis Berømmelse, men som nu var glemt. De tre Venner fik et Separatkabinet i tredie Etage, bestilte en elegant Souper og drak en tre-fire Flasker Champagne. Hele Tiden under livlig Samtale om løst og fast. Den unge Mand var livlig og munter, men han lo høiere, end det passed sig for en virkelig Gentleman, han skalv paa Hænderne, og ret som det var, klikkede hans Stemme paa en meget besynderlig Maade. Desserten var fortæret, og alle tre havde tændt sine Cigarer, da Prinsen pludselig tiltalte ham med disse Ord.

«Jeg føler mig overbevist om, at De vil tilgive min Nysgjerrighed. Som jeg har lært Dem at kjende idag, har De i høi Grad tiltalt mig, men ogsaa vakt min Forbauselse. Og skjønt jeg nødig vil være indiskret, maa jeg dog gjøre Dem opmærksom paa, at jeg og min Ven vel kan fortjene at betroes en Hemmelighed. Vi har selv mange Hemmeligheder, som vi stadig røber for alskens Uvedkommende. Og hvis Deres Historie er en almindelig taabelig Geschichte, hvad jeg paa Forhaand antager for sandsynligt, behøver De ikke at genere Dem for os, for vi er to af de taabeligste Mænd i England. Mit Navn er Godall, Theophilus Godall. Min Ven heder Major Alfred Hammersmith — i hvert Fald ønsker han for Anledningen at tiltales med dette Navn. Vi tilbringer vort Liv med at gaa paa Jagt efter usædvanlige Hændelser, og der gives intet forunderligt mellem Himmel og Jord, som ikke vi kan sympatisere med».

«Jeg kan godt like Dem, Mr. Godal», svarede den unge Mand, «jeg har fra første Stund af følt Tillid til Dem. Og hvad Deres Ven Majoren angaar, maa jeg tillade mig at sige det samme. Jeg antager ham for at være en forklædt Adelsmand, i hvert Fald er jeg vis paa, at han ikke er nogen Militær».

Obersten smilte ved denne Kompliment, og den unge Mand fortsatte noget livligere:

«Alle mulige Grunde skulde hindre mig i at fortælle Dem min Historie, — maaske er det netop derfor, jeg staar i Begreb med at gjøre det. I hvert Fald synes I at være saa vel forberedte paa at høre en Fortælling om Daarligheder og Daarskab, at jeg ikke kan bære det over mit Hjerte at skuffe Eder. Jeg nedstammer paa regelmæssig Vis fra mine Forfedre, og jeg har efter dem arvet det meget tiltalende Hus, som jeg fremdeles bebor og en Indtægt af trehundrede Pund om Aaret. Jeg antager ogsaa, at de har testamenteret mig et let og flygtigt Sind, som har skaffet mig mine største Glæder i denne Verden. Jeg fik en god Opdragelse. Jeg kan spille Violin, — ialfald saapas godt at jeg kunde tjene mit Livsophold paa et Skillings-Teater. Og ligesaa flink er jeg i Behandling af Fløite og Valdhorn. Jeg har ogsaa lært saa meget af Whist, at jeg kan tabe hundrede Pund om Aaret ved dette videnskabelige Spil. Mit Kjendskab til det franske Sprog er saapas grundig:, at jeg kan bruge mine Penge næsten lige let i Paris som i London. Kort sagt, jeg er i Besiddelse af alle mulige mandlige Fuldkommenheder. Alskens Eventyr har jeg oplevet, saaledes ogsaa en Duel om Keiserens Skjæg. Det er ikke mere end to Maaneder siden jeg mødte en Dame, som i alle Henseender faldt i min Smag. Mit Hjerte smeltede, hver Gang jeg saa hende; jeg forstod, jeg havde mødt min Skjæbne, og stod stadig i Begreb med at erklære mig. Men da jeg skulde undersøge, hvormange Penge jeg havde tilbage, viste det sig, at det ikke engang var 400 Pund! Og nu spørger jeg Dem oprigtig: Kan en Mand med Agtelse for sig selv erklære en Dame sin Kjærlighed paa Basis af 400 Pund? Selvfølgelig besvarte jeg Spørgsmaalet med nei, forlod den Elskede, øgede mine Udgifter saaledes, at jeg imorges var reduceret til en Formue paa 80 Pund. Denne Sum delte jeg i to Portioner; jeg lagde 40 tilside for en særlig Anledning og besluttede at opbruge Resten, før det blev Nat. Jeg har moret mig ypperligt idag og fundet paa mange Spilopper foruden Historien med Flødekagerne, som skaffede mig Glæden af Deres Bekjendtskab. Thi det var sandt nok, hvad jeg sagde Dem, at jeg bare havde ét Ønske, at afslutte en daarlig Tilværelse med en Daarlighed. Da De saa mig kaste min Portemonnæ paa Gaden, var det forbi med de 40 Pund. Og nu kjender De mig lige godt, som jeg kjender mig selv. Jeg er en Daare, men med Metode i Daarskaben. Og det forsikrer jeg Dem: hverken feig eller klynkevorn.

Det var let at skjønne af Tonen i den unge Mands Fortælling, at han nærede meget bitre og foragtelige Tanker om sig selv. Hans to Tilhørere mente i sit stille Sind, at hans Kjærlighedshistorie laa ham nærmere paa Hjertet, end han vilde indrømme, og at han omgikkes med Planer om at tage Livet af sig. Komedien med Flødekagerne var sikkert bare en formummet Tragedie.

«Ja, sandelig, dette er et besynderligt Sammentræf», udbrød Geraldine med et Blik hen paa Prins Florizel. «Her mødes vi tre Mennesker ved det reneste Tilfelde i det uhyre London, og saa viser det sig, at vi sidder i det nogenlunde paa samme Maade».

«Hvad for noget?» raabte den unge Mand «er I ogsaa ruinerede? Er denne Souper en lignende Taabelighed som mine Flødekager? Har Djævelen ført tre af sine Ofre sammen til en sidste Vanvids-orgie».

«Naa, Djævelen kan saamen ogsaa finde paa det, som er godt og smukt», svarede Prins Florizel; «og jeg er saa overvældet af dette vort Møde, at jeg agter at gjøre Ende paa den Ulighed, som skiller Deres Stilling fra min. Deres heltemodige Slugning af de sidste Flødekager skal være mit Forbillede».

Dermed trak Prinsen frem sin Lommebog og tog til sig en liden Haandfuld Pengesedler.

«Som De ser, var De en Uge eller saa foran mig i Udvikling, men jeg er bestemt paa at indhente Dem og faa Halsen ind i Snoren nogenlunde paa samme Tid. Denne Seddel er tilstrækkelig til at betale Regningen med, de andre skal gaa denne Vei — »

Han kastede dem hen i den aabne Kamin, og de brændte op i et lystigt Blaf.

Den unge Mand forsøgte at gribe Prinsens Arm, men Bordet stod imellem dem, — det mislykkedes!

«Ulykkelige Menneske!» udbrød han, «hvordan kunde De falde paa at brænde alle Pengene! De skulde have beholdt 40 Pund tilbage».

«40 Pund?» gjentog Prinsen, «hvorfor absolut 40 Pund?»

«Ja, hvorfor ikke 80 Pund?» kom det fra Obersten. «Efter min Mening var der sikkert 100 Pund i Bunken».

«Nei, han behøver ikke mere end 40 Pund», sagde den unge Mand mørkt. «Uden den Sum kan han ikke faa Adgang. Der er meget strenge Regler: 40 Pund pro Persona. Forbandede Liv, hvor en Mand ikke engang kan dø uden Penge!»

Prinsen og Obersten saa paa hinanden.

«Forklar Dem», sagde den sidste. «Jeg har en nogenlunde velforsynet Lommebog, og jeg behøver ikke at udvikle nærmere, med hvilken Glæde jeg skal dele dens Indhold med Godall. Men jeg maa vide, hvad Pengene skal bruges til. De maa derfor sige os, hvad De mener».

Den unge Mand saa nu op igjen; han betragtede usikkert snart den ene, snart den anden, og der lagde sig en mørk Rødme over hans Ansigt.

«De gjør altsaa ikke Nar af mig», spurgte han. «Det er sandt, som De siger, at De er ruineret som jeg».

«Ja, det er vist og sandt», svarede Obersten.

«Og hvad mig angaar», fortsatte Prinsen «saa har jeg givet Dem tilstrækkelige Beviser derfor. Hvem anden end en ruineret Mand vilde kaste sine Penge i Ilden? En slig Handling taler for sig selv».

«Tja», henkastede den unge Mand, «enten Millionær eller Fallent!»

«Ikke et Ord mere, Sir», sagde Prinsen, «jeg har fortalt Dem, hvordan min Stilling er, og jeg er ikke vant til, at man tillader sig at tvile paa mit Ord».

«Nuvel», sagde den unge Mand, «De er altsaa ruineret — saa absolut ruineret, som jeg er det?» Men er De ogsaa efter et Liv tilbragt med Daarskaber og Taabeligheder kommen til det afgjørende Vendepunkt, at De blot har en eneste Udvei ud af Fortvilelsen?» Og den unge Mand sænkede Stemmen: «er De villig til at vælge denne Udvei? Har De til Hensigt at undvige Følgerne af Deres Daarskaber paa den eneste Maade, som det her kan være Tale om? Vil De blive kvit det nysgjerrige Menneskekobbel ved at aabne den Dør, som jeg kjender».

Han stansede pludselig med en tvungen Latter.

«Deres Skaal!» skreg han og tømte sit Glas. «Godnat i to glade fortabte».

Oberst Geraldine greb ham om Armen i samme Øieblik, som han vilde reise sig.

«De har ingen Tillid til os, hvad der er latterligt af Dem. Jeg kan svare bekræftende paa alle Deres Spørgsmaal, — der er saamæn intet at være bange for. Vi er begge ligesaa trætte af dette Liv som De selv og er bestemt paa at dø. Tidligere eller senere, hver for sig eller forenede, vilde vi ogsaa opsøgt den barmhjertige Død og kastet os i hans Favn. Men da vi nu har mødt Dem, og De er værre stillet end vi . . . lad det da ske med engang ikvæld, og om De saa ønsker, alle paa engang. Vi tre fattige Djævle skal gaa Arm i Arm til Dødsguden og give hinanden Mod til opsøge Skyggeres Rige».

Geraldine talte med Stemme og Gestus, som passede til den Rolle, han havde paataget sig. Prinsen var noget nervøs og saa lidt mistænksom paa sin Ledsager. Den unge Mand derimod fik sin gamle Livlighed igjen. Rødmen farvede atter hans magre Kinder, og Øinene lyste.

«Ja, I to er af de Folk, jeg behøver», skreg han op med uhyggelig Lystighed. «Lad os tage hinanden i Haanden til Bestyrkelse af den Aftale, vi nu gjør. (Den Haand, han rakte dem, var kold og fugtig). I ved ikke noget om det Selskab, jeg skal føre Eder ind i. Og I ved endnu mindre om, hvilket lykkeligt Øieblik det var i Eders Liv, da I spiste mine Flødekager. Jeg er jo bare en ringe ubetydelig Person, men jeg er Soldat i en stor Hær. Jeg kjender Indgangen til Dødens hemmelighedsfulde Rige. Jeg er en af de Indviede og kan vise Eder Veien til Evigheden uden Ceremonier og uden Skandaler».

De bad ham indtrængende forklare, hvad han mente.

«Kan I tilsammen skaffe 80 Pund?» spurgte han.

Geraldine aabnede flygtigt sin Pengebog og svarede ja.

«Lykkelige Mennesker!» udbrød den unge Mand. «40 Pund er det Beløb, som kræves for at blive Medlem af Selvmorderklubben.»

«Selvmorderklubben», gjentog Prinsen. «Hvad i Djævelens Navn er det for noget?»

«Hør paa mig», svarede den unge Mand; vi lever i Fremskridtets Tidsalder, og jeg kan fortælle Eder om den sidste forbausende Opfindelse. Vi kan have Forretninger at varetage forskjellige Steder i Verden, — det ledede til Opfindelsen af Jernbaner. Da imidlertid Jernbanerne ikke kunde hindre, at vi stadig befandt os i lang Afstand fra vore Venner, saa blev Telegrafen opfundet for at tilveiebringe den hurtigst mulige Forbindelse. I Hotellerne har vi Elevatorer for at spare os Bryderiet med de Par Hundrede Trappetrin. Og nu ved vi jo, at Livet ikke er andet end en Skueplads, paa hvilken vi kan spille Narrens Rolle, saa lenge det morer os. Kort sagt, der manglede bare en eneste Bekvemmelighed i al den moderne Komfort, nemlig en anstændig og letvindt Mulighed for at slippe bort fra Skuepladsen: Bagveien til Frihedens Land, eller, som jeg netop sagde, Indgangen til Dødens hemmelighedsfulde Rige. Og mine to Dødskammerater, denne Udvei kan vi finde ved Selvmorderklubbens Hjælp. Tro ikke at vi tre staar alene som Undtagelser, naar vi ønsker at befries for Livets Byrde. Der er en Mænge af vore Medmennesker, som forlængst er blevet inderlig kjede af den Rolle, de hver Dag maa spille, og der er bare to Ting, som holder dem tilbage fra Selvmordet. Nogle har Familie, som vilde forarges eller endog udsættes for ondskabsfuld Omtale, om Skandalen opdagedes; andre er feige og skræmmes af de mange pinlige Biomstændigheder, der altid knytter sig til en frivillig Død. Jeg kan i dette Tilfelde tale af egen Erfaring. Det er mig umuligt at sætte en Pistol for Panden og fyre den af; en stærkere Magt hindrer mig i at udføre mit Forsæt, saa jeg trods al min Afsky for Livet ikke formaar at vælge Døden. For Mennesker af min Art og for alle dem, som ønsker at komme ud af Livets Snare uden Opsigt, er Selvmorderklubben den eneste Tilflugt. Hvordan den er opstaaet, og om den har Afdelinger i andre Lande, eller om der kan fortælles noget om den, alt det er mig ganske ubekjendt. Heller ikke har jeg Ret til at fortælle Eder noget om dens Love og Vedtægter. Men det kan jeg sige: er I i Sandhed træt af Livet, skal jeg iaften introducere jer i det Møde, som holdes; og skulde det ikke lykkes jer at blive Tilværelsen kvit endnu før dette Døgn er udløbet, saa vil det ialfald kunne ske paa den letteste og smertefrieste Maade om nogle Dage. Klokken er nu elleve, ser jeg; naar den er halv tolv, maa vi have forladt dette Sted. De har altsaa en halv Time til at betænke mit Forslag? Denne Gang gjælder det noget andet, end da jeg kom til jer med mine Flødekager; men», tilføiede han smilende, «det gjælder ogsaa en større Nydelse».

«Javist», svarede Oberst Geraldine, «dette er saavidt alvorligt, at De maa tillade mig at tale i fem Minutter i Enerum med min Ven Godall».

«Det er et rimeligt Forlangende», sagde den unge Mand. «Jeg skal med Deres Tilladelse trække mig tilbage».

«Jeg er Dem meget forbunden», gav Obersten til Svar.

Saasnart de to var alene, udbrød Prinsen forbauset: «Hvad skal al denne Snak nytte til Geraldine. Jeg ser, De er ophidset, medens jeg er den absolute Ro. Jeg vil have en Ende paa Sagen».

«Deres Høihed», svarede Obersten meget bleg, «lad mig endnu en Gang bede Dem betænke, hvor betydningsfuldt Deres Liv er, ikke blot for Deres Venner, men ogsaa for Samfundet. Denne gale unge Mand sagde rigtignok, at det værste neppe kunde hænde iaften; men sæt nu alligevel, at den uigjenkaldelige Ulykke skede, tænk Dem saa min Fortvilelse og et stort Folks Sorg og Smerte!»

«Jeg vil have en Ende paa dette Vrøvl», gjentog Prinsen med den største Bestemthed, «og vær saa venlig, Oberst Geraldine, at huske og respektere Deres Æresord som Gentleman. De maa under ingen Omstændigheder fortælle nogen, hvem jeg er i Virkeligheden. Som De erindrer, var det min Befaling, den Gang jeg valgte at reise udenlands, og jeg gjentager det nu. Lad mig saa bede Dem betale Regningen».

Oberst Geraldine bukkede ærbødigt, men hans Ansigt var meget blegt, da han kaldte paa den unge Mand med Flødekagerne og betalte Opvarteren. Prinsen stod der rolig som før og gav den unge Selvmorder en humoristisk Skildring af en Farce fra Palais Royal. Han undgik Oberstens vagtsomme Blik og udsøgte sig med den største Omhyggelighed en ny Manillacigar. Kort sagt, han var den eneste i Selskabet, som havde Herredømme over sine Nerver.

Regningen var betalt, Prinsen gav den forbausede Opvarter en Masse Drikkepenge, hvorefter Selskabet kjørte bort i en Landauer. Nogle Øieblikke senere stansede Vognen ved Indgangen til et mørkt Hus.

Da Geraldine havde betalt Kontingenten for de tre, vendte den unge Mand sig mod dem og tiltalte Prins Florizel paa følgende Maade.

«Mr. Godall, der er endnu Tid til at vende om til Livets Fængsel. Det samme kan jeg sige til Dem, Major Hammersmith, betænk Dem vel, før De tager noget afgjørende Skridt: Siger I nei til Tanken, da er her Korsveien».

«Gaa De blot foran og vis os Veien til Klubbens Lokaler», sagde Prinsen. «Jeg pleier ikke gaa fra mit Ord».

«Deres Ro tiltaler mig», svarede Føreren. Jeg har endnu aldrig set nogen saa kold blodig, naar vi var kommen saa langt paa Vei; og dog er De ikke den første, jeg har ledsaget til denne Dør. Mere end en af mine Venner har gaaet foran, hvor jeg skulde følge efter om ikke altfor lang Tid. Men alt dette vil neppe interessere Dem synderlig. Maaske vil De være saa venlig at vente et Øieblik her; saa snart jeg har ordnet alt fornødent, vender jeg tilbage».

Og dermed forsvandt den unge Mand, idet han vinkede til sine Ledsagere med Haanden.

«Dette er den mest forrykte og farligste af alle vore Daarskaber», sagde Oberst Geraldine med lav Stemme.

«Ja, det er ogsaa min Mening», gjenmælede Prinsen.

«Men endnu har vi», vedblev Obersten, et Øiebliks Betænkningstid. «Jeg bønfalder Deres Høihed om at benytte Dem deraf, saa gaar vi vor Vei. Vort Forehavende kan medføre saa triste og uhyggelige Følger, at jeg føler mig berettiget til at udnytte i fuldeste Maal al den Frimodighed til at give Dem Raad, som engang er blevet mig tilstaaet».

«Er det saa at forstaa, at Oberst Geraldine er bange», spurgte Prinsen, idet han tog Cigaren ud af Munden og saa den anden dristigt i Ansigtet.

«I hvert Fald er jeg ikke bange for min egen Person», svarede den anden stolt; «derom kan Deres Høihed være overbevist».

«Det vilde jeg ogsaa helst gaa ud fra», bemærkede Prinsen med uforstyrret godt Humør; «men jeg vil ikke i dette Øieblik minde Dem om Forskjellen i vor Stilling. Naa ikke mere om det», vedblev han, da han saa Geraldine i Begreb med at fremføre en Undskyldning.

Han lænede sig tilbage mod Væggen og røgte i lange, rolige Drag af sin Cigar, indtil den unge Mand vendte tilbage.

«Naa», spurgte Prinsen, «er saa alt i Orden?»

«Følg mig», lød Svaret «Præsidenten vil modtage Dem i sit Kabinet. Men først vil jeg raade eder begge til at være saa oprigtige som muligt i alt, hvad I svarer ham. Jeg har stillet mig som Garant for eder; men Klubben gjør Fordring paa at underkaste eder et ingaaende Forhør, før den giver eder Adgang til at optages som Medlemmer. Et eneste Medlems Brud paa sin Taushedspligt vilde lede til hele Foreningens Undergang».

Prinsen og Geraldine hviskede et Par Ord i hinandens Ører. «De paatager Dem at ordne mine Sager», sagde den ene; «og De paatager Dem at ordne mine», sagde den anden; de havde begge i dette Øieblik taget sin alvorlige Beslutning og var nu rede til at følge sin Fører til Præsidentens Kabinet.

Ingen nye Hindringer mødte dem. Den ydre Dør stod paa vid Væg og Døren til Kabinettet paa Gløt, og her forlod den unge Mand dem atter.

«Præsidenten vil være her om et Øieblik», sagde han med et Afskedsnik til de to.

Gjennem de aabne Dobbeltdøre hørtes Stemmer og nu og da Lyden af en Champagnekork, som fløi i Veiret efterfugt af et Latterudbrud. Et ensligt høit Vindu vendte ud mod Floden og at dømme efter Lysene, som de saa herfra, skulde de befinde sig i Nærheden af Charing Cross-Stationen. Møblerne i Værelset var tarvelige og faa, og Tapeterne luvslidte; der eneste, som kunde flyttes, var en Klokke midt paa det runde Bord og de mange Hatter og Frakker, som hang paa Knagger langs Væggen.

«Hvad mon dette er for en Bule?» sagde Geraldine.

«Det er jo det, vi er kommen hid for at faa Greie paa», svarede Prinsen. «Hvis man her holder levende Djævle til at opsluge en, vil vi kunne opleve morsomme Ting».

I dette Øieblik aabnedes Døren saavidt, at et Menneske kunde komme igjennem; man hørte en høi Summen af Stemmer, og Selvmorderklubbens Præsident viste sig i egen høie Person. Han var en Mand paa femti Aar eller vel det, noget svær at se til, med bustet Kindskjæg, skaldet Isse og slørede graa Øine, som nu og da blinkede mod en. I Munden havde han en stor Cigar, som stadig var i Bevægelse, medens han iagttog de Fremmede med et skarpt og koldt Blik. Han var iført en let Sommerhabit, som lod Halsen aaben over et stribet Skjortebryst; under den ene Arm havde han en liden Bog.

«Godaften», sagde han, saa snart han havde lukket Døren bag sig. «Jeg hører, at Herrerne ønsker at tale med mig».

«Vi ønsker at blive Medlemmer af Selvmorderklubben», svarede Obersten.

Præsidenten flyttede Cigaren fra den ene til den anden Mundvig.

«Hvad skal det sige», udbrød han skarpt.

«Undskyld», gjenmælede Obersten, «jeg troede, De var den Mand, som kunde give os de bedste Oplysninger om den Sag».

«Jeg!» raabte Præsidenten forbauset, «give Oplysninger om Selvmorderklubben! kommer I her og vil holde mig for Nar paa en ganske almindelig Hverdag! Jeg kan undskylde fulde Folk, men De ser mig ikke ud til at være i den Casus».

«Kald Klubben, hvad De vil», svarede Obersten, «men der er en hel Forsamling derinde, og vi forlanger at faa Adgang til den».

«Sir», svarede Præsidenten kort, «De er kommen til en feil Adresse. De befinder Dem her i et privat Hus, og De maa øieblikkelig forlade Stedet».

Prinsen var roligt blevet siddende under denne Samtale, men da Obersten nu sendte ham et Blik, som vilde han sige: nøi Dem med dette Svar og lad os for Guds Skyld komme bort herfra, — tog han Cigaren ud af Munden og sagde:

«Jeg er kommet hid efter Indbydelse af en Ven af Dem. Han har sikkert underrettet Dem om min Hensigt med saaledes at paatvinge Dem mit Selskab. Lad mig da ogsaa minde Dem om, at jeg er en Mand, som er temmelig ubunden af mange konventionelle Hensyn, og at jeg slet ikke er oplagt til at taale nogensomhelst Uforskammethed. Jeg er i Regelen meget stilfærdig af mig, men De vil være saa venlig, enten at give mig de Oplysninger, som det er Deres Pligt at meddele, eller De skal komme til at angre, at De nogensinde gav mig Adgang til Deres Forværelse».

Præsidenten brast i Latter.

«Saadan skal det være. De er en Mand. Og De kjender Veien til mit Hjerte — Dem skal jeg kunne sige hvadsomhelst». Derefter vendte han sig til Geraldine. «Vil De være saa venlig at fjerne Dem et Øieblik. Jeg maa først tale ud med Deres Ledsager og klare de nødvendige Formaliteter fra Klubbens Side med Hensyn til Optagelsen».

Dermed aabnede han Døren til et lidet Kabinet, som han skjøv Obersten ind i.

«Jeg tror paa Dem», sagde han til Florizel, saasnart de var blevet alene; «men er De tryg for Deres Ven».

«Ikke saa tryg for ham som for mig selv, skjønt han har mere tvingende Grunde end jeg til at være forsigtig. Imidlertid er jeg dog saapas tryg for ham, at jeg kan føre ham hid uden at frygte nogetsomhelst Tilbagefald til den Svaghed for det almindelige borgerlige Liv, som er alles sterkeste Lidenskab. Han har oplevet Ting, der maa kunne kurere for den voldsomste Livslyst. Forleden Dag blev han kasseret som Officer, fordi han var grebet i at spille falskt.

«Ja, det var en god Grund for at tage sin Tilflugt til os,» svarede Præsidenten. «Vi har da ogsaa en anden her, som befinder. sig i samme Situation, og ham føler jeg mig tryg for. Kanske De ogsaa har været Officer».

«Javist», lød Svaret, «men jeg var for doven! jeg forlod Tjenesten tidlig».

«Hvorfor er De træt af Livet?» spurgte Præsidenten.

«Jo, af samme Grund som den, hvorfor jeg forlod Tjenesten. Saavidt jeg kan skjønne, er det min uhelbredelige Dovenskab».

Præsidenten trak paa Skuldrene. «Det var Satan; har De ingen bedre Grund?»

«Naa, jeg har jo heller ikke flere Penge», svarede Florizel. «Det maa vel regnes for en gyldig Grund. Og ihvertfald bringer den Omstændighed en til at føle sin Dovenskab som en meget tung Byrde».

Præsidentens Cigar skiftede uophørlig Stilling, samtidig som hans Blik borede sig fast i Øinene paa dette nye mærkværdige Medlem; men Prinsen udholdt hans Ransagelse med den største Sindsro.

«Havde jeg ikke oplevet en Del overraskende Ting», udbrød Præsidenten tilslut, «vilde jeg have nægtet Dem Adgang til Klubben. Men jeg kjender Verden, og jeg har læst, at de mest intetsigende Grunde for Selvmord oftest er de paalideligste. Og naar jeg, som i dette Tilfelde, bent ud bliver glad i en Mand, vil jeg heller strække Reglementet ud over det tilladte end sige nei».

Prinsen og Obersten blev hver for sig underkastet et langt og indgaaende Forhør. Prinsen examineredes for sig, men Geraldine i hans Nærvær, saa at Præsidenten kunde iagttage den enes skiftende Sindsbevægelser, medens den anden blev forhørt paa kryds og tvers. Resultatet var tilfredsstillende, og Præsidenten afkrævede dem Eden efter at have indført i sin Protokol nogle Enkeltheder vedrørende deres personlige Vidnesbyrd. Intet kunde være mere let at opfylde end den Lydighedspligt, som krævedes, men saa var der til Gjengjæld de strængeste Løfter med Hensyn paa Taushed og Selvfornægtelse. Den Mand, som brød et saa høitideligt Løfte, maatte regne sig for æreløs og forladt af alle gode Aander. Florizel underskrev Dokumentet, men ikke uden en Gysen af Rædsel; Obersten fulgte hans Exempel med en yderst nedtrykt Mine. Derefter modtog Præsidenten Indtrædelsespengene og førte uden yderligere Parlamenteringer de to Venner ind i Selvmorder-klubbens Røgeværelse.

Dette Rum var af samme Høide som Kabinettet, men meget bredere, og fra Tag til Gulv dækket af imiterede Egetræs paneler. Et hyggeligt Baal i Kaminen og en Mængde Gasblus oplyste Værelset. Med Prinsen og hans Ledsager udgjorde Forsamlingen atten Mennesker. De fleste røgte otg drak Champagne; der herskede en feberagtig Munterhed med pludselige og uhyggelige Pauser.

«Er dette et fuldtalligt Møde», spurgte Prinsen.

«Nei, bare saavidt middels», svarede Præsidenten. «Det er sandt, har De Penge paa Dem, pleier man at lade springe nogle Flasker Champagne. Det bringer altid lidt Liv».

«Hammersmith», raabte Prinsen, «det er bedst, De overtager Champagnen».

Og dermed begyndte han at spadsere frem og tilbage blandt Gjæsterne. Vant som han var til at optræde som Vært i de høieste Cirkler, forstod han at fortrylle og vinde for sig alle og enhver, der var noget paa engang myndigt og elskværdigt i hans Væsen, og hans usædvanlige Selvbeherskelse gav ham en let vunden Overlegenhed i denne Forsamling af halvgale. Medens han gik fra den ene til den anden, holdt han baade Øine og Øren aabne, og han havde snart dannet sig en Mening om, hvad Slags Folk han var kommet i Selskab med. Som paa alle Forlystelsessteder var ogsaa her en enkelt Type den fremherskende, nemlig den unge smukke Mand, hvis Ansigt i hvert Træk vidner om Intelligens og Opvakthed, men ogsaa om Svaghed og den Mangel paa Udholdenhed, som hindrer Seier i Livets Kamp. Ikke mange af de tilstedeværende var over tredive Aar, et Par endog i Begyndelsen af Tyveaarene. De stod og læned sig til Bordene og skiftede Ben til at staa paa; snart røgte de i det voldsomste Tempo, snart lod de Cigarerne gaa ud; nogle af dem kunde sige ganske gode Ting, medens andre aabenbart snakkede blot for at skjule sin nervøse Uro; — det, de sagde var i lige Grad blottet for Aand og Mening. Med hver ny Champagneflaske, som aabnedes, steg Stemningen i høi Grad. Der var bare to Mennesker som sad: Den ene sad paa en Stol i en Vindusfordybning; med foroverbøiet Hoved og Hænderne boret dybt i Bukselommerne; hans Ansigt var blegt med store Svedperler. Uden at sige et Ord sad han der som et Vrag paa Legeme og Sjel.

Den anden sad paa en Divan lige ved Kaminen; man lægger straks Mærke til ham, da han var saa helt ulig alle de andre. Antagelig var han over firti Aar gammel, men han saa ud til at være mindst ti Aar ældre. Florizel syntes, han aldrig havde set et fra Naturens Haand saa hæsligt skabt Menneske, og heller ikke nogen saa hærjet af Sygdom og Udsvævelser. Han var bare Skind og Ben, lam paa den ene Side og bar saa stærke Briller, at hans Øine gjennem dem saa voldsomt forstørrede og misdannede ud. Foruden Prinsen og Præsidenten var han den eneste af de tilstedeværende, som bevarede den Værdighed, man til daglig fordrer af en Gentleman.

Det var idetheletaget en temmelig tarvelig Forsamling. Nogle roste sig af de usle Bedrifter, som havde tvunget dem til nu at søge Tilflugt i Døden; og de andre hørte paa uden at komme med et misbilligende Ord. Der var i Stilhed Enighed om, at man ikke maatte komme med nogen moralske Domme; og enhver, som var naaet indenfor Klubbens Døre, nød allerede den Ansvarsfrihed, som Døden giver. De drak Mindebægre for hinanden, og for Fortidens mere berømte Selvmordere. De sammenlignede og udviklede sine forskjellige Meninger om Døden; nogle erklærede, at den bare var en ganske ligefrem og ligegyldig Afslutning paa det Hele; andre var fulde af Haab om, at de i den Nat skulde naa op til Stjernerne og omgaaes de store Døde.

«En Skaal for Mindet om Baron Trenck, det evige Forbillede for alle Selvmordere!» raabte en. «Han gik fra en liden Celle ind i en endnu mindre for saaledes at naa frem til Frihed.»

«Jeg for min Del», sagde en anden, «forlanger ikke mere end et Bind for Øinene og Bomuld i Ørene. Det eneste slemme er, at ingen i denne Verden kan skaffe mig tyk nok Bomuld».

En tredie vilde udgrunde alle Livets Hemmeligheder i den anden Verden; en fjerde udtalte, at han aldrig vilde have traadt ind i Klubben, om han ikke var kommen til at tro paa Charles Darwin:

«Jeg taalte ikke den Tanke, at jeg nedstammede fra en Abe», sagde denne filosofiske Selvmorder.

Kort og godt, Prinsen var skuffet over Klubbens Medlemmer og Maade at samtale paa.

«Den Ting at dø er da sandelig ikke noget saa mærkværdigt», sagde han ved sig selv. «Har et Menneske bestemt sig til at tage Livet af sig, lad ham saa i Guds Navn gjøre det; men paa en Maade, som er en Gentleman værdig. Alle disse Historier og store Ord er da altfor simple».

I hele denne Tid gik Obersten omkring i de mørkeste Tanker; Klubben og dens Regler var stadig ham en Gaade, og han saa sig rundt efter nogen, som kunde berolige ham. Som han var optaget hermed faldt hans Øine paa Paralytikeren med de stærke Briller. Og da denne lod til at være den stilfærdigste Person i Selskabet, bad han Præsidenten, som stadig gik travlt ud og ind, om at præsentere ham for Manden paa Divanen.

Præsidenten sagde, at slige Formaliteter var ganske overflødige i denne Klub; men han præsenterede ikke destomindre Mr. Hammersmith for Mr. Malthus.

Denne saa nysgjerrig paa Obersten og bad ham saa sætte sig ved hans høire Side.

«De er et nyt Medlem og ønsker forskjellige Oplysninger, ikke sandt? Da er De kommet til den rette Mand. Det er nu to Aar, siden jeg først besøgte denne fortræffelige Klub».

Obersten kunde atter drage Aande. Var det saa, at Mr. Malthus havde været Medlem af dette uhyggelige Selskab i to Aar, da kunde der jo ikke være stor Fare for Prinsen, om de to kom der en enkelt Aften. Men Geraldine var alligevel forbauset og anede slemme Ting.

«Hvad for noget!» udbrød han «to Aar! jeg troede, — men nu forstaar jeg at man har ført mig bag Lyset».

«Paa ingen Maade», svarede Malthus venligt. «Jeg befinder mig her paa særegne Betingelser. Egentlig er jeg slet ikke nogen Selvmorder; jeg er nærmest et Slags Æresmedlem. Kun sjelden besøger jeg Klubben; høist en Gang om Maaneden. Og det er udelukkende min Svaghed og Præsidentens Elskværdighed, som har skaffet mig mine smaa Begunstigelser, — for hvilke jeg ellers betaler en forhøiet Kontingent. Imidlertid maa jeg indrømme, at jeg under alle Omstændigheder har været særlig heldig».

«Jeg maa nok», sagde Obersten, «bede Dem om at være mere aabenhjertig ligeoverfor mig. De maa huske paa, at jeg kun høist ufuldkomment kjender Klubbens Reglement».

«Et almindeligt Medlem, der som De kommer hid for at søge Døden, viser sig her regelmæssig hver Aften, indtil han omsider har Lykken med sig. Eier han ikke Penge, kan han endog faa Kost og Logis ved Præsidentens Hjælp; han faar i saa Tilfælde et meget anstændigt Værelse — selvfølgelig ingensomhelst Elegance, hvad jo den ringe Kontingent forbyder. — Saa maa vi jo huske paa, at Præsidentens Selskab er en stor Behagelighed».

«Jasaa!» brød det ud af Geraldine; «da har jeg sandelig ikke faaet noget heldigt Indtryk af den Gentleman».

«Aa, De kjender ham ikke», svarede Mr. Malthus. «Det morsomste Menneske! Som han kan fortælle Historier! Og med hvilken kynisk Frækhed og Overlegenhed! Han kjender Livet ud og ind og er vel — mellem os sagt — den værste Kjæltring i Kristenheden».

«Og han er kanske ogsaa?», spurgte Obersten, «et livsvarigt Medlem som De selv, — om det da er tilladt at komme med et sligt Spørgsmaaal».

«Han er livsvarigt Medlem paa en ganske anden Maade end jeg», svarede Mr. Malthus. «Jeg er blevet spart af Barmhjertighedshensyn, men tilslut bliver jeg nok rammet af Skjæbnens Slag. Præsidenten derimod er aldrig med i Spillet. Han blander og giver Kortene og besørger ellers alt fornødent. Den Mand er den mest udspekulerte Skjelm, jeg har mødt i Verden. I tre Aar har han nu drevet sin nyttige og, jeg kan vel lægge til, sin interessante Bedrift her i London, og ikke en eneste Gang har man havt saameget som et Fnug Mistanke til ham. Jeg for min Del anser ham for et Geni. De husker maaske den berømte Historie for seks Maaneder siden om den Mand, som tilfældigvis blev forgiftet paa et Apothek? Det var et af de mindst mærkværdige og raffinerede af hans mange Paafund. Og dog gik det Hele saa let, — ingen i Verden faldt paa at mistænke ham».

«De forbauser mig», sagde Obersten. «Var hin Ulykkelige en af Præsidentens — han var lige ved at sige: «Ofre», men betænkte sig itide og sagde: «Klubbens Medlemmer».

I det samme faldt det ham ind, at Mr. Malthus slet ikke havde talt som den, der elsker Døden, og han tilføiede derfor i al Hast:

«Men jeg er nok fremdeles uvidende om mangt og meget De taler om at blande og give Kort. Tør jeg spørge, hvad det staar i Forbindelse med? Og siden De synes at have meget imod Dø den skjønner jeg ikke, hvorfor De i det hele er Medlem af denne Forsamling».

«De har virkelig Ret i, at der er meget ved denne Klub, som falder vanskeligt at forstaa», svarede Mr. Malthus med lidt mere Liv end før. «Kjære Ven, denne Klub er et Beruselsens Tempel. Hvis min svage Helbred oftere kunde taale disse ophidsende Møder, kan De være vis paa, jeg skulde blive en hyppigere Gjæst her. Der kræves al min Pligtfølelse, støttet af Vaner, som lang Tids Sygdom har tvunget mig til at holde fast ved, for at økonomisere med denne Fornøielse — det bliver min sidste. Jeg har nemlig prøvet alle mulige Udskeielser, alle uden Undtagelse og jeg erklærer Dem, der er ikke en, hvis Styrke ikke er blevet overvurderet. Folk taler saameget om Kjærlighed Men jeg benægter, at Kjærlighed er en særlig stærk Lidenskab. Frygt er den virkelig store Følelse, og det er Frygten, man maa beseire, hvis man ønsker at nyde Tilværelsens intenseste Glæder. Kan De ikke se paa mig», sluttede han klukleende, «at jeg er en Kujon».

Geraldine formaaede blot med stor Vanskelighed at beherske den Følelse af Modbydelighed, som dette beklagelsesværdige Vrag indgjød ham. Men han fandt, at han først og fremst maatte faa klaret alle tvilsomme Spørgsmaal.

«Hvad er saa det for en Udskeielse, som kan forlænges saa kunstfærdigt, og hvori bestaar Usikkerheden?»

«Jeg skal nu sige Dem, hvorledes Ofret udvælges for hver Aften», svarede Mr. Malthus, «og ikke bare Ofret, men ogsaa det andet Medlem, som for Anledningen er Klubbens Redskab og Dødens Offerpræst».

«Du gode Gud!» udbrød Obersten, «myrder da disse Mennesker hinanden efter Tur?»

«Ja; det er jo den eneste Maade, hvor paa man kan befries for al Angst for Selvmord», nikkede Malthus.

«Barmhjertige Himmel!» udbrød Obersten, «altsaa kan De eller jeg eller min Ven derhenne — endnu i denne Aftenstund faa Befaling til at slaa ihjel en anden Mands Legeme og udødelige Sjæl? kan sligt være muligt blandt virkelige Mennesker? O, endeløse Nederdrægtighed.»

Han skulde netop til at reise sig, helt rædselsslagen som han var, da han mødte Prinsens Blik. Det udtrykte truende Vrede. Og i et Øieblik havde Geraldine gjenvundet sin Fatning.

«Naa ja», sagde han med et Skuldertræk, «hvorfor ikke? Og da Spillet, som De siger, er interessant lad det saa bare skure. Jeg skal nok finde mig i Klubbens Reglement.»

Mr. Malthus havde med den største Glæde iagttaget Oberstens Forferdelse og Afsky. Han havde den Forfængelighed som mange naive Mennesker der gjerne vil være onde. Det tiltalte ham at se en anden give efter for en ædelmodig Følelse, medens han selv i sin dybe Fordærvelse følte sig hævet over denslags Sindsbevægelser.

«De vil, nu da Deres første Overraskelse har lagt sig, bedre være istand til at vurdere de Adspredelser, vort Selskab kan byde paa. De ser, at det kombinerer Spillebordets Spænding med en Duels og et romersk Amfiteaters raffinerede Grusomhed. Hedningerne var jo ganske opfindsomme, og jeg beundrer oprigtig deres Uforfærdethed; men det er forbeholdt os Nutidsmennesker i et kristent Land at naa til Pikanteriets absolute Høidepunkt. De vil forstaa, hvor intetsigende alle Fornøielser er for den, som har faaet Smag for dette Spil. Det er jo saa yderst enkelt. En Kortstok — men der ser jeg de spillende allerede i fuld Gang. Vil De give mig Deres Arm? Jeg er desværre helt lam».

Netop som Malthus begyndte paa sin Beskrivelse, sloges Dørene op til næste Værelse, og hele Klubben stimlede skyndsomst derind. Dette Rum var nogenlunde af samme Udseende som de øvrige, men lidt anderledes møbleret. I Midten stod et langt grønt Børd, ved hvilket Præsidenten sad og med megen Grundighed blandede en Kortstok. Tiltrods for, at Mr. Malthus gik med Stok og støttede sig til Oberstens Arm, tog det saa lang Tid at komme afsted, at alle havde faaet Plads ved Bordet før ham; Prinsen havde ventet paa sin Ven, og de satte sig nu alle tre ved den nederste Ende af Bordet.

«Der er toogfemti Kort i Stokken», hviskede Malthus. «Pas nu paa Spader-Es som er Dødstegnet, og Spader-Knegt, som betegner den, der skal exekvere Dødsdommen. Lykkelige, lykkelige unge Mand, De har gode Øine og kan følge Spillet. Jeg kan desværre ikke skjelne en Es fra en Knegt paa den anden Side af Bordet».

Og han gav sig til at lede frem et nyt Par Briller.

«Jeg maa da ialfald se Ansigterne», sagde han.

Obersten fortalte i al Hast sin Ledsager, hvad han havde hørt af Æresmedlemmet, samt om det skrækkelige Alternativ, som var hans eneste Valg. Prinsen følte et Tryk om Hjertet, som om Dødskulde lagde sig over hele hans Person; blot med den største Vanskelighed kunde han svælge. Han stirrede fra den ene Side til den anden som en Mand, der er fangen i en Snare. «Blot et heldigt Stik», hviskede Obersten, «saa kan vi endnu komme væk».

Men denne Bemærkning vakte Prinsen op af Dvalen.

«Stille», sagde han. «Lad mig nu se, at De kan vove paa hvilkensomhelst Indsats, hvor høi den end er».

Og Prinsen saa sig rundt; i dette Øieblik syntes han atter at befinde sig vel, skjønt hans Hjerte slog tungt, og han følte en ubehagelig Varme over Brystet. De øvrige Medlemmer var alle meget rolige, men ogsaa opmærksomme; alle var blege, men ingen i den Grad som Mr. Malthus. Hans Øine stod ud af Hovedet; han nikkede i et væk, som havde han St. Veitsdans, og Hænderne klorede sig fast i hans skjælvende, blodløse Læber. Det var klart, at Æresmedlemmet ikke stolede altfor meget paa Skjæbnens bestandige Gunst.

«Pas nu paa, mine Herrer», raabte Præsidenten.

Og han begyndte langsomt at dele ud Kortene i Retning bort fra, hvor han sad, idet han stansede et Øieblik, indtil enhver havde vist sit Kort. Omtrent alle nølede en Stund og, ret som det var, saa man de Spillendes Fingre stanse flere Gange, før de vovede se paa sit Kort, hvad Skjæbnen havde bestemt for dem. Alt eftersom Prinsens Tur rykkede nærmere, følte han en øgende, næsten kvælende Uro; men han havde meget af Spillerens Natur i sig og mærkede med en egen underlig Glædefølelse, at han slet ikke var andet end forbauset. Kløver 9 faldt paa ham, Spader 3 paa Geraldine og Hjerterdame paa Mr. Malthus, som trods al Anstrengelse ikke kunde undertrykke et Lettelsens Udbrud. Den unge Mand med Flødekagerne fik næsten i samme Øieblik Kløver Es og stivnede af Skræk; — han var ikke kommen hid for at dræbe andre, men for selv at blive dræbt. Prinsen glemte i sin ædelmodige Medfølelse, at Faren stadig hang lige truende over ham og hans Ven.

Kortene kom endnu engang rundt til hver enkelt, men den store Dødsbebuder var endnu ikke faldt paa nogen. De Spillende holdt Pusten; det var bare saavidt de nu og da udstødte et svagt Suk. Prinsen fik endnu en Kløver, Geraldine en Ruder, men da Mr. Malthus fik se sit Kort, kom der et uhyggeligt Smertestøn fra hans Bryst; det var, som der pludselig brast noget i ham. Han reiste sig fra sin Plads og satte sig igjen uden at røbe nogetsomhelst Tegn paa sin Lamhed. Han havde faat Spader Es, og nu viste det sig, at han dog havde spøget engang for ofte med sin Rædsel for Tilintetgjørelsen.

Samtalen flammede nu pludselig op igjen. De Spillende sank hen i sin tidligere slappe Holdning og begyndte at reise sig fra Bordet og drive op og ned i smaa konverserende Grupper i Retning af Røgeværelset. Præsidenten strakte Armene ud som for at hente nye Kræfter og jæspede som den, der har fuldendt sit Dagværk. Men Mr. Malthus sad paa sin Plads med Hovedet i Hænderne; man drak tæt.

— — Prinsen og Geraldine skyndte sig afsted. I den kolde Natteluft lagde Rædselen over, hvad de havde seet, sig dobbelt trykkende over dem.

«Ak, Herregud!» brast det ud af Prinsen, «at lade sig binde af en Ed i slige Ting! At tillade denne Massetrafik med indbyrdes Mord blot til Indtægt for Klubben og uden Straffeansvar! Aa, om jeg bare kunde vove at bryde mit Løfte!»

«Det er umuligt, Deres Høihed», svarede Obersten. «Deres Ære er Bøhmens Ære. Men jeg derimod baade vover det og er fast bestemt paa det. Jeg bryder min Ed».

«Geraldine», sagde Prinsen, «skulde det Eventyr, jeg har lokket Dem ind paa, sætte en Plet paa Deres Ære, vil jeg aldrig tilgive Dem; ja, — og det gaar Dem vel nærmere til Hjertet — jeg vilde aldrig tilgive mig selv».

«Jeg bøier mig for Deres Høiheds Ordre», svarede Obersten. «Skal vi forlade dette fordømte Sted?»

«Ja», svarede Prinsen. «Faa for Guds Skyld fat paa en Drosche og lad os komme hjem, saa skal jeg nok prøve at sove væk alle Erindringer om denne vanærende Nat».

Men han mærkede sig nøiagtigt Klubbens Husnummer, før han gik op i Droschen.

Næste Morgen kom Geraldine til Prinsen med en Avis, hvori følgende Notis var understreget.

Sørgeligt Ulykkestilfælde. — Ved totiden inat har Mr. Bartholomew Malthus, som bor i No. 16 Chepstow Place, Westbourne Grove, paa Veien hjem fra et Selskab i en Vens Hus faldt over det øvre Brystværn i Trafalgar Square, knust Hjerneskallen, og brukket Arm og Ben. Døden er indtruffet øieblikkelig. Mr. Malthus var ifølge med en Ven og søgte en Drosche, da Ulykken indtraf. Da Mr. Malthus er Epileptiker, kan det tænkes, at Ulykken skyldes et pludseligt Anfald af hans Sygdom. Den ulykkelige var vel kjendt i de bedste Kredse, og hans Bortgang vil blive dybt beklaget af mange».

«Er nogen Gang et Menneske gaaet lige lukt i Helvede, saa er det denne syge gamle Mand», udbrød Geraldine med dump Røst.

Prinsen begravede Ansigtet i Hænderne og sad lenge taus.

«Og dog er jeg næsten glad over, at han er død», vedblev Geraldine. «Men jeg maa tilstaa, at mit Hjerte bløder ved Tanken paa den unge Mand med Flødekagerne».

«Geraldine», sagde Prinsen pludselig med hævet Hovede, «igaaraftes var den stakkars Gut ligesaa uskyldig som De og jeg; og nu ligger der Blodskyld paa hans Sjæl. Mit Blod koger, naar jeg tænker paa Præsidenten. Og jeg skal tage mig af den Kjeltring, saa sandt der er en Gud i Himlen; — jeg finder nok en Maade at ramme ham paa. Hvilken Oplevelse, hvilken Lærepenge den Aften ved Kortbordet!»

«Ja», svarede Obersten, «men aldrig derhen igjen».

«Det varede saa lenge, før der kom Svar fra Prinsen, at Geraldine blev bange.

«De kan ikke tænke paa at gaa did hen endnu en Gang», sagde han. «De har lidt for meget og seet altfor mange Rædsler til, at De kan tænke derpaa. Og desuden vil de Pligter, som Deres høie Stilling paalægger Dem, forbyde en Gjentagelse af denslags Daarligheder.»

«Der er meget i, hvad De siger», svarede Prins Florizel, «jeg er slet ikke fornøiet med mit Løfte. Ak, hvad er man dog, selv om man bærer den mægtigste Herskers Dragt? Intet andet end et feilende, magtesløst Menneske. Aldrig har jeg følt min Svaghed stærkere end i dette Øieblik, men hvad skal jeg gjøre? Jeg kan slet ikke lade være at interessere mig for den ulykkelige unge Mand, som spiste til Aftens sammen med os for ti Timer siden. Og kan jeg maaske lade denne Præsident vedblive at lokke ulykkelige Mennesker i Fortabelse. Jeg har taget paa mig dette eventyrlige Arbeide, og jeg maa tilendebringe det. Nei, Geraldine, jeg kan ikke følge Deres Raad; De forlanger mere af mig, end jeg er istand til. Ikvæld skal vi atter tage Plads ved Spillebordene i Selvmorderklubben».

Oberst Geraldine faldt paa Knæ.

«Vil Deres Høihed tage mit Liv istedet», raabte han med taarekvalt Stemme. «Det vil jeg med Glæde overlade Dem, men for Guds Skyld udsæt Dem ikke endnu engang for hint frygtelige Selskab!»

«Oberst Geraldine», svarede Prinsen fornemt, «De er selv den eneste Herre over Deres Liv. Jeg ønsker blot Lydighed; og naar De ikke fenger er villig til at rette Dem efter mig, saa er der ikke mere at sige om den Ting. De har tilstrækkelig vist Deres Sindelag ligeoverfor mig ved at optræde, som De nu gjør».

Obersten kom øieblikkelig paa Benene.

«Deres Høihed maa undskylde, at jeg ikke ledsager Dem iaften. Som hæderlig Mand tør jeg ikke vove mig hen i hint Selskab, før jeg har ordnet alle mine egne Affærer. Ellers kan jeg forsikre Deres Høihed, at jeg opgiver ethvert Forsøg paa at modsætte mig Deres Bestemmelse; — ingen af Deres Tjenere kan føle større Hengivenhed og Taknemmelighed for Dem end jeg».

«Min kjære Geraldine», svarede Prins Florizel, «det er mig altid yderst ubehageligt at minde Dem om min Rang. Gjør, hvad De vil i Dagens Løb, men vær her før Klokken elleve iaften i samme Forklædning som igaar».

I Klubben var der ikke mødt frem saa mange Medlemmer som den foregaaende Dag. Da Geraldine og Prinsen kom did, fandtes der ikke mere end seks Mennesker i Røgeværelset. Prinsen gik straks hen til Præsidenten og lykønskede ham varmt i Anledning af Mr. Malthus's Død.

«Det glæder mig altid at finde Folk i Besiddelse af Evner og Beslutsomhed, og De er aabenbart en hel Mester. Deres Bestilling er særlig vanskelig og diskret, men De forstaar at lede det hele paa den eneste rette Maade».

Præsidenten følte sig meget bevæget over disse Komplimenter fra Hans Høihed. Han blev næsten ydmyg.

«Stakkars Malthus», sagde han, «jeg vil næppe kjende Klubben igjen uden ham. De fleste af Medlemmerne er unge Mænd, sværmeriske unge Mænd og det er jo ikke Selskab for mig. Vistnok havde Mathy ogsaa sit Sværmeri, men det var af den Art, jeg kunde forstaa».

«Ja, det forbauser mig ikke, at De sympatiserer med Mr. Malthus», svarede Prinsen. «Han var ubetinget en meget original Mand».

Ynglingen med Flødekagerne var ogsaa tilstede, men han viste sig nu meget indesluttet og nedtrykt. Prinsen og Geraldine søgte forgjæves at faa ham til at sige nogle Ord.

«Hvor inderlig jeg ønsker, at jeg aldrig havde ført Dem til dette rædselsfulde Sted!» udbrød han omsider. «Se bare at komme herfra, før I har faaet nogen Blodskyld paa Samvittigheden. Aa, om I havde hørt den gamle Mands Skrig, da han faldt, og den skrækkelige Lyd, da Hjærneskallen knustes mod Brolægningen! Skulde I endnu føle en Smule Godhed for et saa dybt sunket Menneske som jeg — da ønsk mig Spader-Es iaften».

Som Tiden gik, kom der en Del andre Medlemmer til, men der var ikke mere end tolv Stykker tilstede, da de satte sig til Spillebordet. Prinsen følte atter en vis Lede midt i Forskrækkelsen; men det forbausede ham at se Geraldine saa helt anderledes rolig end den første Aften.

«Det er dog besynderligt», tænkte Prinsen ved sig selv, «at Ordningen af et Testamente kan have den Indflydelse paa en ung Mands Sindstilstand».

«Stille, mine Herrer», raabte Præsidenten, idet han gav sig til at uddele Kortene.

Tre Gange gik Kortene rundt Bordet, uden at endnu noget af de farlige Kort var tilfaldt rette Vedkommende. Da Præsidenten begyndte at dele ud for fjerde Gang, var Forsamlingens Spænding paa Høidepunktet. Der var saavidt Kort nok til en hel Fordeling Bordet rundt. Prinsen, der sad selvanden paa Præsidentens venstre Haand, skulde ikke have det næstsidste Kort. Den tredie af de Spillende lagde op en Es; — det var Kløver-Es. Den næste fik Ruder, en femte Hjerter-Es, men Spader-Es var endnu ikke kommen ud. Tilslut lagde Geraldine, som sad paa Prinsens venstre Side, sit Kort op; det var Hjerter-Es.

Da Prins Florizel saa sin Skjæbne afgjort, var det, som hans Hjærte stansede. Han var en tapper Mand, men i dette Øieblik strømmede Sveden fra hans Ansigt. Der var nøiagtig femti Chancer mod Hundrede for, at hans Liv var forbi. Han vendte Kortet om: det var Spader-Es. Alt Blodet steg ham til Hovedet, og Bordet svømmede for hans Øine. Han hørte sin Sidemand briste i Latter, — det lød som en Blanding af Skuffelse og Oprømthed; han saa Selskabet forsvinde i størst mulig Hast, medens han selv uafladelig vaklede mellem de forskelligste Tanker og Forestillinger. Han skjønte nu, hvor taabeligt, ja, forbrydersk han havde baaret sig ad. Frisk og sund, som han var, og i Blomsten af sin Mandom havde han, der snart skulde bestige en Trone, kastet sin Fremtid i Rendestenen og udsat et tappert lovlydigt Folk for Skam og Vanære. «Min Gud, min Gud!» udraabte han, «kan du tilgive mig!» Men i samme Øieblik var Forvirvingen over, og han gjenvandt al sin Ro og Kraft.

Han bemærkede nu til sin store Forbauselse, at Geraldine var forsvundet. Den eneste, som var at se i Spilleværelset, var hans Bøddel, der talte med Præsidenten og den unge Mand med Flødekagerne. Denne sidste listede sig hen til Prinsen og hviskede i hans Øren:

«Jeg skulde med Glæde givet en Million Pund, om jeg havde dem, — kunde jeg saa sandt opnaa at blive kvit mit usle Liv».

Prinsen svarede, at han gjerne skulde bytte med den unge Mand for en meget ringere Sum — men da var denne forsvundet.

I dette Øieblik afsluttede Præsidenten sin Samtale med ham, som havde faaet Kløver-Es. Bøddelen forlod Værelset med et forstaaende Blik hen paa Prinsen; nu nærmede Præsidenten sig til denne og gav ham Haanden.

«Det glæder mig at have gjort Deres Bekjendtskab, Sir, og særlig at jeg har været istand til at yde Dem denne ubetydelige Tjeneste. De kan da ihvertfald ikke beklage Dem over en altfor lang Ventetid. Hvilket Held — at vinde det store Lod allerede Aftenen efter at De blev Medlem!»

Prinsen søgte forgjæves at svare et Par Ord, men han var helt tør i Munden, og Tungen syntes ganske lammet.

«De føler Dem en Smule uvel?» spurgte Præsidenten med nogen Bekymring. «Det gjør de fleste, naar de staar foran det afgjørende Skridt. Vil De ikke drikke et Glas Cognac?»

Prinsen svarede ja, og den anden fyldte straks et stort Glas.

«Stakkars gamle Malthus!» sagde Præsidenten, da Prinsen havde tømt sit Glas. «Han drak næsten en hel halv Flaske igaaraftes, men endda lod han ikke til at være synderlig oplivet».

«Ja, jeg er nu lettere paavirkelig af et godt Glas», sagde Prinsen, som nu saa Situationen i et betydeligt heldigere Lys. «De hører vel, at jeg nu er kommen helt til mig selv igjen. De er da maaske saa venlig at give mig de nødvendige Instruktioner».

«De skal gaa langs med Strand i Retning af City, — og hele Tiden paa venstre Fortaug, indtil De møder den Herre, som netop nu gik ud af Værelset. Han vil meddele Dem de øvrige nødvendige Oplysninger, og De maa da være saa venlig at adlyde ham; for denne Nat er han Klubbens øverste Myndighed. Ja, saa ønsker jeg Dem en behagelig Tur».

Florizel gav et utydeligt Svar paa denne eiendommelige Hilsen. Derpaa gik han gjennem Røgeværelset, hvor de fleste Medlemmer endnu drak Champagne, den han for største Del selv havde bestilt og betalt. Til sin Forbauselse overøste han nu i sit stille Sind hele Selskabet med Forbandelser. Han tog sin Hat og Kappe og fandt Paraplyen i et Hjørne. Med Tanken paa, at det var sidste Gang han udførte disse dagligdagse Handlinger, brast han i en Latter, der lød uhyggelig i hans Øren. Han fik pludselig den største Ulyst til at forlade Værelset og vendte sig mod Vinduet. Men Synet af Gadelygterne og Mørket derudenfor vakte ham atter til Besindelse.

«Nei, nei, jeg maa være en Mand», sagde han ved sig selv, «jeg gaar min Vei».

— — Ved Hjørnet af Box Court styrtede tre Mand sig over Prins Florizel, der uden videre Cermonier kastedes ind i en Vogn, som hurtig kjørte bort. Der sad en Mand i Vognen.

«Kan Deres Høihed undskylde min Iver», lød det pludselig med en velkjendt Stemme.

Prinsen kastede sig med et Glædesudbrud om Halsen paa Geraldine.

«Hvordan skal jeg takke Dem!» udbrød han. «Og hvordan har De faaet dette til?»

Skjønt Prinsen for et Øieblik siden med fuldt Vidende og Vilje var gaaet sin Dødsdom imøde, følte han nu den heftigste Glæde over Vennens dristige Kup; han vilde heller end gjerne vende tilbage til nyt Liv og Haab.

«De vil takke mig allerbedst ved herefter at holde Dem borte fra denslags Eventyr», sagde Geraldine. «Hvad Deres andet Spørgsmaal angaar, kan jeg meddele Dem, at det hele er blevet ordnet af en udmærket Detektiv. Hans Diskretion kan jeg være sikker paa, og den har han ogsaa faaet Betaling for. Deres egne Tjenere har været med paa Affæren. Huset i Box Court har været omringet af Folk i hele Kvæld, og den Vogn, vi sidder i — den er i Parentes bemærket Deres Eiendom — har ventet en hel Time paa Dem».

«Og den Ulykkelige, som skulde have slaaet mig ihjel, — hvor er han henne?» spurgte Prinsen.

«Han blev nappet, da han forlod Klubben», svarede Obersten, «og venter nu paa Deres Dom i Paladset, hvorhen de andre medskyldige af Klubbens Medlemmer snart vil blive sendt».

«Geraldine», sagde Prinsen, «De har frelst mit Liv paa Trods af min utrykkelige Befaling, og deri har De handlet vel. Jeg er Dem meget taknemlig derfor og for den Lærepenge, De har givet mig; og jeg vilde ikke have Ret til at tiltræde den høie Stilling, som venter mig, om jeg ikke forsøgte at give min Taknemlighed synligt Udtryk. Men De maa selv bestemme, hvad De vil have».

De taug begge, medens Vognen fløi gjennem Gaderne. Hver havde nok med sine egne Tanker. Da sagde pludselig Geraldine.

«Deres Høihed har i dette Øieblik en hel Del Fanger, hvis Skjæbne skal afgjøres. Blandt disse er der i det mindste én, som fortjener Retfærdighedens strængeste Straf. Vor Ed forbyder os at søge Lovens Hjælp; og selv om vi løstes fra Eden, vilde vi have forbrudt os mod Ærens Love. Tør jeg spørge om, hvilke Planer Deres Høihed har?»

«Ja, en Ting har jeg allerede bestemt, nemlig at Præsidenten skal falde i Duel. Der staar blot tilbage at vælge hans Drabsmand».

«Da vil Deres Høihed kunne belønne mig paa en Maade, jeg sætter Pris paa», udbrød Obersten. «Vil De tillade mig at overdrage min Broder dette Tillidshverv. Det er kanske dristigt forlangt, men jeg tør forsikre Deres Høihed, at Gutten vil skille sig med Ære derfra».

«Det er ingen tiltalende Velgjerning, De beder mig om», sagde Prinsen, «men jeg bør ikke nægte Dem noget».

Obersten kyssede hans Haand med den største Hengivenhed, og i det Øieblik rullede Vognen ind under Buegangen til Prinsens pragtfulde Slot.

En Time efter modtag Prinsen Medlemmerne af Selvmorderklubben i Audiens; han havde nu iført sig sin Stillings ydre Kjendetegn og bar alle Bøhmens Ordner paa sit Bryst.

«Der findes daarlige og onde Mennesker blandt Eder», sagde han, «men I er vel flest drevne ind i denne elendige Tilværelse, fordi I ingen anden Udvei havde; dog har I ingen anden Brøde, som piner Eders Samvittighed, skal jeg nok sørge for Eders Fremtid. Men de blandt Eder, som har gjort sig skyldig i bevislige Forbrydelser, maa søge Tilgivelse hos en mægtigere Hersker, end jeg er. Jeg føler Medlidenhed med Eder alle, og det langt inderligere, end I kan tænke Eder; imorgen skal I fortælle mig alt, hvad I har oplevet, og jo oprigtigere I er, desmere vil jeg kunne gjøre for Eders Fremtid. Men hvad Dem angaar», vedblev han, idet han henvendte sig til Præsidenten, «vilde det jo være en Fornærmelse mod en Mand i Deres Stilling at tilbyde Dem nogensomhelst Hjælp; istedet derfor har jeg et Forslag at gjøre Dem. Her staar — han lagde i dette Øieblik Haanden paa Skulderen af Geraldines unge Broder — en af mine Officerer, som agter at foretage en Reise til Fastlandet, og jeg beder Dem gjøre mig den Tjeneste at ledsage ham paa denne Udflugt. I Forbigaaende bemærket», sagde han saa pludselig med ændret Tonefald, «kan De skyde godt med Pistol? — Jeg spørger, fordi De kan have Brug derfor. Naar to Mænd drager ud paa Reise, er det bedst at være forberedt paa alt. Skulde det hænde, at den unge Geraldine forsvinder paa Veien, skal jeg sørge for at erstatte ham med en anden Mand i min Tjeneste at stille til Deres Disposition. Jeg er ellers, Hr. Præsident, bekjendt for at have baade en lang Arm og et skarpt Blik».

Med disse Ord, der udtaltes i den strengest mulige Tone, sluttede Prinsen sin Tale. Næste Morgen blev Klubbens Medlemmer hjulpne paa forskjellig Vis efter Prinsens Løfte, og Præsidenten sendt afsted paa sin Expedition under Ledsagelse af Mr. Geraldine og et Par paalidelige Tjenere. Men Prinsen lod det ikke blive dermed; Huset i Box Court blev stillet under Opsyn af nogle Detektiver, som skulde besørge Selvmorderklubbens Breve til den nye Adresse og opfordre enhver ny Besøgende til at henvende sig til Hans Høihed.

Her ender Fortællingen om den unge Mand med Flødekagerne; Ynglingen er nu en velstillet Familiefader i Wigmore Street Cavendish Square. Af visse let forstaaelige Grunde nævner jeg ikke hans Husnummer. De, der ønsker at høre mere om Prins Florizels og Præsidentens mærkværdige Oplevelser, maa læse den efterfølgende Historie om Doktoren og Saratoga-Kufferten.

II.

Doktoren og Saratoga-Kufferten.

Silas Q. Scuddamore hed en Amerikaner, en Yngling af et stilfærdigt Væsen og godt Gemyt; Egenskaber, der var saa meget mere prisværdige, som han kom fra Ny-England, hvor man ikke netop er berømt for at besidde netop de Dyder. Skjønt han var uhyre rig, skrev han op alle sine Udgifter i en liden Notisbog, og han studerede Parises Tillokkelser fra syvende Etage af et Hotel garni i Quartier Latin. Denne Paaholdenhed var dog mest en Vane, ligesom hans Skikkelighed, hvorfor han var berømt blandt Kammeraterne, væsentlig skyldtes hans Ungdom og Mistro til Verden.

I Værelset ved Siden af boede en nydelig og yderst elegant Dame, som han først havde antaget for Grevinde. Siden fik han vide, at hun kaldte sig Fru Zéphyrine, og at hun i hvert Fald ikke hørte til blandt Samfundets høiest betitlede eller begunstigede. Hun pleiede hver Dag at bruse forbi den unge Amerikaner paa Trappen med en høflig Bøining, et Par henkastede venlige Ord og et straalende Blik fra store sorte Øine. At hendes Hensigt var at vække Opmærksomhed for sin smukke Person, røbede hun til Overflod ved bestandig at lade ham se sin beundringsværdige Fod og Ankel. Men disse imødekommende Tilnærmelser havde saa langt fra den tilsigtide Virkning paa Mr. Scuddamore, at de tværtimod nedsænkede ham i den dybeste Undseelse og Frygtsomhed. Mange Gange var hun kommet til ham for at bede om et Lys eller undskylde de indbildte Forstyrrelser, som hendes Hund havde anrettet, men hans Mund lukkedes øieblikkelig ligeoverfor dette høitstaaende Væsen; de faa franske Ord, han kunde, nægtede øieblikkelig sin Tjeneste, og han blev staaende stammende og stirre paa hende, indtil hun gik sin Vei. Men tiltrods for, at de saaledes næsten ikke havde noget med hinanden at gjøre, sparede han ikke paa de flotteste Hentydninger, naar han sad sammen med sine Venner.

Værelset lige overfor Amerikanerens — der var tre Rum, som alle vendte ud mod samme Gang — beboedes af en gammel engelsk Læge af tvilsomt Rygte. Dr. Noel, saa hed han, var blevet nødt til at forlade London, hvor han havde en stor og stadig øgende Praksis, og man insinuerede, at det var Politiet, som havde beordret ham at skifte Opholdssted. Og ét var ialfald sikkert, nemlig at han, som tidligere havde levet med i den store Verden, nu var henvist til at bo i Quartier Latin i den største Ensomhed og Tarvelighed. Hvorfor det heller ikke kunde overraske nogen, at han anvendte meget af sin Tid paa Studier. Mr. Scuddamore var blevet kjendt med ham, og de pleiede nu og da at spise en tarvelig Middag sammen i en Restaurant ligeoverfor Hotellet.

Silas Q. Scuddamore havde mange smaa lastefulde Tilbøiligheder — af den mere respektable Art, og han nægtede sig ikke den Fornøielse at tilfredstille dem, selv om det skulde ske paa en mindre fin Maade. Hans værste Svaghed var Nysgjærrighed. Han var en født Sladderhank; alle mulige Ting og særlig da de, som han ikke kjendte noget videre til interesserede ham i den voldsomste Grad. Han var af dem, som kunde spørge og spørge utrættelig og hensynsløst om alle mulige Ting. Naar han bragte et Brev til Postkassen, saa man ham veie det i Haanden, vende det rundt gjentagne Gange, omhyggelig studere Adressen; og hændte det, at han opdagede en liden Spræk i Væggen ind til Fru Zéphyrine, udvidede han Aabningen og benyttede den flittig til at iagttage, hvad hans Naboerske foretog sig.

En Dag i Slutten af Mars lykkedes det ham at gjøre Aabningen betydelig større, saa han kunde se hen i en anden Krog af Værelset. Da han den Aften som vanligt skulde udspeide Zéphyrines Bevægelser, blev han yderst forbauset ved at opdage, at Aabningen var tilstoppet paa den anden Side, men han følte sig ganske tilintetgjort, da der pludselig atter blev fri Udsigt, og en munter Latter lød ham imøde. Hans Hemmelighed var aabenbart blevet røbet ved, at noget af Vægkalken var skallet af, og nu morede hans Naboerske sig med at straffe ham for hans Nysgjærrighed. Mr. Scuddamore betoges af den ubehageligste Skamfølelse; han blev frygtelig ærgerlig paa sig selv og fordømte ubarmhjertig Fru Zéphyrine. Men da han næste Dag fandt, at hun ikke havde gjort noget for at berøve ham hans bedste Tidsfordriv, paalagde han sig herefter ingen Indskrænkninger i sin Nydelse.

Næste Dag fik Fru Zéphyrine Besøg af en høi Mand med en usikker, slentrende Gang; han kunde vel være henimod de femti, og Silas havde ikke set ham før — hans tærnede Dragt og kulørte Krave i Forening med det bustede Kindskjæg røbede straks Englænderen, og de matte graa Øine talte ligesaa tydelig om en kold Sjæl. Han havde nogle underlige skruende Bevægelser med Læberne, der passede godt til den hviskende Tone, hvori hele Samtalen holdtes. Mere end en Gang havde Silas en tydelig Fornemmelse af, at de to pegte hen paa hans Værelse, men de eneste Ord, som det lykkedes ham at opfatte med Sikkerhed, var følgende Bemærkning, der udtaltes af Englænderen:

«Jeg har studeret hans Smag saa indgaaende som muligt, og jeg kan med største Bestemthed sige, at De er den eneste Kvinde af den Art, som jeg kan indlade mig med i denne Sag».

Fru Zéphyrine gav blot et Suk til Svar; man maatte forstaa det, som om hun kun med den yderste Selvfornægtelse formaaede at bøie sig for en Befaling, der kom fra den høieste Autoritet.

Om Aftenen den Dag var Kighullet helt dækket, der hang nogle Klæder foran det, og medens Silas endnu ærgrede sig over dette Uheld som han gav Englænderen Skylden for, bragte Portneren ham et Brev skrevet med Kvindehaand. Det var affattet paa fransk, men Ortografien var meget mangelfuld; det havde ingen Underskrift og indeholdt blot en ligesaa energisk som venskabelig Opfordring til den unge Amerikaner om at indfinde sig paa Bal Bullier Klokken elleve om Aftenen. Han vaklede lenge mellem Nysgjærrighed og Frygt; snart var han bare Dyd, snart bare Ild og Mod; men det endelige Resultat var, at Silas Q. Scuddamore stod ved Indgangen til Bullier lenge før Klokken ti, iført en elegant Dragt. Nu da han var kommen saa langt, følte han sig ganske ovenpaa; han betalte sin Billet og drog saa ind i Fordærvelsens Hule — meget flot og freidigt.

Det var i Karnevaldstiden; en Mængde Mennesker boltrede sig paa Gulvet under en voldsom Larm. I Begyndelsen skræmte det stærke Lys og den voldsomme Tummel vor unge Eventyrer, men snart steg Støien ham til Hovedet som en Rus, og han fyldtes pludselig af vildt Mandsmod. Han var i dette Øieblik rede til at trodse Djævelen selv, og han slentrede gjennem Salen med den Holdning, der sømmer sig for en prøvet Verdensmand. Medens han saaledes streifede rundt, bemærkede han Fru Zéphyrine og hendes Englænder i Samtale bag en Søile. Med en Gang vaagnede hans gamle Lyst til at lytte efter, hvad de sagde.

«Det er Manden», sagde Englænderen, «se derhenne ham med det lange lyse Haar, som taler med den grønklædte Dame». Silas saa i den angivne Retning og bemærkede en meget smuk unge Mand af lav Vækst.

«Det er godt», sagde Fru Zéphyrine. «Jeg skal gjøre, hvad jeg kan. Men husk paa, at selv den bedste Vilje kan komme til kort under slige Omstændigheder».

«Pyt», gjenmælede hendes Ledsager, «jeg overtager alt Ansvar. Har jeg kanske ikke udvalgt Dem blandt tredive andre? Gaa De bare, som jeg siger, men vogt Dem for Prinsen. Jeg kan ikke skjønne, hvad det er for et fordømt Uheld, som har ført ham hid ikvæld. Som om der kanske ikke fandtes mindst et Dusin Dansebuler her i Paris, der vilde interessere ham ganske anderledes! Men se bare, hvor stormægtig han sidder midt i Stimlen af disse sølle Studenter og Handelsbetjente, mere lig en regjerende Fyrste paa Tronen end en Prins, som er ude og morer sig».

Silas havde stadig Held med sig. Han fik da ogsaa straks Øie paa den omtalte, en kraftig bygget Mand med sjælden smukke Træk og en overlegen Mine. Han sad sammen med en yngre Mand, der ogsaa var meget smuk; denne tiltalte altid den ældre med megen Respekt og Ærbødighed. Den fremmedes høie Rang gjorde et dybt Indtryk paa den republikanske Amerikaner. Han forlod Fru Zéphyrine og Englænderen, trængte sig frem gjennem Forsamlingen til Prinsens Bord og blev staaende agtpaagiven der i den Hensigt at opfange saa meget som muligt af den prinselige Samtale.

«Jeg siger Dem endnu engang, Geraldine», udbrød Prinsen, «at Deres Plan er den rene Galskab. Det var Dem selv, som foreslog, at Deres Broder skulde ind lade sig paa dette skrækkelige Vovespil, og De er derfor forpligtet til at følge med den yderste Opmærksomhed alt, hvad han foretager sig. Han har jo samtykket i at opholde sig saa mange Dage i Paris, allerede det var uklogt, naar man betænker hvad det er for et Menneske han har med at gjøre; men nu, da der ikke er mer end 48 Timer til han skal reise, og da der høist er tre Dage til den afgjørende Begivenhed skal finde Sted, er dette det uheldigste Sted for ham at tumle sig paa. Han skulde nu øve sig hos en Fægtemester; han skulde sove saa lenge som muligt og gaa lange Spadserture, medens han holdt den strængeste Diæt og nægtede sig enhver Nydelse af Vin eller Brændevin. Tror den Fyr, at vi bare spiller Komedie? Dette er sandelig en høist alvorlig Sag, Geraldine!»

«Jeg kjender Gutten altfor godt til, at jeg skulde blande mig i hans Sager», svarede Obersten; «jeg er absolut tryg for ham. Han er mere forsigtig, end De tror, og fuldstændig fri for alslags Frygt. Havde det været en Kvinde, vilde jeg ikke vovet at udtale mig saa dristigt, men jeg tillader mig at mene, at en Mand som Præsidenten kan overlades til hans og de to Tjeneres Varetægt, uden at nogen behøver at frygte for slemme Følger deraf».

«Det glæder mig meget at høre Dem være saa sikker», svarede Prinsen, «men jeg føler mig ikke helt beroliget. Disse Tjenere er ypperlige Spioner, og dog har det lykkedes denne Kjæltring at lure sig bort tre Gange, saaledes at han da har kunnet ofre mange Timer paa sine egne djævelske Anslag. Folk, som ikke forstod Kunsten, kunde jo let tabe ham af Syne, men naar saa drevne Karle som disse to narres Gang paa Gang, viser det, at han maa have de mest tvingende Grunde til at skjule sig og raade over en ganske enestaaende Udspekulerthed i alskens Kjæltringsstreger».

«Imidlertid finder jeg, at dette nærmest er et Spørgsmaal, som alene vedkommer mig og min Broder», svarede Geraldine i en lidt fornærmet Tone.

«Nu ja, lad det da være saa, Oberst Geraldine», henkastede Prinsen, «maaske skulde dog den Omstændighed gjøre Dem saa meget mere villig til at lyde mit Raad. Men nok herom. Ser De, hvor godt hun danser den hvidklædte Pige derhenne?»

Og dermed var Samtalen kommen ind paa de mere harmløse Emner, som bedst passer til at afhandles i et Pariser Ballokale.

Silas huskede med ét, hvor han var, og at Tiden nærmede sig, da han skulde møde den fremmede Dame. Jo mere han tænkte over Situationen, desmindre likte han sig, og da der i det samme optsod en Bevægelse i Mængden, som drog ham i Retning af Døren, lod han sig føre afsted uden Modstand. Strømmen førte ham hen i et Hjørnet under Galleriet, hvor han pludselig hørte Fru Zéphyrines Stemme. Hun talte nu med den unge lyslokkede Mand, som den fremmede Englænder havde hørt paa en halv Time tidligere.

«Jeg har mit Rygte at tage Hensyn til», sagde hun, «ellers vilde jeg ikke paalægge Dem andet, end hvad mit Hjerte tilsiger mig. Men De behøver som sagt ikke at sige andet end det, jeg har nævnt til Portneren, saa vil han lade Dem passere uden al Indvending».

«Men hvad i al Verdens Rige skal denne Snak om en Gjæld være til?» spurgte hendes Ledsager ærgerlig.

«Gudbevares, tror De kanske ikke, at jeg ved, hvad der passer sig paa mit eget Hotel?»

Og dermed gik hun, idet hun klyngede sig indsmigrende til den unge Mands Arm.

Dette bragte atter Silas til at tænke paa sin Billet.

«Om ti Minutter», sagde han ved sig selv, «skal jeg møde en ligesaa smuk Kvinde som hun der, en, som er meget mere elegant klædt — kanske endog en høitstaaende, adelig Dame».

Men saa huskede han pludselig paa Ortografien i Brevet, og det nedsatte hans Humør betydelig.

Imidlertid kan jo hendes Pige have skrevet Brevet.

Nu var der bare nogle Minutter tilbage, før den fastsatte Tid var udløben, og denne Omstændighed bragte straks hans Hjerte til at banke i det voldsomste Tempo. Det var ham en stor Trøst at kunne sige sig selv, at han paa ingen Maade var nødsaget til at møde frem. Dyd og Feighed stredes om Overtaget i hans Bryst, og han begav sig endnu en Gang paa Vei til Døren, men nu var det af egen Drift, medens han stemmede sig mod den Strøm af Mennesker, som nu trængte sig frem i modsat Retning. Maaske trættede denne vedholdende Modstand ham, eller han var kommen i en Sindstilstand, hvor alene Beslutningen om at fastholde et Forsæt i ti Minutter kan frembringe en hel Forandring til det modsatte. Vist er det, at han pludselig gjorde helt om for tredie Gang og ikke stansede, før han havde fundet et Skjulested nogle faa Skridt fra den aftalte Plads.

Her gjennemgik han en ny indre Kamp, hvorunder han bad flere Gange til Gud om Hjælp — Silas havde nemlig faaet en from Opdragelse. Nu havde han ikke den ringeste Lyst til at møde den Ukjendte; og intet andet hindrede ham i at gaa sin Vei end en taabelig Frygt for, at han skulde ansees for svag og umandig. Dette var imidlertid nok til at faa ham til at blive. Nu var Klokken ti Minutter over den fastsatte Tid. Ung Silas's Mod steg mange Grader; han saa speidende rundt Hjørnet, men kunde endnu ikke opdage nogen derhenne. Utvilsomt var Vedkommende blevet træt af at vente og havde gaaet sin Vei. Han blev nu ligesaa dristig, som han før havde været bange, og det syntes ham klart som Dagen, at, om han indfandt sig i dette Øieblik, kunde ingen beskylde ham for Feighed. Ja, han skjønte endog, at han havde været ude for en farlig Historie og komplimenterede sig selv for sin Dygtighed til at gjennemskue og overbyde dem, som var ude efter ham. Saa omskiftelig en Ting er en ung Mands Sind!

Styrket af disse Tanker forlod han dristig sit Hjørne; men han havde ikke gjort mer end et Par Skridt, før en Haand lagde sig paa hans Arm. Han vendte sig om og saa en svær Dame med statelige Træk, men ellers uden nogen Strenghed i sit Blik, staa foran sig.

«De hører nok til de overlegne Hjerteknusere», sagde hun med et Smil; «De lader jo en Dame vente paa Dem. Men jeg var fast besluttet paa at tale med Dem. Naar en Kvinde først har glemt sig selv i den Grad, at hun gjør den første Tilnærmelse til en Mand, er der ikke fenger Tid til at tænke paa smaalig Stolthed».

Silas var ganske overvældet af den ukjendtes Storhed og Skjønhed og af den Pludselighed, hvormed hun havde nærmet sig ham. Men han følte sig snart roligere. Hun optraadte saa jævnt og imødekommende, hun fik ham til at spøge og le, og hun lo selv himmelhøit med. Kort og godt, i Løbet af nogle faa Minutter havde hendes Elskværdighed, støttet af en rigelig Nydelse af meget varm Toddy, bragt ham til at føle den voldsomste Kjærlighed til Damen. Samt til at overøse hende med de mest uforbeholdne Erklæringer herom.

«Ak», sukkede hun, «jeg ved ikke, om jeg ikke helst burde sørge over Deres Ord, saa megen Glæde De end skjænker mig. Hidtil har jeg lidt alene, nu vil vi være to om det, min kjære unge Ven. Jeg er ikke min egen Herre. Jeg tør saaledes ikke bede Dem besøge mig i mit Hjem, for jeg vogtes af skinsyge Blikke: Jeg er desuden ældre end Dem — men selvfølgelig som Kvinde meget svagere —; og skjønt jeg har den størst mulige Tillid til Deres Mod og Viljestyrke, bliver det nok mig, som maa udnytte mit Kjendskab til Verden og Menneskene til Hjælp for os begge. Hvor bor De henne?»

Han sagde, at han boede i et Hotel garni og nævnte Gaden og Husnummer.

Hun syntes at tænke sig om et Øieblik.

«Nuvel», sagde hun omsider, «De vil altsaa være mig tro og lydig?»

Silas forsikrede dyrt og helligt, at det vilde han.

«Godt», vedblev hun med et opmuntrende Smil, «De maa blive hjemme i imorgen, ja, bare udover Aftenen. Skulde der komme nogen af Deres Venner paa Besøg, saa bare send dem bort under det første det bedste Paaskud. Porten i Hotellet lukkes vel Klokken 10?»

«Nei, først Kl. 11», svarede Silas.

«Naa — saa skal De gaa hjemmefra et Kvarter over elleve. Raab bare, at Døren skal aabnes, og vogt Dem for ikke komme i nogenslags Passiar med Portneren, da det kan ødelægge altsammen. Gaa bent frem til Gadehjørnet, hvor Luxembourg-Haven støder til Boulevarden; — der vil De finde mig ventende paa Dem. Jeg stoler paa, at De adlyder mig med den yderste Punktlighed; thi husk, at hvis De om bare i en Smaating gjør noget andet end det, jeg siger, da vil De skaffe den Kvinde, hvis eneste Feil er at elske Dem, de største Ubehageligheder».

«Jeg kan ikke indse Nytten af alle disse Forskrifter», sagde Silas.

«Aa nei, De begynder nok allerede at behandle mig som en Slavinde», lo hun, idet hun slog ham med Viften paa Armen. «Men vogt Dem for det! De maa ikke begynde straks med den Slags. En Kvinde ønsker at lystres i Begyndelsen, sidenhen kan hun nok finde sin Fornøielse i selv at være underdanig. Og De maa i hvert Fald nu lystre mig, ellers svarer jeg ikke for noget. Men det er sandt, der falder mig noget ind», udbrød hun pludselig i en Tone, som havde hun netop øinet en ny Vanskelighed; «jeg har en bedre Udvei til at holde paatrængende Besøgende borte. Sig til Portneren, at han ikke skal lukke nogen ind til Dem uden en, der maatte komme udpaa Kvælden for at kræve Dem for Penge; søg at give denne Ordre paa en saadan Maade, at han forstaar, De er bange for hin Kreditor.»

«Jeg antager, De kan være forvisset om, at jeg nok skal værge mig mod paatrængende Besøgende», svarede han lidt stødt.

«Ja, nu har jeg sagt, hvordan jeg ønsker det hele arrangeret», bemærkede hun koldt. «Jeg kjender Mændene; en Kvindes gode Navn spiller ingen Rolle for Dem».

Silas rødmede og hang lidt med Hovedet; han havde tænkt sig, at der skulde blive Anledning til lidt Praleri overfor Vennerne i Anledning af det nye Bekjendtskab.

«Men først og fremst maa De passe paa ikke at sige et Ord til Portneren, naar De lukker Døren efter Dem».

«Og hvorfor?» spurgte han. «Af alle Deres mærkelige Befalinger synes denne mig den uforstaaeligste.

«I Begyndelsen tvilte De paa Fornuftigheden af nogle andre, som De nu indser var nødvendige. Tro mig derfor, naar jeg siger Dem, at ogsaa disse Forholdsregler vil være nyttige; med Tiden vil De indse det, og hvad skal jeg tænke om Deres Hengivenhed for mig, naar De nægter mig denslags Smaating ved vort første Møde».

Silas begyndte paa en Strøm af Forklaringer og Undskyldninger; men pludselig saa hun paa sit Ur og slog Hænderne sammen med et undertrykt Udraab.

«Du gode Gud, er det saa sent! Jeg har ikke et Øieblik at tabe. Ak, vi stakkels Kvinder, hvor er vi ikke Slaver af Forholdene! Naar jeg tænker mig til, hvad jeg allerede har udsat mig for af Hensyn til Dem».

Hun gjentog endnu en Gang sine mange Formaninger, samtidig som hun overøste ham med Kjærtegn og ømme Blikke, derefter sagde hun Adieu og forsvandt blandt Mængden.

Hele den følgende Dag følte Silas sig som en meget betydningsfuld Person; han var nu vis paa, at hun var Grevinde; da Aftenen kom var han til den fastsatte Tid paa Hjørnet ved Luxembourg-Haven. Der var ikke et Menneske at se. Han ventede næsten en halv Time, saa ind i Ansigtet paa alle, som gik forbi eller drev omkring i Nærheden. Han tog sig endog en Tur nedover Boulevarden, men der kom ingen deilig Grevinde og kastede sig i hans Arme. Tilslut begav han sig ærgerlig og modstræbende afsted til Hotellet. Paa Veien huskede han de Ord, som var blevet vekslet mellem Fru Zéphyrine og den blonde unge Mand, — og han fyldtes af bange Anelser.

«Det lader til», sagde han ved sig selv, «at alle skal lyve for Portneren». Han ringede paa Klokken. Døren aabnedes, og Portneren kom i Skjorten ud til ham med et Lys i Haanden.

«Er han gaaet?» spurgte Portneren.

«Han? Hvem mener De?» spurgte Silas skarpt; for han var ærgerlig over sin Skuffelse.

«Jeg har ikke set ham gaa ud af Hotellet», vedblev Portneren, «men jeg antager, at De har betalt ham, hvad De skylder. Her i Hotellet vil vi ikke have Folk, som ikke kan betale sin Gjæld».

«Hvem Fanden mener De?» raabte Silas med grov Stemme; «jeg skjønner ikke et Ord af Deres Sludder».

«Den lille lyse Mand, som var her for at hente sine Penge», gjenmælte Portneren uforstyrret. «Det er ham, jeg mener, og ingen anden; for De sagde jo, at jeg ikke skulde lukke nogen anden ind».

«Ah saa, nei — han har nok ikke været her», sagde Silas.

«Jeg tror, hvad jeg tror», blev Portneren ved med et underfundigt, spottende Blik.

«De er en uforskammet Slyngel!» skreg Silas, men samtidig slog det ham, at han vilde røbe sig ved at aabenbare en saa latterlig Heftighed. Langsomt begyndte han at gaa opad Trappen, idet hans Sind opfyldtes af bange Anelser.

«De skal altsaa ikke have noget Lys!» skreg Portneren efter ham.

Men Silas skyndte sig blot videre og stansede ikke, før han havde naaet den syvende Trappeafsats og stod foran sin egen Dør. Han stansede et Øieblik for at puste ud; han frygtede i dette Øieblik det værste og vovede næsten ikke at gaa ind i sit Værelse.

Da han endelig dristede sig til at aabne Døren, følte han sig helt lettet ved at se, der var mørkt og tomt. Han drog et langt Pust. Gudskelov, han var hjemme igjen og helt velbeholden. Dette skulde blive hans sidste Galskab, som det havde været hans første. Fyrstikkerne stod paa et lidet Bord ved Sengen, og han gav sig til at famle afsted i den Retning. Men pludselig grebes han atter af sin gamle Frygt, og han blev forferdelig glad, da han mærkede, at en Ting, han havde stødt imod, ikke var noget farligere end en Stol. Nu rørte han ved Gardinerne, Vinduet saaes utydelig, og han vidste da, at han var lige ved Enden af Sengen; det gjaldt da blot at føle sig frem langs med denne for at finde det søgte Bord.

Han følte méd Haanden paa Sengen, men det var ikke bare et Tæppe, som laa over den; — der var noget under Tæppet, som kjendtes ligt en Menneskefod. Silas trak Armen tilbage og stod et Øieblik som forstenet.

«Hvad i Guds Navn kan dette være!»

Han lyttede med alle Sanser spændte, men der hørtes ikke et Pust. Endnu en Gang førte han Fingerspidsen hen paa den Plet, han allerede havde berørt, men løb saa flere Skridt tilbage, skjælvende af Skræk. Der laa noget i Sengen. Hvad det var, vidste han ikke; — det skulde snart vise sig.

Der gik nogle Sekunder hen, før han kunde røre sig. Saa fandt han, som ført af et Instinkt, Fyrstikkerne, og med Ryggen mod Sengen tændte han et Lys. Saasnart Flammen blaffede op, vendte han sig langsomt for at se det, han følte, laa derhenne. Og det var ikke til at tage Feil af, hans værste Fantasibillede viste sig for ham. Sengetæppet var trukket omhyggelig op over Hovedpuden, men under det tegnede sig Omridsene af et ubevægeligt Menneskelegeme; og da han styrtede frem og rev Sengklæderne tilside, saa han for sig den blonde unge Mand, som havde været paa Bal Bullier Dagen før. Han laa nu med aabne, blikløse Øine; hans Ansigt var sort og opsvulmet, og en tynd Strime Blod trak sig langsomt nedover fra hans Næsebor. Silas satte i et langt skjælvende Klageskrig, slap Lyset og faldt paa Knæ ved Siden af Sengen.

Han vaagnede fra sin Afmagt ved en vedholdende diskret Banken paa Døren. Det varede nogle Sekunder, før han huskede, hvilken Stilling han befandt sig i; men da han skulde skynde sig og stænge Døren, for at ingen kunde komme og forstyrre ham, var det allerede for sent. Dr. Noel stod der i en høi Nathue med en Lampe i Haanden, der oplyste hans lange blege Ansigt; han nikkede med Hovedet, kastede speidende Blikke omkring sig som en Fugl, der søgte Bytte, og stod snart midt i Værelset.

«Jeg syntes, jeg hørte et Raab», begyndte Doktoren, «og da jeg var bange for, De skulde være syg, betænkte jeg mig ikke paa at trænge ind til Dem».

Med brændende Ansigt og voldsomt bankende Hjerte stod Silas stille mellem ham og Sengen; det var ham umuligt at aabne Munden til Svar.

«Her er mørkt», vedblev Doktoren, «og De har endnu ikke begyndt at tænke paa at komme i Seng. De vil maaske sige, at De ikke trænger nogensomhelst Hjælp, men jeg kan se paa Deres Ansigt, at De i dette Øieblik behøver en Ven og høist sandsynligt ogsaa en Læge. Lad mig føle paa Deres Puls; den giver nok en paalidelig Maalestok for Hjertets Befindende».

Han nærmede sig til Silas, der stadig trak sig tilbage og søgte at gribe hans Haand; men den unge Amerikaners Nerver var helt forstyrrede. Han undveg Doktoren med et pludselig Sidespring, kastede sig saa paa Gulvet og brast ud i en Strøm af Taarer.

Da Dr. Noel opdagede den døde Mand, formørkedes hans Ansigt. Han skyndte sig hen til Døren, som han havde ladet staa paa Gløt, lukkede den hastig og vred Nøglen om to Gange.

«Op her», raabte han høit og bestemt til Silas, «nu er det ikke Tid til at graate. Hvad har De gjort? Hvordan kom dette Lig herind i Deres Værelse? Tal De kun frit ud, — jeg vil hjælpe Dem! De tror kanske, at jeg vil styrte Dem i Ulykke? Eller De tror, at dette døde Legeme i Deres Seng kan paa nogen Maade berøve Dem den Sympati, som De har vundet hos mig? Taabelige unge Mand, den Straf som blinde og uretfærdige Love sætter for enkelte Handlinger, vedrører ikke Gjerningsmanden i hans virkelige Venners Øine. Om jeg saa min gode Ven komme til mig dryppende af Blod, vilde han ikke være ringere i min Mening af den Grund. Reis Dem op, unge Mand, godt og ondt er Fabler og Drømme, som ikke angaar os; den haarde Nødvendighed er Livets eneste Lovgiver, og hvor elendigt De end stilles for denne Sags Skyld, saa har De her mig ved Deres Side; jeg vil hjælpe og støtte Dem».

Da Silas paa den Maade var blevet saavidt opmuntret, at han kom over sin værste Fortvilelse, gav han sig til med stammende Røst og hjulpet af Doktorens Spørgsmaal at fortelle det vigtigste, som var hændt ham. Men Samtalen mellem Prinsen og Geraldine nævnte han intet om, da han ikke havde forstaaet stort af den og ikke skjønte, at den havde nogen Sammenhæng med hans egne Ulykker.

«Ak, ak!» udbrød Doktoren, «enten er jeg blind, eller saa er De i Deres — Uskyld faldt i Hænderne paa den farligste Bande i Europa. Min stakkels Ven, hvilken Grav har man ikke lokket Dem ned i, hvilken Dødsfare har De ikke i Deres Naivetet kommet ud for! Men hør nu, kan De ikke give mig en Skildring af denne Englænder, som De saa, og som jeg antager for Anstifteren af det hele Komplot! Var han ung eller gammel, høi eller lav?»

Men Silas, som med al sin Nysgjerrighed ikke eiede Øine i Hovedet, kunde bare give nogle ganske betydningsløse Oplysninger, som det var umuligt at slutte noget fra.

«Denslags Ting skulde være Gjenstand for Undervisning i enhver Skole», raabte Doktoren opbragt. «Hvad hjælper Øine og Tunge, naar Mennesket ikke kan iagttage og gjenkjende sin Dødsfiende? Jeg, som kjender alle Europas Forbryderbander, skulde have fundet ham ud blandt Tusener og smedet Vaaben til Deres Forsvar. Husk paa at øve Dem i lagttagelsens Kunst for Fremtiden, min stakkels unge Ven; De vil finde, at den kan være Dem til den største Nytte».

«Fremtiden?» mumlede Silas; «hvad anden Fremtid tror De, jeg har ivente, end Galgen!»

«Aa, i Ungdommen er man i Regelen let modløs», svarede Doktoren; «ens Sorger synes saa ofte tyngre, end de er i Virkeligheden. Jeg er en gammel Mand, men opgiver aldrig Haabet».

«Kan jeg fortælle Politiet, hvordan denne Historie i Virkeligheden er gaaet til?» spurgte Silas.

«Paa ingen Maade», svarede Doktoren. «Efter hvad jeg allerede paa dette Tidspunkt kan skjønne, er Deres Sag absolut haabløs, bedømt ud fra Øvrighedens Forudsætninger. De Folk vil øieblikkelig anse Dem for den eneste Skyldige. Husk dernæst paa, at vi blot kjender Sammensværgelsen ganske stykkevis; de Kjæltringer, som der her er Tale om, har utvilsomt lagt en høist sindrig Plan, som en retslig Undersøgelse let kan bringe for Dagens Lys, og De kan være vis paa, at man da ogsaa vil finde uomstødelige Beviser mod Dem».

«Jeg er altsaa fortabt!» brast det ud af Silas.

«Det har jeg ikke sagt», svarede Dr. Noel; «det kunde ikke falde mig ind at optræde som Profet paa et saa løst Grund lag som det, her foreligger».

«Men se da bare paa det der!» indvendte Silas og pegte paa det døde Legeme. «Her har jeg et Lig i min Seng; det kan ikke forklares bort paa nogen mulig Maade, og bare Betragtningen af det er en Rædsel».

«Rædsel?» gjentog Doktoren i en spørgende Tone. «Nei, naar Legemets Urværk er stanset, da er det for mig ikke andet end en sindrigt Stykke Maskineri, som jeg kan tage fra hinanden med mine Instrumenter. Naar Blodet først er blevet koldt og stillestaaende, er det ikke fenger menneskeligt Blod; og er Kjødet først dødt —, er det ikke fenger det Kjød, vi attraar hos den, vi elsker. Ynden saavel som alt andet tiltrækkende og afskrækkende er forsvundet med den Sjæl, som giver det hele Liv og Mening. Væn Dem derfor til at se med Ro paa denne afsjælede Skikkelse; thi hvis min Plan akcepteres af Dem, vil De blive nødt til at udholde dette uhyggelige Naboskab i nogle Dage».

«Deres Plan?» raabte Silas. «Har De virkelig en Plan, Doktor, da maa De øieblikkelig fortælle mig derom; for jeg har ikke stort Mod paa at fortsætte denne usle Tilværelse fenger».

Uden at svare vendte Dr. Noel sig mod Sengen og gav sig til at undersøge Liget.

«Stendød», mumlede han, «og som jeg tænkte mig, har de nok tømt hans Lommer, — ja, endog Navnebogstaverne har de skaaret ud af Skjorten. De har gjort sit Arbeide grundigt og godt. Heldigvis er han ikke nogen svær Mand». Silas hørte med den største Angst paa Doktorens Ord. Men da denne havde tilendebragt sin Undersøgelse, satte han sig paa en Stol og holdt smilende følgende Tale til den unge Amerikaner:

«I den Tid, jeg har været herinde i Deres Værelse, har jeg vistnok havt travl Beskjæftigelse for saavel min Tunge som mine Øren, men samtidig har jeg dog ogsaa tilladt mig at bruge mine Øine. Jeg lagde for et Øieblik siden Mærke til, at De har staaende derhenne i Krogen en af disse umaadelige Tingester, som Deres Landsmænd fører med sig hele Verden rundt, jeg mener Saratoga-Kufferten. Hidtil har jeg aldrig kunnet forstaa, hvad Nytte man kan have af den Slags Uhyrer, men nu begynder det at gaa op for mig. Om den oprindelig er bestemt til at bruges af en Slavehandler eller til at skjule Følgerne af en altfor hyppig Benyttelse af Bowie-Kniven, skal jeg ikke kunne afgjøre; men det kan jeg ialfald fortælle Dem, at denne Kasse øiensynlig bør benyttes til at skjule et Meneskelegeme i».

«Aa Gud!» kom det klagende fra Silas, «spøg dog ikke med disse Ting».

«Det har De Ret i», svarede Doktoren; «De forstaar altsaa ikke, hvor alvorligt jeg taler, tiltrods for at der er en vis Spøgefuldhed i mine Ord».

«Det første, vi har at gjøre, er at tømme Deres Kuffert for alt dens Indhold».

Silas adlød øieblikkelig. Saratoga-Kufferten var snart ryddet, og dens Indhold kastet i en stor Haug paa Gulvet. Hvorpaa Silas og Doktoren i Forening bar den døde Mand fra Sengen og med nogen Vanskelighed fik ham anbragt i den tomme Kuffert. Dernæst lukkedes Laaget i. Nøglen dreiedes om, og Kufferten blev forsvarlig surret af Doktoren, medens Silas anbragte alt Tøiet, som laa og drev paa Gulvet, i Krogen mellem Klædeskamret og Kommoden.

«Nu har vi gjort det første Skridt til at udslette Sporene af den Forbrydelse, som her er gaaet for sig. Imorgen, eller helst nu ikvæld, maa De se at faa Bugt med Portnerens Mistanke, idet De betaler ham, hvad De skylder og lidt til. Jeg skal da sørge for, at han drager de rette Slutninger af det indtrufne. Imidlertid følger De mig ind paa mit Værelse, hvor jeg skal give Dem et stærkt, men ellers ufarligt Sovemiddel; thi De trænger først og fremst Ro.

Den næste Dag var den længste, Silas hidtil havde oplevet. Han nægtede sig hjemme for sine Venner, og sad ubevægelig henne i Kakelovnskrogen og stirrede paa den uhyggelige Kuffert. Nu fik han ogsaa lide for sin tidligere Nysgjerrighed; Kighullet i Væggen blev flittige benyttet inde fra Fru Zéphyrines Værelse. Dette blev ham tilsidst saa ubehageligt, at han nu paa sin Side stoppede Aabningen til, hvorpaa han for længere Tid hensank i angstfuld Bøn og Graad.

Sent udpaa Kvælden traadte Doktor Noel ind i hans Værelse med et Par forseglede Konvolutter i Haanden; den ene var temmelig tyk, den anden tynd og begge uden Adresse.

«Hør nu, Silas», sagde han, idet han satte sig ved Bordet, «jeg skal forklare Dem den Plan, jeg har lagt for at redde Dem fra Undergang. Imorgen tidlig reiser Prins Florizel af Bøhmen tilbage til London efter at have tilbragt nogle Dage her paa Karnevallet. Jeg havde det Held for en Tid siden at kunne vise hans Ledsager, Oberst Geraldine, en af de Tjenester, som min Profession tillader mig at øve. Jeg behøver ikke nærmere at udvikle for Dem, hvori den bestod; det faar være nok, at jeg ved, han er villig til at yde mig enhver Gjentjeneste, der staar i hans Magt. For det første er det absolut nødvendig for Dem at kunne komme til London, uden at nogen aabner Deres Kuffert. Dette skulde jo synes temmelig umuligt, naar man betænker, at den skal undersøges paa Londons Toldbod; derfor greb jeg til den Udvei at henvende mig til Oberst Geraldine, da en Person af Prinsens høie Rang selvfølgelig kan undgaa denslags Trakasserier, som vi andre dødelige faar finde os i. Oberst Geraldine gav mig et imødekommende Svar, og naar De før Klokken seks imorgen indfinder Dem paa Prinsens Hotel, vil Deres Bagage blive modtaget og befordret sammen med hans Høiheds. De selv kan gjøre Reisen som et Medlem af hans Suite».

«Tager jeg ikke meget Feil», svarede Silas, «saa har jeg allerede seet baade Prinsen og Oberst Geraldine; jeg hørte endog paa en Samtale mellem de to i forgaarsaftes paa Bal Bullier».

«Det er høist sandsynligt», svarede Doktoren, «for Prinsen pleier at vise sig i alt Slags Selskab. Er De først kommen til London», vedblev han, «saa er Deres pinlige Hverv saa nogenlunde besørget. I denne tykke Konvolut har jeg lagt ind et Brev, hvis Adresse jeg ikke har vovet at nedskrive, men i den anden Konvolut findes Numret paa det Hus, hvortil De skal bringe Kufferten. Der vil De blive befriet for den — og for al Deres Angst».

«Ak, ak!» udbrød Silas, «jeg vilde saa inderlig gjerne tro, hvad De siger, men hvordan skal jeg vel kunne det? Deviser mig en forhaabningsfuld Udvei fra alle mine Vanskeligheder, men hvordan skal jeg i min nedtrykte Sindstilstand tro paa Muligheden af en saa fantastisk Opløsning paa alle Vanskeligheder? Tal hel aabent til mig og forklar mig Deres Mening».

Doktoren syntes stødt.

«Unge Mand», svarede han, «De ved ikke, hvilken Umulighed De beder om. Men lad mig opfylde Deres Ønske. Jeg er godt vant til at taale Ydmygelser; og det vilde jo være urimeligt, om jeg nægtede Dem Opfyldelsen af Deres Bøn, naar jeg allerede har sagt Dem saa meget. Vid da, at jeg, som fører et roligt og beskedent Liv, i min Ungdom ferdedes i de dristigste og farligste Kredse i London. Vistnok nød jeg ogsaa dengang baade Agtelse og Berømmelse — i det Ydere, men min hemmelige Magt bestod i mit nære Forhold til nogle fuldstændig ryggesløse og forbryderske Existenser. Og det er til en af disse mine fordums Venner, jeg nu henvender mig for at skaffe Dem af med den Byrde, som hviler paa Deres Samvittighed. Hine Mennesker tilhørte mange forskjellige Nationer og indehavde mangeslags Bestillinger, men alle var de bundne af en frygtelig Ed til absolut Taushed og til at arbeide for et og det samme Formaal. Maalet med Forbundets Indstiftelse var at begaa Mord. Og jeg, som her staar for Dem som en ustraffet og tilsyneladende uskyldig Person, var Føreren for denne frygtelige Bande».

«Hvad for noget?» raabte Silas. «Er De en Morder? En, som har drevet Myrderiet som Profession? Kan jeg da tage Dem i Haanden? Og bør jeg under disse Omstændigheder tage mod Deres Tjenester? Forbryderske gamle Mand! vil De virkelig benytte Dem af min Ungdom og Fortvilelse til at lokke mig endnu dybere ned i Elendigheden?»

Doktoren lo bittert.

«De er vanskelig at tilfredsstille, Mr. Scuddamore», sagde han; «men jeg byder Dem blot Valget mellem at være Forbryderen eller Forbrydelsens Offer. Er Deres Samvittighed for øm til at kunne tage mod min Hjælp, sig det da bent ud, saa skal jeg straks gaa min Vei. De faar da skaffe Kufferten bort paa en Maade, som sømmer sig for en Mand med Deres fintfølende Samvittighed».

«Jeg erkjender, at jeg har baaret mig galt ad», svarede Silas. «Jeg burde have erindret, at De ædelmodig tilbød Dem at hjælpe mig, endog før jeg havde overbevist Dem om min Uskyldighed. Jeg vil derfor med Tak høre paa Deres Raad».

«Det er godt», svarede Doktoren; «det lader til, De begynder at profitere af Erfaringens Lærdomme».

«Men», vedblev Silas, «da De tilstaar, at De har Øvelse i denslags uhyggelige Forretninger, og da de Folk, De anbefaler mig til, er Deres tidligere Venner og Medhjælpere, kunde De maaske selv paatage Dem Transporten af Kufferten, saa blev jeg kvit det frygtelige Syn».

«Sandelig!» udbrød Doktoren, «jeg beundrer Dem. Det lader virkelig til, at De finder, jeg ikke har taget mig tilstrækkelig af Deres Sager, men det er nu ikke min Mening. De maa for mig gjøre, hvad De vil, benyt Dem af mit Tilbud eller lad være —; men kom ikke med nogensomhelst Forsikringer om Deres Taknemlighed, for jeg sætter Deres Karakter endnu lavere end Deres Forstand. Skulde De opleve en længere Fremtid med Behold af Deres Aandsevner, vil De skamme Dem over Deres Optræden ved denne Leilighed».

Dermed reiste Doktoren sig, gjentog kort og klart sine Ordrer og forlod Værelset uden at give Silas Tid til at svare.

– – Næste Morgen var Silas i Hotellet, hvor han blev høflig modtaget af Oberst Geraldine og befriet for Kufferten og al den Angst, som fulgte med den. Dagen gik uden mærkelige Hændelser, dog ikke uden en vis Gysen for vor Helt, hver Gang Matroser eller Portører beklagede sig indbyrdes over Tyngden af Prinsens Bagage. Silas kjørte sammen med Tjenerskabet, medens Prinsen sad sammen med Oberst Geraldine. En Gang, da de var paa Dampskibet, blev Prinsen opmærksom paa den unge Mands triste Udseende; Silas stod nemlig og betragtede Reisegodset, der laa stablet sammen i en Haug paa Dækket.

«Hvem er det unge Menneske, som ser saa melankolsk ud?» spurgte Florizel sin Ledsager.

«Aa», svarede Geraldine, «det er den Amerikaner som fik Lov til at reise sammen med Deres Suite».

«Ah, De minder mig om, at jeg har glemt min Høflighedspligt mod min Gjæst», sagde Prinsen, idet han gik til Silas, hvem han tiltalte med den venligste Ord.

«Det glæder mig i høieste Grad, min unge Herre, at jeg har kunnet imødekomme Deres Ønske, som blev fremsat for mig af Oberst Geraldine. Og jeg vil være Dem meget forbunden, om De for Fremtiden vil huske paa, at jeg mere end gjerne vil yde Dem hvilkensomhelst Tjeneste, De maatte bede mig om».

Hvorefter han spurgte Silas om enkelte politiske Forhold i Amerika. Og han fandt Silas' Svar særdeles omtænksomme og fornuftige.

«De er jo endnu en ung Mand», sagde Prinsen, «og dog forekommer De mig at være besynderlig alvorlig for Deres Alder. Maaske er De meget optaget af dybtgaaende Studier. Men nu bliver jeg vel indiskret og berører Emner, De maaske ikke har Lyst til at indlade Dem paa».

«Ja, jeg har sandelig gode Grunde til at føle mig som den ulykkeligste blandt Mennesker!» brast det ud af Silas; «aldrig er en uskyldig Mand blevet værre behandlet».

«Nu, jeg skal ikke trænge mig ind i Deres Fortrolighed», svarede Prinsen, «glem ikke, at Oberst Geraldines Anbefaling er den bedste Vei til mit Venskab, og at jeg ikke alene er villig, men sandsynligvis ogsaa bedre istand end andre til at hjælpe Dem».

Silas var henrykt over denne store Mands Elskværdighed; men han sank snart tilbage i sine tunge Tanker. Thi ikke engang en Prins formaar helt at befri en grublende Sjæl fra alle uhyggelige Tanker — selv om denne Sjæl er republikansk sindet.

Toget stansede omsider ved Charing Cross, hvor Toldembedsmændene viste den sædvanlige Mangel paa Evne til at bemærke Prinsens store Bagage. En Række yderst elegante Ekvipager ventede paa Hans Høihed, og Silas blev med de andre af Følget anbragt i en af disse og ført til Prinsens Palads. Der opsøgte Oberst Geraldine ham og udtrykte sin Glæde over at have vist en Ven af Doktoren en liden Tjeneste. Dr. Noel var en Mand, han satte meget høit.

«Jeg haaber», fortsatte han, «at Deres kostbare Porcelæn er i god Behold; jeg gav mine meget bestemte Ordrer til at vise den største Paapasselighed med alle Prinsens Effekter».

Han gav Tjenerne Befaling til at sætte Kufferten op paa Forsædet, trykkede Silas' Haand og undskyldte sig med de mangehaande Forretninger, han havde som Prinsens første Embedsmand.

Silas brød Seglet paa den Konvolut, som indholdt Adressen, og befalede den statelige Kusk at kjøre ham til Box Court. Det lod til, at dette Sted ikke var ukjendt for Kusken; thi han satte op et høist forundret Ansigt og spurgte endnu engang, om han havde hørt rigtig. Med bankende Hjerte tog Silas Plads i Vognen. Det viste sig umuligt at kjøre ind i Box Court med en saa stor Vogn; man maatte gaa hen over en smal Sti, indrammet af et Rækværk. Pludselig viste der sig en Mand, som hilste venlig paa Kusken; denne havde allerede aabnet Vogndøren og spurgte Silas, om Kufferten skulde bæres videre, og hvilken Vei man skulde gaa med den.

«Vær saa venlig at bringe den til Nr. 3», svarede Silas».

Det var en tung Byrde for de to Mænd, og Silas maatte selv tage i af al sin Kraft; men skjønt de havde baaret den uhyggelige Kuffert saa stilt som muligt, opdagede Silas pludselig til sin store Skræk, at de var omgivet af en hel Mængde interesserede Tilskuere. Han bankede imidlertid nogenlunde rolig paa Døren og leverede Tjeneren den anden Konvolut.

«Han er ikke hjemme», sagde denne, «men vil De lade mig beholde Brevet og komme hid igjen imorgen tidlig, skal jeg skaffe Dem Rede paa, om De kan blive modtaget, og til hvad Tid paa Dagen det kan ske. Ønsker De, at Kufferten skal blive staaende her?»

«Ja, meget gjerne», svarede Silas øieblikkelig, men huskede saa paa, at denslags aabenhjertige Tilstaaelser var yderst farlige i denne Affære. Han skyndte sig derfor at tilføie, at det kanske var bedst at bringe Kufferten tilbage til Hotellet foreløbig.

Tilskuerne morede sig støiende over hans Ubestemthed og fulgte efter ham til Vognen med nærgaaende Bemærkninger. Og Silas var helt knust af Skam og Forbitrelse, da ham omsider kunde bede Tjenerne om at bringe ham til et roligt og godt Hotel i Nærheden.

Den prinselige Vogn satte ham af ved Craven Hotel i Craven Street og drog saa videre; han maatte nu selv forklare de tililende Tjenere, hvad han ønskede. Det eneste ledige Værelse var et usselt Kammer fire Trapper op. Og han maatte bede to stærke Tjenere slæbe den uhyggelige Kuffert derop. Det lykkedes dem da ogsaa omsider med megen Møie og mange Forbandelser, — Silas holdt sig stadig i Hælene paa dem og gjennemgik en ny Angstfølelse, hver Gang de passerede et farligt Sving i Trappen. Et eneste Feiltrin, sagde han ved sig selv, og Kufferten vilde styrte over Rækværket og ned i den aabne store Forsal.

Endelig var de da oppe paa det lille Værelse, og Silas satte sig paa Sengekanten for at hente lidt Kræfter efter den Angst, han havde været i. Men ikke før havde han sat sig ned, før han atter maatte vende tilbage til den uhyggelige Virkelighed; thi nu begyndte de to Tjenere med den største Energi at løse op de stærke Surringer om Kufferten.

«Lad være med det!» skreg Silas. «Jeg kommer ikke til at aabne Kufferten her paa Hotellet».

«Da kunde De sandelig ladet den blive staaende dernede», brummede den ene af Mændene; «den er jo saa tung som et Hus. Jeg kan ikke engang tænke mig, hvad De har gjemt i den. Er det Penge, saa er De s'gu rigere end jeg».

«Penge», gjentog Silas stødt. «Hvad mener De med Penge? Jeg har ingen Penge — De maa ikke komme til mig med sligt taabeligt Snak».

«Naa godt Ord igjen, Mester», nikkede Manden. «Ingen af os skal røve Deres Herligheds Penge. For mig kan De være ganske tryg, men da Kufferten var saa tung, skulde jeg have stor Lyst til at drikke et Glas paa Deres Herligheds Velgaaende».

Silas trykkede to franske Guldstykker i Haanden paa ham, idet han samtidig bad Manden meget undskylde, at han uleiligede ham med udenlanske Penge, — det var uundgaaeligt for en Fremmed. Og Manden brummede endnu værre, saa foragtelig fra Pengene hen paa Saratoga-Kufferten og samme Vei tilbage, men forlod dog omsider Værelset.

I næsten to Dage havde nu den døde Mand ligget i Silas' Kuffert, og ikke før var den Ulykkelige blevet alene, før han gav sig iferd med at efterse alle Sprækker og Aabninger, som muligens kunde være kommet til paa Reisen. Men der var ingen Skade sket, det var koldt i Veiret, og ingen kunde opdage noget mistænkeligt ved den uhyggelige Kasse.

Han satte sig paa en Stol ved Siden af den, støttede Ansigtet mod Haandfladerne og sank hen i tunge Tanker. Kom der nu ikke snart nogen og reddede ham ud af alle disse Vanskeligheder, saa vilde han sikkert blive afsløret. Her sad han mutters alene i en fremmed By, og han var ureddelig fortabt, hvis ikke Doktorens Brev viste sig at føre ham til Maalet. Under tunge Selvanklager mindedes han sine stolte Fremtidsplaner. Nu var der ikke mere Tale om, at han kunde blive den store Mand i sin Fødeby Bangor i Maine. Han vilde aldrig stige fra det ene høie Embede til det andet og kunde ligesaa godt med ét opgive alt Haab om at blive Præsident i de Forenede Stater samt om at faa reist sig en Statue paa Kapitoliet i Washington. Her sad han nu lænket til en død Englænder, der laa begravet i en Saratoga-Kuffert. Kunde han ikke faa dette Lig afveien, var der for ham intet Haab om at opnaa nogen Plads i sit Fædrelands glorværdige Historie!

Jeg skal vel vogte mig for hver nøiagtigere Gjengivelse af den unge Mands Udtalelser om Doktoren, den myrdede, Fru Zéphyrine, Hoteltjenerne, Prinsens Ledsagere, kort sagt om alle, som mere eller mindre fjærnt havde havt nogen Forbindelse med den skrækkelige Ulykke, han var kommen ud for.

Han sneg sig ned i Spisesalen ved Syvtiden, men de gule Vægge skræmmede ham og ligesaa Middagsgjæsternes nysgjærrige Øiekast. Hele Tiden saa han Kufferten foran sig. Da Opvarteren rakte ham Osten, for han skrækslagen tilbage og væltede sit Ølglas udover Bordet.

Den tjenstvillige Tjener vilde vise ham Veien til Røgeværelset; og skjønt han helst vilde have løbet op paa sit Værelse for at passe sin farlige Skat, dristede han sig ikke dertil, men fulgte Opvarteren ned i det sorte gasoplyste Kjælderrum, som den Gang var og sandsynligvis ogsaa fremdeles er Hotellets Salon.

Der stod to meget trist udseende Herrer og spilte Billiard under Opsyn af en svedende, tæringssyg Markør; — og saavidt Silas kunde se, fandtes der ikke andre Mennesker i Rummet. Men et Øieblik efter opdagede han langt borte i et mørkt Hjørne en Mand, som sad og røgte med nedslagne Øine. Han saa ellers meget brav og beskeden ud. Silas saa øieblikkelig, at han havde mødt Manden før, og ved nøiere Eftertanke gjenkjendte han trods det forandrede Ydre i ham den Person, som havde modtaget ham ved Indgangen til Box Court, og som havde hjulpet med at bære Kufferten fra Vognen. Silas vendte sig med et Ryk, løb sin Vei og stansede ikke, før han sad velbeholden bag sin laaste og boltede Dør.

Og der blev han liggende den hele Nat ved Siden af Kufferten med Liget i. Bærerens Bemærkning, at der var Penge i Kufferten, indjog ham nye Rædsler, saa han vovede ikke at lukke et Øie. Og naar han saa kom til at tænke paa den mistænkelige Person fra Box Court, som sad og lurte paa ham nede i Røgesalonen, blev han mere og mere overbevist om, at han var et Offer for en hemmelig Sammensværgelse.

Klokken var meget over tolv, da Silas ængstet af alskens slemme Tanker aabnede sin Dør og saa ud i Gangen. Den oplystes af et ensomt Gasblus, og han saa i Skinnet derfra en Mand, som laa og sov paa Gulvet — efter Udseendet at dømme en af Hotellets Tjenere. Silas trippede paa Taa hen til Manden. Han laa halvt paa Ryggen og halvt paa Siden med den høire Arm over Ansigtet. Pludselig løftede den sovende Armen og aabnede Øinene og Silas befandt sig endnu en Gang Ansigt til Ansigt med Bæreren fra Box Court.

«Godaften, Sir», sagde Manden venligt.

Men Silas var altfor forstyrret til at kunne finde et Svar. Han skyndte sig taus tilbage til sit Værelse.

Udpaa Morgenen faldt han i Søvn paa Stolen og blev siddende i den Stilling med Hovedet støttet paa Kufferten. Skjønt dette ikke var det bekvemmeste Leie, og Hovedpuden jo var noksaa uhyggelig, sov han baade lenge og godt, og han vaagnede først langt udpaa Formiddagen ved en skarp Banken paa Døren.

Han skyndte sig at aabne. Derude stod en af Hotellets Tjenere.

«Tør jeg spørge, om det var Dem, som igaar aflagte Besøg i Box Court?»

Silas nikkede kort til Svar.

«Jeg har da at overlevere Dem denne Billet», sagde Tjeneren, idet han rakte Silas en forseglet Konvolut.

Silas rev den op. Der stod bare: «Klokken tolv».

Han indfandt sig punktlig paa Slaget; Kufferten blev baaret foran ham af flere kraftige Mænd, og han førtes ind i et Værelse, hvor der sad en Mand og varmede sig foran Kaminen med Ryggen mod Døren. Støien af de mange Mennesker, som satte den tunge Byrde fra sig paa det haarde Gulv, gjorde tilsyneladende intet Indtryk paa Manden, og Silas blev staaende og vente i Angst og Bæven, indtil det maatte behage den Fremmede at bemærke hans Nærværelse.

Der var maaske forløbet fem Minutter, da den fremmede Mand vendte sig langsomt om og aabenbarede sig som Prins Florizel af Bøhmen.

«Saa!» udbrød denne meget strængt, «det er paa den Maade, De misbruger min Høflighed. De søger Hjælp hos Folk i høie Stillinger udelukkende i den Hensigt at undgaa Følgerne af Deres Forbrydelser. Ja, da kan jeg godt forstaa Deres Tungsind forleden Dag, da jeg talte et Par Ord med Dem».

«Sandelig jeg er uskyldig i alt uden i at være et Offer for andres onde Gjerninger».

Og under en Strøm af Ord og med Opbydelse af al sin Taleevne og Energi gav Silas sig til at fortælle Historien om alle sine Ulykker.

«Jeg ser, jeg har taget Feil af Dem», sagde Prinsen, da den unge Mand var ferdig. «De er altsaa blot et Offer for andres Skjændigheder; følgelig vil jeg yde Dem al den Støtte, jeg formaar. Og nu skal vi give os ikast med vort tunge Arbeide. Aabn øieblikkelig Deres Kuffert og lad mig se, hvad den indeholder».

Silas skiftede Farve.

«Jeg er næsten bange for at se ned i den», udbrød han.

«Aa, det er dog ikke første Gang, De ser dette Syn», svarede Prinsen. «Denslags Sentimentalitet maa De vogte Dem for. Synet af en syg Mand, som vi endnu kan hjælpe burde virke meget stærkere paa vore Følelser end at stilles Øie til Øie med et dødt Legeme, som kan undvære baade vor Hjælp og vor Harme, vor Kjærlighed og vort Had. Tag Dem sammen, Mr. Scuddamore». — Og da Silas endnu nølede — «ja, jeg gjentager ikke min Befaling en Gang til».

Det var, som Silas vaagnede af en Drøm, da han endnu skjælvende af Angst og Væmmelse gav sig til at løsne paa Omsurringen og aabne Laaget paa den uhyggelige Kuffert. Prinsen stod ved Siden af med roligt Ansigt og Hænderne paa Ryggen. Liget var nu ganske stivt, og Silas følte en ny og voldsom Uhyggefornemmelse ved at skulle afdække dets Ansigt.

Men Prins Florizel tumlede bagover ved Synet af den Døde.

«Almægtige Gud!» brast det ud af ham, «der har De bragt mig en forferdelig Gave, Mr. Scuddamore. Denne unge Mand tilhørte min Suite, han var en Broder af min bedste Ven. I min Tjeneste er han faldt som Offer for en ryggesløs Forbryder. Stakkars Geraldine», hviskede han som til sig selv, «hvordan skal jeg kunne fortælle dig om din Broders ulykkelige Død? Hvordan skal jeg kunne undskylle mig for dig og for Gud? Jeg, som først gik med paa den dumdristige Plan, som ledede til et uskyldigt Menneskes blodige og rædselsfulde Død! Ak, Florizel, Florizel, naar vil du begyndte at bruge den Omtanke, der sømmer sig for et stakkars Menneskebarn — istedetfor at gaa omkring overvældet af den Magt, som Omstændighederne har tildelt dig. Magt!» sagde han foragteligt, «hvem kan være mere magtesløs end jeg? Jeg ser paa denne unge Mand, som jeg har ofret, og føler mig ydmyget ved Tanken om, hvor lidet det er at være Prins».

Silas var dybt rørt ved Synet af den andens Bevægelse. Han prøvede paa at mumle frem nogle trøstende Ord, men brast saa i Graad. Prinsen følte sig bevæget ved hans Deltagelse og rakte ham Haanden.

«Vær stærk!» sagde han. «Vi har begge meget at lære, og vi skal begge blive bedre Mennesker paa Grundlag af de Erfaringer, denne Dag har bragt os».

Silas takkede ham med et langt, hengivent Blik.

«Skriv op Dr. Noels Adresse, vedblev Prinsen, idet han førte ham hen til Bordet, og lad mig advare Dem mod at søge hin farlige Mands Selskab, naar De atter kommer til Paris. Han har i denne Sag handlet i en god Mening — det vil jeg ialfald tro, men havde han staaet helt udenfor Mordet paa den unge Geraldine, vilde han aldrig have medvirket til at sende Liget til Morderens Adresse».

«Morderen!» udbrød Silas forferdet.

«Ja netop!» gjentog Prinsen. «Dette Brev, som ved den almægtige Guds Bistand er kommen i mine Hænder, var adresseret til selve Forbryderen, den nederdrægtige Præsident i Selvmorderklubben. Men tænk nu ikke mere paa disse uhyggelige Forhold; vær glad over, at De paa saa underbar Maade har undgaaet Straffen for Deres Letsindighed — og forlad øieblikkelig dette Hus. Jeg har det meget travlt og maa se at faa begravet denne Døde, som for ikke saa lenge siden var en smuk og prægtig Yngling».

Ydmyg og taknemlig sagde Silas Prins Florizel Farvel; men han blev tilbage i Box Court; indtil han saa den mægtige Mand kjøre ud i en pragtfuld Vogn for at aflægge Politichefen, Oberst Henderson, en Visit. Trods sin republikanske Overbevisning tog den unge Amerikaner med den dybeste Ærbødighed sin Hat af for Vognen. Samme Dags Aften drog han med Toget tilbage til Paris.

Her ender Historien om Doktoren og Saratoga-Kufferten. Jeg skal blot tilføie, at Mr. Scuddamore allerede er begyndt at gaa tilveirs paa Ærens Stige; ifølge de sidste Efterretninger derover fra, er han blevet valgt til Sheriff i sin Fødeby.

III.

Historien om Kjøreturen med Hansom-Cab'en.

Løitnant Brackenbury Rich havde udmærket sig i høieste Grad i en af de mindre indiske Krige. Det var ham, som med egen Haand tog en fiendtlig Høvding til Fange; hans Tapperhed omtaltes overalt med den høieste Ros. Og da han kom tilbage til Fædrelandet, slemt medtaget af et Sabelhug og en langvarig Junge-Feber, stod den londonske Societet ferdig til at modtage ham med aabne Arme som en Stjærne af anden Rang. Løitnanten var imidlertid en af disse ægte beskedne Mænd, som elsker Eventyret for dets egen Skyld, men ikke bryder sig det mindste om Smiger eller Berømmelse, og han drog simpelt hen til Algeriet, hvor han blev indtil Beretningerne om hans Tapperhed havde mistet sin første Nyhed. Da han endelig kom til London i Begyndelsen af Saisonen, vakte han saa liden Opmærksomhed, som han bare kunde ønske sig, og da han var forældreløs og blot havde nogle fjerne Slægtninge ude i Provinsen, levede han næsten som en Fremmed midt blandt det Folk, for hvilket han havde ofret sit Blod.

Dagen efter at han var kommet, spiste han alene til Middag i en militær Klub. Han hilste paa nogle gamle Kamerater, som lykønskede ham hjerteligt og varmt; men da de alle var optagne hver paa sit Sted for Aftenen, var han henvist til at more sig, saa godt han kunde paa egen Haand. Han var selskabsklædt, for han havde tænkt at gaa hen i et Theater. Den store By var helt ny for ham. Han var gaaet fra sin Fødebys Skole lige ind i Krigsskolen, og derfra var han med engang blevet overflyttet til den fjærne Østen. Nu lovede han sig selv, at han til Gjengjæld skulde more sig saa meget grundigere i denne nye Verden. Svingende sin Stok gik han let og lystigt afsted vestover. Det var en mild Aften; Mørket var allerede faldt paa, og det truede med Regn. Det endeløse Tog af vandrende Mennesker i den skiftende Belysning satte Løitnantens Fantasi i Bevægelse. Han havde en Følelse af, at han kunde gaa ustanselig fremover i denne æggende Byluft omgivet af disse ukjendte fire Millioner Mennesker. Han stirrede op paa Husene og undredes paa, hvad der vel kunde foregaa bag alle lysende Vindusruder. Han saa ind i Ansigterne, han mødte, og fandt hvert optaget af en eller anden uskyldig eller forbrydersk Interesse.

«Her taler Folk om Krig», sagde han ved sig selv, «og se saa paa denne store daglige Krigsskueplads!»

Og han gav sig til at undres over, at han skulde gaa saa lenge omkring i denne indviklede Verden uden at støde paa saa meget som et eneste Eventyr.

«Naa, der er jo endnu god Tid for den Slags», mente han. «Jeg er fremmed her og ser vel ogsaa ud som en Fremmed. Men jeg maa dog om ikke altfor lang Tid se til at komme ind i Strømmen».

Det var allerede langt ud paa Natten, da der pludselig kom en kold Regnskur. Brackenbury blev staaende under nogle Trær og fik i dette Øieblik se en Droschekusk, som gjorde Tegn til ham, at han var ledig. Dette kom jo saare bekvemt for Løitnanten, der øieblikkelig svingede med Stokken til Svar og straks efter sad i Vognen.

«Hvorhen?» spurgte Kusken.

«Hvor De selv vil», svarede Brackenbury.

Og i samme Øieblik fløi Droschen afsted gjennem Regnen forbi de talløse Villaer. Den ene af disse var saa nøiagtig lig den anden, hver med sin Have foran, og der var saa faa Ting, som kunde vække Opmærksomhed i de øde Gader og Gyder hvorigjennem Turen gik, at Brackenbury snart tabte enhver Forestilling om Retningen. Han kunde saaledes godt tænke sig, at Kusken bare morede sig med at kjøre ham rundt et og samme Kvartal, men der var noget forretningsmæssigt i Farten, som overbeviste ham om det modsatte. Vognen drog mod et bestemt Maal, og Brackenbury sad hele Tiden og undrede sig over den Behændighed, Manden viste ved at kjøre afsted i slig Fart gjennem denne Labyrinth af Huse og Gader. Han havde hørt om Fremmede, som var komne ud for slemme Ting i London. Kanske denne Kusk var Medlem af en farlig Bande, og kanske blev han selv i dette Øieblik ført lige lukt i Snigmordets Gab.

Ikke før havde denne Tanke gaaet gjennem hans Hoved, før Droschen svingede tæt rundt et Hjørne og holdt foran Haveporten til en Villa. Huset var glimrende oplyst. En anden Drosche var netop kjørt bort, og Brackenbury kunde se en Herre nærme sig Indgangsdøren til Huset, hvor han modtoges af livréklædte Tjenere. Han var forundret over, at Kusken stansede lige udenfor et Hus, hvor der var Selskab, men det maatte jo være et blot og bart Tilfelde, og han blev siddende ganske rolig og røge sin Cigar, da Vogndøren reves op.

«Ja, nu er vi fremme, Sir», sagde Kusken.

«Fremme!» udbrød Brackenbury. «Hvor er vi fremme?»

«De sagde mig, at jeg kunde kjøre, hvorhen jeg selv vilde», svarede Manden klukleende. «Og did har jeg nu kjørt Dem».

Det slog Brackenbury, at Mandens Stemme lød overraskende behagelig og harmonisk for en i hans ringe Stilling. Han huskede ogsaa paa den usædvanlige Fart, hvormed de fløi afsted, ligesom han var forbauset over, at Droschen var saa ganske anderledes elegant end den almindelige faste Stok af offentlige Befordringsmidler.

«Jeg maa bede Dem om at forklare Dem tydeligere. Er det Deres Mening at jage mig ud i Regnveiret? Jeg tænker, det blir mig, som bestemmer, hvor vi skal stanse».

«Vist er det saa», svarede Kusken; men naar jeg fortæller Dem hele Sammenhængen, tror jeg nok, at en Gentleman som De vil nøie Dem med den Tur, vi har gjort. Der er et Selskab af Herrer i dette Hus. Jeg ved ikke, om Husets Vært er fremmed her i London, eller han ikke har nogen Bekjendtskaber, eller han idethele er en Særling, — men sikkert er det, at jeg er leiet til at bortføre selskabsklædte Herrer, og det saa mange jeg bare kunde faa Tag i, — først og fremst Militære. De kan simpelt hen gaa derind og sige, at Mr. Morris har indbudt Dem».

«Er De Mr. Morris?» spurgte Løitnanten.

«Aa nei da», svarede Kusken, «Mr. Morris er Eieren af dette Hus».

«Dette er jo rigtignok ikke den almindelige Maade at indbyde Gjæster paa», sagde Brackenbury, «men en original Mand kan jo godt tillade sig denslags Løier uden at have til Hensigt at fornærme, men sæt nu, at jeg ikke modtager Mr. Morris' Indbydelse, hvad vil saa ske?»

«Da har jeg Ordre til at kjøre Dem tilbage til det Sted, hvor De mødte mig, og saa faar jeg se mig om efter en anden Gjæst. De, som ikke har Lyst paa denslags Eventyr», har Mr. Morris sagt, «vil ikke passe i hans Selskab».

Disse Ord bestemte øieblikkelig Løitnanten.

— Naa, jeg har saamen ikke behøvet at vente lenge paa mit Eventyr. — —

Han var saavidt kommen ned paa Fortauget og stod og følte efter i Lommen for at finde sin Portemonnæ, da Droschen pludselig vendte og fløi afsted den Vei, den var kommen, i samme vanvittige Fart. Brackenbury raabte efter Manden, men denne ænsede ham ikke. Derimod blev hans Raab hørt i Villaen. Indgangsdøren aabnedes, et stærkt Lysskjær faldt ud over Haven, og en Tjener kom løbende mod ham med en Paraply.

«Kusken er betalt», bemærkede Tjeneren høfligt og viste saa Brackenbury Vei til Huset og op Trapperne. I Forhallen mødtes han af andre Tjenere, som tog mod hans Hat, Stok og Frak og førte ham op etpar Trapper prydede med tropiske Blomster og Buskvækster. I anden Etage modtages han af en værdig Herre, som spurgte om hans Navn og meldte, at Løitnant Brackenbury Rich var ankommen.

En ung slank og overordentlig smuk Mand kom ham imøde og hilste ham med udsøgt Ærbødighed og Venlighed. Han befandt sig i en Sal, der var oplyst af Hundreder Vokslys og fyldt af Vellugt fra en Vrimmel skjønne Blomsterplanter. En Buffet stod dækket med fristende Retter. En Mængde Tjenere gik frem og tilbage med Frugt og Champagneflasker. Der var vel omtrent en 16 Gjæster, de fleste unge og næsten alle af et flot, forvovent Udseende. De havde delt sig i to Flokke, den ene sad ved Rouletten, den anden spillede Baccarat.

«Ah», tænkte Brackenbury, «det er en Spillehule, jeg er kommen op i. Kusken var altsaa bare en Runner».

Han havde set sig rundt og gjort disse lagttagelser og Slutninger, endnu medens Værten holdt ham i Haanden, og nu saa han atter paa ham. Ved denne fornyede Betragtning gjorde Mr. Morris et endnu mærkeligere Indtryk. Den lette Elegance i hans Fremtræden og den Fornemhed, Elskværdighed og Frimodighed, som stod tegnet paa hans Ansigt, passede meget daarligt til LøitnantenstFormodning, at han her stod overfor Indehaveren af et Spillehelvede. At dømme efter Mandens Maade at tale og ræsonnere paa var det en høit dannet Personlighed, som indtog en fremtrædende Plads i Samfundet. Brackenbury følte en instinktmæssig Sympati for Manden.

«Jeg har hørt tale om Dem, Løitnant Rich», sagde Mr. Morris, idet han sænkede Stemmen; «De kan være overbevist om, at jeg er meget lykkelig ved at have gjort Deres Bekjendtskab. Deres Udseende stemmer godt med den Berømmelse, De har vundet i Indien. Og hvis De formaar at glemme den uregelmæssige Maade, hvorpaa De er blevet præsenteret i mit Hus, vil min Glæde over at have gjort Deres Bekjendtskab være hel og uforstyrret. øvrigt tviler jeg ikke om, at en Officer, Forsom har gjort Kaal paa tusener barbariske Krigere, vil komme over selv de voldsomste Brud paa de selskabelige Former». Og Mr. Morris lo spøgefuldt.

Hvorpaa han førte Brackenbury hen til Buffeten og bad ham forsyne sig af Sagerne.

«Sandelig», tænkte Løitnanten ved sig selv, «dette er en storartet Mand og sikkert det behageligste Selskab i hele London».

Han drak lidt Champagne, der forekom ham at være sjelden god, og da han saa, at mange af de Tilstedeværende røgte, tændte han sig en Cigar og tog Plads ved Rouletten. Medens han stod her og snart gjorde en Indsats, snart betragtede de Spillende, lagde han Mærke til, at Selskabet hele Tiden var under skarpt Opsyn. Mr. Morris var stadig i Bevægelse, tilsyneladende blot optaget af sine Pligter som Vært, men sendte dog i ét væk undersøgende Øiekast hen paa sine nærmeste Omgivelser, — ikke én af Gjæsterne lod han upaaagtet. Han fulgte opmærksomt, hvordan de Tabende bar sit Tab; han stansede lige bag to, som var i ivrig Samtale, — kort sagt, han var alle Steder paafærde. Brackenbury begyndte igjen at gruble paa, om dette Hus ikke alligevel var et Spillehelvede; denne stadige skarpe Inkvisition fra Værtens Side kunde tyde paa mangehaande. Han fulgte Mr. Morris med Øinene, og skjønt Manden stadig gik med et forbindtligt Smil om Læberne, var det, som der bag denne Maske stirrede frem et andet Ansigt, magert, uroligt og sorgbetynget. Rundt omkring lo Folk og morede sig, men Brackenbury havde pludselig mistet al Interesse for Gjæsterne.

«Denne Morris», sagde han ved sig selv, «gaar ikke her for sin Fornøielses Skyld. Han har et eller andet hemmeligt Maal, som jeg nok skal faa Tag i».

Ret som det var, kunde Mr. Morris vinke en af Gjæsterne tilside, og efter en kort Samtale forsvandt saa Vedkommende og viste sig ikke mere. Da dette havde gjentaget sig mange Gange, besluttede Brackenbury at skaffe sig Rede paa, hvordan det hang sammen. Han gik ud i Forværelset, fandt en dyb Vindusnische, som dækkedes af grønne Gardiner. Her skjulte han sig i al Hast, men behøvede ikke at vente lenge, før Skridt og Stemmer nærmede sig ham fra Salonen. Gjennem Aabningen i Gardinerne saa han Mr. Morris komme med en tyk, rød Mand, sandsynligvis en Handelsreisende, hvis buldrende Latter og simple Manerer Brackenbury havde lagt Mærke til ved Bordet. De to stansede lige udenfor hans Kighul, saa han hørte hvert Ord af deres Samtale.

«Jeg beder Dem meget om Forladelse», begyndte Mr. Morris .venligt og indsmigrende; «skulde De synes, at jeg er uhøflig, vil De sikkert tilgive mig. I en saa stor By som London vil der stadig hænde alskens smaa Sammenstød, det bedste, vi kan gjøre, er at reparere denslags saa hurtig som muligt. Jeg vil ikke skjule for Dem, at jeg tror, De har taget Feil, naar De har gjort mig den Ære at komme hid som min Gjæst. Jeg maa aabent bekjende, at jeg aldeles ikke kan huske at have seet Dem før. Nu spørger jeg Dem ganske ligefremt — mellem Gentlemen behøves der jo ikke saa mange Omsvøb —, hos hvem tror De, De befinder Dem».

«Hos Mr. Morris», svarede den anden hvis Forvirring var synlig stigende under den sidste Del af Værtens Tale.

«Mr. John eller James Morris?» spurgte Værten.

«Det kan jeg virkelig ikke sige», svarede den ulykkelige Gjæst. «Jeg er ikke personlig bekjendt med Vedkommende, saalidt som med Dem selv».

«Javel, jeg skjønner Sammenhængen», bemærkede Mr. Morris. «Længer nede i Gaden er der en Mand af samme Navn; De kan sikkert faa hans Nummer at vide hos en Konstabel. Vær forvisset om, at jeg er meget glad over den Misforstaaelse, som saa lenge har skaffet mig Fornøielsen af Deres Selskab; og lad mig faa Lov at haabe, at vi snart kan mødes under mere regelrette Forhold. Imidlertid vil jeg ikke under nogen Omstændigheder længer hindre Dem fra at træffe sammen med Deres Venner. John», sagde han med lidt høiere Stemme, «vil De sørge for, at denne Herre faar sit Tøi!»

Og med udsøgt Elskværdighed fulgte Mr. Morris sin Gjæst til Døren, hvor han overlad ham til Johns Varetægt. Idet han gik forbi Vinduet i Retning mod Salonen, hørte Brackenbury ham sukke høit, som om der hvilte en tung Sorg paa ham, og hans Nerver var overanstrengte af den Plan, han skulde udføre.

I omtrent en Time kom der stadig Vogne med nye Gjæster, saa Mr. Morris hele Tiden var fuldt optaget med at afskedige Folk, han ikke havde Brug for. Men da Timen var udløbet, kom der betydelig færre Vogne og tilslut slet ingen, men det hindrede ikke Mr. Morris i at fortsætte med sine venlige Fjernelser af de uvelkomne. Det begyndte at se tomt ud i Salonen; Baccarat-Spillet maatte slutte, da man manglede en Bankier. Flere af Gjæsterne sagde Farvel uden videre Forklaringer, medens Mr. Morris blev mere og mere elskværdig mod de Gjenværende. Han gik fra den ene Gruppe til den anden, fra Mand til Mand med smilende Ansigt og indsmigrende Ord. Der var noget vist kvindeligt i hans Optræden, som vandt alles Hjerter.

Da de Tilstedeværendes Antal var betydelig formindsket, gik Brackenbury ned i Forstuen for at trække frisk Luft. Men ikke før var han kommen over Tærskelen, saa blev han staaende som forstenet. Blomsterplanterne var forsvundne fra Trappen, tre store Flyttevogne stod foran Haveporten; Tjenerne havde travlt med at rydde Huset paa alle Kanter, og nogle af dem havde allerede sit Overtøi paa og stod nu i Begreb med at gaa sin Vei. Det lignede Afslutningen paa en landlig Udflugt, hvor man har havt alt tilleie. Brackenbury fik meget at tænke paa. Først var altsaa en hel Del Gjæster sendt bort, — de havde altsaa ikke været rigtige Gjæster; og nu drog Tjenerne, som maaske heller ikke var rigtige Tjenerne — sin Vei.

«Var kanske hele Huset Humbug og Løgn»? spurgte han sig selv. — Et Nattens Drømmesyn, som vilde forsvinde i Morgenens ædru Lys?

Saa snart det lod sig gjøre, løb Brackenbury op ad Trapperne. Det var, som han havde tænkt sig. Han gik fra Værelse til Værelse og saa ikke saa meget som det mindste Stykke Møbel eller et eneste lidet Billede paa Væggen. Skjønt Huset nylig var malet og tapetseret, var det ikke blot ubeboet for Øieblikket; men der havde aabenbart aldrig været et Menneske indenfor dets Vægge. Den unge Officer huskede saa tydelig, hvor velforsynet, ja, pragtfuldt det havde seet ud ved hans Ankomst. Det maatte have kostet en Masse Penge at udstyre Værelserne saaledes — udelukkende i den Hensigt at imponere denne Hob tilfeldige Gjæster.

Hvem var saa denne Mr. Morris? Og hvad var hans Maal med saaledes at være Vært en eneste Aften her langt ude i Londons Vestkant? Og hvorfor lod han sine Gjæster sanke sammen paa den Maade fra Gader og Stræder?

Brackenbury forstod pludselig, at han allerede havde været forlænge heroppe, og han skyndte sig at gaa ned til det øvrige Selskab. Mange var gaaet sin Vei i Mellemtiden, nu var der, iberegnet ham selv og Værten, ikke mer end fem Mennesker tilbage i Salonen. Mr. Morris smilte til ham, da han atter viste sig og reiste sig for at sige nogle Ord.

«Det er nu paa Tide, mine Herrer, at gjøre Rede for min Hensigt med at indbyde Dem til mit Hus. Jeg haaber vistnok, at De ikke har kjedet Dem altfor meget her hos mig; men, sandt at sige, var det ikke saa meget min Mening at skaffe Dem en morsom Stund som at faa Hjælp til at redde mig ud af mine egne fortvilede Forhold. I er alle Mænd af Ære, — saa meget kan jeg se — og det giver mig Mod til at tale saa frimodigt. Jeg maa nemlig bede Dem om at yde mig en baade vanskelig og delikat Tjeneste, — men den kan koste Dem Livet, og jeg maa betinge mig den fuldkommeste Diskretion fra Deres Side angaaende alt, De nu vil komme til at høre eller se. Visselig er en slig Anmodning fra en helt fremmed Mand næsten komisk i sin Dristighed, — det forstaar jeg godt. Og er der endnu nogen tilstede, som er bange for denslags Meddelelser og for en dumdristig Opofrelse for en ukjendt Mand eller Sag, — skal jeg af et oprigtigt Hjerte ønske ham «Godnat» og «Vel hjem».

I dette Øieblik reiste sig en høi, mørk, foroverludende Mand — han vilde følge Opfordringen.

«Jeg maa faa Lov til at rose Deres Aabenhed», sagde han, «og tillader mig at gaa min Vei. Jeg skal ikke komme frem med mine egne Tanker i den Anledning, men jeg tilstaar, at Deres Optræden synes mig mistænkelig. Jeg skal imidlertid fjerne mig. De vil maaske sige, at jeg ikke har nogen Ret til at komme med Forklaringer i den Anledning».

«Tvertimod», svarede Mr. Morris. «Jeg er Dem taknemlig for enhver Udtalelse. Mit Forehavende er saa alvorlig:, at det godt kan trænge al den Støtte, som ligger i fornuftige Overveielser».

«Vel, mine Herrer, hvad siger De til det?» spurgte den høie Mand. «Vi har nu havt en glad Aften; skal vi saa ikke gaa hjem — fredeligt og i sluttet Følge? De vil rose mit Forslag, naar Morgenen kommer, og De atter ser Solen stige over Himlen, forkyndende en ny Dag og nyt Liv for Menneskenes Børn».

Den talende sagde de sidste Ord med en stærk Overbevisnings Magt; og hans Ansigt var præget af Værdighed og Alvor. I dette Øieblik reiste en anden af Gjæsterne sig hastigt og sagde Farvel. Der var nu bare to tilbage, Brackenbury og en gammel rødnæset Kavaleri-Major, men disse to indtog en meget reserveret Holdning, og fraregnet et flygtigt Øiekast nu og da, som viste, hvad der blev sagt, syntes de at ville holde sig helt udenfor den Diskussion, som netop var afsluttet.

Mr. Morris ledsagede de to Herrer til Døren, som han lukkede efter dem; saa vendte han sig om, der var en egen Blanding af Lettelse og Humor i hans Ansigt, idet han tiltalte de to Officerer med følgende Ord.

«Jeg har udvalgt mine Folk paa samme Maade som hin gamle jødiske Hærfører Josva; og jeg tror, at de to, jeg nu har i Behold, er Blomsten af Londons Mandsmod. Deres Ydre tiltalte min Kusk, dernæst gjorde De det bedste Indtryk paa mig selv, og nu har jeg iagttaget Deres Spil og seet, hvordan De bar Deres Tab; tilslut prøvede jeg, hvordan De vilde modtage en temmelig forbausende Meddelelse, og den gjorde omtrent samme Indtryk paa Dem som en Middagsindbydelse. Jeg er nemlig en lagttager, og jeg har lært en Del i alle de Aar, jeg har været Elev og Ledsager af Europas tapreste og klogeste Hersker».

«Under Slaget ved Bunderchang», bemærkede Majoren, «bad jeg om tolv frivillige til en liden Expedition, og hver eneste Mand i Geledet meldte sig til min Tjeneste. Men et Spilleparti er ikke det samme som et Regiment under Ild. De kan være noksaa glad, synes jeg, over at have fundet to saadanne som os; vi vil ikke lade Dem i Stikken. Hvad de to angaar, som løb sin Vei, da anser jeg dem for de usleste Kjøtere, jeg nogensinde har mødt. Løitnant Rich, jeg har hørt meget om Dem i den senere Tid, og jeg tænker, De ogsaa har hørt lidt om mig. Jeg er Major o'Rooke».

Og den gamle Kriger gav Løitnanten sin røde, skjælvende Haand.

«Hvem har ikke hørt om Dem!» svarede Brackenbury.

«Naar vor lille Affære er afgjort, vil I vist begge være mig en Smule taknemlige; for jeg har dog gjort eder bekjendt med hinanden».

«Naa», sagde Majoren, «er det en Duel?»

«Ja, paa en Maade», svarede Mr. Morris. «En Duel med ukjendte og farlige Fiender, og efter min Mening en Duel paa Liv og Død. Jeg maa ellers bede Dem om ikke længer at kalde mig Morris, men Hammersmith; mit virkelige Navn haaber jeg, De ikke vil lægge an paa at udforske, — saa lidt som Navnet paa en anden, hvem jeg haaber at kunne præsentere Dem for om ikke altfor lang Tid. For tre Dage siden forsvandt denne Person pludselig fra sit Hjem, og til nu har jeg ikke hørt et Ord om, hvor han opholder sig. De vil let kunne forestille Dem min Uro, naar jeg siger Dem, at han har faaet til Opgbyrøave at være Retfærdighedens Fuldbyrder ligeoverfor en vitterlig Kjeltring. Da han er bundet af en Ed, han altfor letsindigt har aflagt, er han nu tvunget til uden Lovens Hjælp at rydde afveien en nederdrægtig og blodtørstig Forbryder. To af vore Venner, hvoraf den ene er min kjødelige Broder, har maattet bøde med Livet for denne Sags Skyld. Han selv staar nu udsat for den samme Skjæbne; det er der ialfald den største Fare for. Men endnu lever, han og er fuld af Haab, hvilket fremgaar af denne Billet».

Den talende, man har vel allerede gjættet, at det er Oberst Geraldine, feste nu et Brev op af følgende Indhold:

«Major Hammersmith, — Onsdag Kl. tre om Morgenen vil De af en paalidelig Mand faa Adgang til Rochester House i Regents Park. Jeg maa bede Dem om ikke at komme et eneste Sekund for sent. Tag med Dem min Vaabenkasse og, om muligt, en eller to troværdige Mænd, for hvem jeg er ganske ukjendt. Mit Navn maa ikke nævnes i denne Sag. T. Godall.»

«Min Ven», vedblev Geraldine, «er en Mand, som kan fordre Lydighed paa sit blotte Ord, om han ikke sad inde med anden Ret dertil. Jeg behøver da ikke fortælle Dem, at jeg ikke har saameget som vist mig i Nærheden af Rochester House, og at jeg fremdeles er ganske uvidende om, hvori min Vens Vanskeligheder bestaar. Saasnart jeg havde faaet hans Billet, henvendte jeg mig til et Udstyrsmagasin, og paa nogle faa Timer blev saa dette Hus pyntet til Fest. Det var ihvertfald en ganske original Plan, og jeg angrer paa ingen Maade et Indfald, som har tilladt mig at gjøre Bekjendskab med Major o'Rooke og Løitnant Brackenbury Rich. Men Tjenerne, som ferdes i denne Gade, vil blive forbausede, naar de vaagner op. Det Hus, som denne Aften straaler af Lys og vrimler af Gjæster, vil De imorgen finde tomt og ryddet. Paa den Maade kan man sige, at selv de alvorligste Ting faar en komisk Side».

«Og en munter Afslutning», tilføiede Brackenbury.

Obersten saa paa sit Ur.

«Klokken er nu snart to», sagde han. «Vi har en Time at gjøre paa, og en rask Hest ved Døren. Sig mig saa, om jeg kan stole paa Deres Støtte?»

«I et langt Liv», svarede Majoren, «har jeg aldrig taget mit Ord tilbage og aldrig væddet paa begge Sider».

Brackenbury sagde saa, at han hjertens gjerne vilde gaa med paa Expeditionen. De drak et Glas Vin sammen, Obersten gav enhver af dem en Revolver, hvorefter de satte sig i en Vogn og drog afsted til det betegnede Sted.

Rochester House var en pragtfuld Eiendom ved Kanalen. Den store Have skjærmede den mod at Forstyrrelse fra det kjedelige Naboskab. Som det laa der stort og ensomt, kunde det være en mægtig Adelsmands eller Millionærs Hjortepark. Saa vidt man kunde se fra Gaden, var der ikke Lys i et eneste af de mange Vinduer. Huset saa saa forsømt og forladt ud, som om Eieren lenge havde været hjemmefra.

Vognen blev sendt tilbage, og de tre Eventyrere brugte ikke lang Tid for at finde den lille Bagdør, som førte ind til Stien mellem de to Havemure. Endnu manglede ti eller femten Minutter i den fastsatte Tid. Det regnede tæt, og de tre Mænd maatte søge Ly under Træernes Løvhang, medens de med dæmpet Stemme talte om den forestaaende Afgjørelse. Pludselig løftede Geraldine Fingeren og paabød Stilhed, — alle tre lyttede anspændt. Gjennem Regnen hørtes to Mænd nærme sig bag Muren, og snart kunde Brackenbury, hvis Hørsel var særlig skarp endog skjelne, hvad de sagde.

«Er Graven ferdig?» spurgte den ene.

«Ja», svarede den anden; «den er opkastet bag Laurbærhækken. Naar alt er besørget, kan vi dække det hele til med Løv og Træstammer».

Der kom en munter Latter fra den ene af Mændene, — det hørtes uhyggeligt i Nattestilheden.

«Om en Time skal det ske», sagde han, som lo.

Og af Skridtene, som forsvandt, hørte man, at de to nu gik hver for sig i modsat Retning.

Straks efter blev den lille Bagdør forsigtig aabnet, et hvidt Ansigt viste sig, og en Haand saaes vinke henimod de tre Mænd. I dyb Stilhed gik disse gjennem Døren, som øieblikkelig lukkedes til bag dem, hvorefter de fulgte sin Fører gjennem en hel Del Havestier til Husets Kjøkkenindgang. Der brændte et eneste Lys i det store stenlagte Kjøkken, som forøvrigt var ganske tomt; og da man skulde derfra op Vindeltrappen til de høiere Etager, lød der nogle uhyggelige Skrig fra en større Rottekoloni, som ogsaa talte tydelig nok om Husets Forladthed.

Deres Ledsager gik stadig foran dem med sit Lys i Haanden. Det var en tynd foroverbøiet Mand, men rask og rørig; nu og da vendte han sig om og gjorde Tegn til dem, at de maatte være stille og forsigtige. Oberst Geraldine gik lige efter med Vaabenkassen under den ene Arm og en ladet Pistol i Haanden. Brackenbury fulgte efter med bankende Hjerte. Han vidste, at det endnu var god Tid, men af den gamle Mands raske Bevægelser forstod han, at det høitidelige Øieblik var nær forestaaende. Og her var jo alt saa hemmelighedsfuldt og truende. Stedet syntes valgt udelukkende med Sigte paa alskens Mørkets Gjerninger, saa selv Brackenbury nok kunde have Lov til at føle en vis Spænding, som han gik der sidst i Rækken.

Da de var naaet op Trappen, stødte Føreren til en Dør og gik foran de tre ind i et lidet Værelse, som oplystes af en rygende Lampe og en Smule Ild i Kaminen. I det ene Hjørne af Rummet sad en svær, endnu ungdomskraftig Mand, hvis Ydre tydede paa høi Byrd og endnu høiere Rang. Hans Stilling og Ansigtsudtryk røbede den mest absolute Ro; han røgte en Cigar, og paa Bordet foran ham stod et høit Glas med en opkvikkende Drik, der spredte en behagelig Aroma i Værelset.

«Velkommen hid!» sagde han, idet han rakte Obersten sin Haand. «Jeg vidste, at jeg kunde stole paa Deres Punktlighed».

«Sig heller: paa min Hengivenhed», svarede Oberst Geraldine med et Buk.

«Præsenter mig for Deres Venner», sagde saa den første. Da dette var gjort, vedblev han: «Ja, mine Herrer, jeg skulde inderlig gjerne ønske, jeg havde noget hyggeligere at byde Dem paa, den første Gang vi mødes. Det er ikke heldigt at indlede et Bekjendtskab med saa høialvorlige Ting som de her skal foregaa; men i dette Tilfelde maa Nød bryde Love. Jeg tror dog nok, De vil undskylde denne Aftens mangehaande Ubehageligheder. For Mænd af Deres Karakter vil det være tilstrækkeligt at vide, at De har vist mig en stor Tjeneste».

«Deres Høihed», udbrød nu Majoren, «maa undskylde min Dristighed. Jeg kan ikke længer skjule, hvad jeg ved. I nogen Tid har jeg næret Tvil om Major Hammersmith, men Mr. Godall er utvilsom. At finde to Mænd i London, som ikke skulde kjende Prins Florizel af Bøhmen, vilde være temmelig umuligt».

«Prins Florizel!» raabte Brackenbury forbauset.

Og han betragtede med den dybeste Interesse den berømte Personlighed, der nu stod her foran han.

«Jeg skal ikke beklage Tabet af mit Inkognito», bemærkede Prinsen, «naar det som her tillader mig at takke Dem med saa meget større Myndighed. Jeg føler mig overbevist om, at De vilde gjøre lige meget for Mr. Godall som for Prinsen af Bøhmen, men denne sidste kan maaske gjøre mere for Dem. Vindingen er altsaa paa min Side», — han bukkede smilende.

I næste Øieblik var han inde i en ivrig Samtale med de to Officerer om Hæren i Indien og de indfødte Tropper; det viste sig, at han ogsaa om disse Emner sad inde med den fyldigste Kundskab og de bedst begrundede Anskuelser.

Der var noget saa enestaaende i den Maade, hvorpaa denne Mand lige foran Dødsfaren sad der rolig og interesseret, at Brackenbury fyldtes med den dybeste Beundring. Og der laa en Fornemhedens Høihed over hver Gestus og hvert Ord, der kom fra denne Personlighed, saa Brackenbury begeistret følte, en tapper Mand maatte bare være taknemmelig, om han kunde faa ofre sit Liv for denne Fyrste.

Der var forløbet adskillige Minutter, da den Mand, som havde ført dem ind i Huset, og som hele Tiden havde siddet i et Hjørne med Uret i Haanden, reiste sig og hviskede nogle Ord i Øret paa Prinsen.

«Det er godt, Dr. Noel», svarede Florizel høit, hvorefter han vendte sig til de andre og bad dem undskylde, at de maatte sidde i Mørke. «Nu er Øieblikket inde».

Dr. Noel slukkede Lampen. Et mat Graalys sivede ind gjennem Vinduet, men formaaede ikke at gjøre det lyst i Værelset; og da Prinsen reiste sig, kunde man ikke skjelne hans Ansigtsudtryk saapas, at man øinede, hvad der aabenbart foregik i hans Indre. Han gik hen til Døren, hvor han blev staaende i en anspændt lyttende Stilling.

«Jeg maa nu bede Dem om at være ganske rolige og tage Plads længst inde i Krogene».

De tre Officerer og Doktoren skyndte sig at lystre, og i henved ti Minutter hørtes der ingen anden Lyd i Rochester House end Rotternes Tuslen bag Træværket. Derpaa hørte man den skrattende Lyd af en Dør, som gik paa rustne Hængsler, og straks efter skjelnede man de langsomme forsigtige Skridt af en Person, som kom op Kjøkkentrappen. Den kommende syntes at stanse og lytte for hvert andet Skridt, og i hvert af disse Øieblikke følte de Lyttende en heftig Uro. Dr. Noel, som var saa vant til at gjennemgaa de voldsomste Sindsbevægelser, følte i dette Øieblik en forferdelig legemlig Afslappelse; det peb i hans Bryst, Tænderne klaprede, og det knagede i Ledene, hvergang han skiftede Stilling.

Endelig lagdes en Haand paa Døren, og Slaaen skjøves fra. Saa kom der en ny Stilhed, og Brackenbury saa Prinsen drage sig lydløst tilbage. Døres aabnedes pludselig, og paa Tærskelen viste sig en Mand, der blev staaende ubevægelig. Han var høi og havde en Kniv i Haanden. I det graa Dæmringslys kunde de se hans blottede Overtænder, for hans Mund var aaben som paa en løbende Hund. Manden kom aabenbart lige fra Vandet, det randt af ham, og Lyden af de faldende Draaber hørtes tydeligt i Stilheden.

I næste Øieblik havde han sat Foden over Tærskelen. Et Spring, et dæmpet Raab, og saa et Øiebliks Kamp; — og før Oberst Geraldine kunde ile til Hjælp, holdt Prinsen den afvæbnede, hjælpeløse Mand i Skulderen.

«Vil De være saa venlig at tænde Lampen igjen, Dr. Noel».

Han overlod Fangen til Geraldine og Brackenbury, gik henover Gulvet og blev staaende med Ryggen mod Kaminen. Saasnart Lampen var tændt, bemærkede de et helt nyt Udtryk paa Prinsens Ansigt. Det var ikke længer den letsindige Florizel, nei nu var det Prinsen af Bøhmen, harmglødende og hevntørstende, som dømte Selvmorderklubbens Præsident.

«De har nu lagt Deres sidste Snare og fanget Dem selv i den. Dagen begynder, — den sidste De skal opleve. De har svømmet over Regents-Kanalen, og det bliver Deres sidste Svømmtur i denne Verden. Deres gamle Medhjælper Dr. Noel har overgivet Dem i min Vold, og den Grav, De havde gravet til mig ikvæld, skal med Guds Hjælp tjene til at skjule Deres Forbrydelser for Menneskeheden. Knæl og bed, saa sandt De har Trang dertil. De har ikke lang Tid tilbage. Gud vil ikke længer taale Deres Misgjerninger».

Præsidenten svarede ikke hverken ved Ord eller Tegn, men vedblev at hænge med Hovedet og se mørkt mod Gulvet, som om han følte Prinsens strenge Blik hvile paa sig.

«Mine Herrer», fortsatte Florizel i almindelig Samtaletone, «denne Mand har lenge undgaaet mine Efterstræbelser, men nu har jeg endelig, takket være Dr. Noel, faaet Tag i Kanaljen. At fortælle om alle hans Forbrydelser vilde kræve længere Tid, end vi her har til vor Raadighed; men det kan jeg sige, at om bare Blodet af hans Ofre strømmede gjennem Kanalen, saa vilde han være ligesaa vaad som han nu er. Selv i en Sag som denne vil jeg gjerne lade Ærens Love ske Fyldest. Men, mine Herrer, jeg maa faa Lov at lægge Dommen i Eders Haand, — dette er jo nemlig mere en Doms Fuldbyrdelse end en Duel. Og at give en Kjeltring Retten til at vælge Vaaben i et sligt Tilfælde vilde være at drive Hensynsfuldheden for vidt. Jeg kan ikke risikere at miste mit Liv for denne Histories Skyld; og da en Pistolkugle saa ofte gaar Tilfældets Ærende, har jeg besluttet mig til, hvad I vistnok vil være enige i, at afgjøre Sagen med Sværdet».

Da Brackenbury og Major o'Rooke havde givet sit Bifald tilkjende, henvendte Prinsen sig paany til Præsidenten: «Tag øieblikkelig en Kaarde efter Deres Smag! Lad mig ikke vente. Jeg fenges efter at faa Dem bragt ud af Verden for bestandig».

For første Gang løftede den fangne og afvæbnede Hovedet; han begyndte aabenbart at gjenvinde sit gamle uforsagte Mod.

«Skal De og jeg slaas?» spurgte Præsidenten hidsigt.

«Ja, jeg vil vise Dem den Ære», svarede Prinsen.

«Kom an!» raabte Præsidenten. «Ingen ved, hvad Udfaldet vil blive, naar alt gaar til paa ret Vis. Jeg maa ellers sige, at Deres Høihed har optraadt elskværdigt i denne Sag. Skulde det værste hænde, saa er jeg dog faldt for en af Europas tapreste og bedste Mænd».

Og Præsidenten gik hen til Bordet og begyndte med den største Omhyggelighed at vælge sig ud en Kaarde. Han lod til at være i udmærket Humør og syntes ikke at føle nogensomhelst Tvil om, at han skulde blive den seirende. De tre, som saa paa, blev bange ved at se denne absolute Selvtillid og besvor Prinsen om at betænke sig.

«Det er bare Komediespil», svarede denne; «og jeg tror, jeg kan forsikre Dem, mine Herrer, at det hele skal være klaret i et Øieblik».

«Deres Høihed bør betænke Dem vel», sagde Oberst Geraldine.

«Geraldine», gjenmælede Prinsen, «har De nogensinde set mig være den underlegne, naar Æren stod paa Spil? Jeg skylder Dem denne Mands Død, og jeg skal betale min Gjæld».

Præsidenten havde endelig fundet en passende Kaarde og sagde saa med en vis usleben Værdighed, at han nu var beredt til at tage Kampen op.

Prinsen tog paa Maafaa et Vaaben i Kassen.

«Oberst Geraldine og Hr. Noel vil være saa venlige at vente paa mig i dette Værelse».

«Jeg ønsker ikke, at nogen af mine personlige Venner skal drages ind i denne Sag. Major o'Rooke, De er en tilaarskommen Mand af hævdet Ry, — jeg tillader mig derfor at anmode Dem om at være Præsidentens Sekundant. Løitnant Rich vil vise mig den Venlighed at staa ved min Side: en ung Mand kan aldrig faa tilstrækkelig rigelig Erfaring i denslags Affærer».

«Deres Høihed», svarede Brackenbury, det er en Ære, jeg sætter overordentlig stor Pris paa». '

«Godt», svarede Prins Florizel; «jeg vil haabe, jeg skal kunne vise mig som Deres Ven under andre og mere tiltalende Omstændigheder». Og dermed gik han foran dem ned Kjøkkentrappen.

De to Mænd, som saaledes blev tilbage i Værelset, aabnede Vinduet og stirrede spændt ud i Gaardsrummet for om muligt at opfange et Glimt af den alvorlige Begivenhed, som nu skulde foregaa. Det regnede ikke mere; Dagen var frembrudt, og Fuglene sang nede i Parken. Prinsen og hans Ledsagere blev synlige et Øieblik, som de gik under Løvhanget over en Sti; saa skjultes de atter. Dette var det eneste, de to fik se; Parken var saa stor og Kamppladsen aabenbart saa langt borte, at ikke engang den svageste Lyd fra Sammenstødet kunde naa dem.

«Han har lagt ham i Graven», mumlede Dr. Noel gysende.

«Gud lade Retten seire!» udbrød Oberst Geraldine.

Og tause blev de siddende der og vente; Doktoren rystende af Frygt og Obersten i Angstens Sved. Der maatte være gaaet lang Tid hen, det var næsten lys Dag nu, og Fuglenes Sang lød som et stærkt Kor, da Skridt nærmede sig og drog deres Blik mod Døren. Prinsen og de to indiske Officerer traadte ind. Gud havde hævdet Retten.

«Jeg skammer mig over min Bevægelse», sagde Prins Florizel; «det er en Svaghed, som er mig uværdig; men den Helvedhunds fortsatte Tilværelse begyndte at tære paa mig som en Sygdom, og hans Død har opfrisket mig mere end en Nats roligt Søvn. Se her, Geraldine», udbrød han, idet han kastede sit Sværd paa Gulvet, «den Mands Blod, som dræbte Deres Broder. Det burde være et glædeligt Syn. Og dog, saa underlige er vi Mennesker . . . min Hevn ligger endnu ikke fem Minutter tilbage i Tiden, alligevel spørger jeg mig selv, om Hevn er mulig her nede paa Jorden? Det onde, han gjorde, kan da nogen gjenoprette det? Den Levevei, som tillod ham at samle sig en stor Formue (det er hans Hus, vi her sidder i) er nu indgaaet i Menneskehedens store felles Livsmaal. Jeg kan drive paa med at udkjæmpe Dueller til Dommedag, men det vækker ikke Geraldines Broder af Graven, og Tusener af Mennesker vil trods mine Anstrengelser stadig fortabes i Vanære og Udskeielser. Et Menneskeliv er en saa liden Ting at tilintetgjøre — og en saa mægtig Ting, hvor det gjælder at stille det i andre Kræfters Tjeneste. Ak!» udbrød han, «mon der findes noget saa sørgeligt i den hele Mennesketilværelse som det at naa sit Maal?»

«Guds Retfærd er øvet», svarede Doktoren. «Saameget er ialfald sikkert. Det har været en kostbar Lærepenge for mig, og jeg venter med tunge Anelser paa den Bestemmelse, Deres Høihed vil tage med mig».

«Hvad sagde jeg!» udbrød Prinsen, «jeg har uddelt Straffen, og her har vi en Mand ved vor Side, som kan hjælpe mig med at gjenoprette det forbrudte. Ja, Dr. Noel, vi to har endnu mange Arbeidsdage foran os. Og saa kommer der maaske en Dag, da De har gjenoprettet alle Feil».

«Ja, lad mig saa gaa hen og begrave min ældste Ven», sagde Doktoren.

Og hermed ender Fortællingerne om Selvmorderklubben. Det er vel overflødigt at oplyse, at Prinsen ikke glemte nogen af dem, som var ham behjælpelige med den heldige Gjennemførelse af hans store og dristige Foretagende. Endnu den Dag idag er han deres bedste Støtte paa Veien fremad mod Lykke og gode Kaar, medens hans høie Venskab er deres daglige Livs største Glæde. Men den, der skulde give Menneskene en Beretning om alle de mærkværdige Hændelser, hvori Prinsen har spillet Forsynets Rolle, vilde fylde Verden med Bøger.

Table of Contents

Den unge Mand med Flødekagerne.

Doktoren og Saratoga-Kufferten.

Historien om Kjøreturen med Hansom-Cab'en.