Om denne boken

Innskrevet og rettet av Kjell Nedrelid

Sist oppdatert 18.05.1995. (dd.mm.yyyy)

Opplastet på Internet 12.10.1996.

Kan fritt distribueres i alle format, så lenge du ikkje tar betalt for dette.

Vennligst behold denne lille notisen.

Omforming til ebok utført av Lars Næsheim

Denne utgaven lagt ut 21. juni 2012.

JAMES OLIVER CURWOOD

VARGJEGERNE

Mine kamerater fra Nordlandets villmarker som jeg har delt sorger og gleder med på «den lange, ensomme stien», og især Mukoki, rødhuden, min veiviser og avholdte venn, tilegnes disse sidene av den takknemlige forfatteren.

JAMES OLIVER CURWOOD

(1878-1927)

Knapt noen har hatt bedre forutsetninger for å skildre livet i Nord-Amerikas villmarker enn «Vargjegernes» forfatter. En rik erfaringsskatt av personlige minner paret med dikterens fantasi har skapt denne lange rekken Curwood-romaner, spennende og fargerike skildringer fra Alaska, British Columbia og Hudson Bay-traktene.

«Nimrod» og «Wild Cat» var klengenavnene unge Curwood fikk av kameratene. Og litt av en «Wild Cat» og mye av en «Nimrod» fortsatte han å være hele sitt liv. Etter avsluttet universitetsstudium slo han inn på journalistikken. Men lengselen etter villmarkslivet dro ham snart ut på årelange, farefulle ferder i ensomme og ukjente trakter.

Curwood døde i 1927, 49 år gammel. Han hadde da oppnådd å bli en av den engelsktalende verdens mest leste forfattere.

I

KAMPEN I SKOGEN

Det var vinter og kulde i Canadas urskoger. Som en rød, skjelvende kule steg månen fram og la sitt hvite, dempede slør over de ensomme ødemarkene. Ikke en lyd brøt viddenes tunge stillhet. Det var den tause tiden mellom dag og natt, tiden før villmarka våkner, før skogen tar til med sin underlige sang — vinden som hvisker, dyret som skriker, vargen på hylende jakt etter reinen .... Som et veldig amfiteater lå den islagte innsjøen kranset av storskogens dypsvarte mørke. Snøen hang tung over greinene alt, vinterens første truende varsel. Snart kom stormen, ville, rasende stormer med hvirvlende snø mellom himmel og jord. — En svær snøugle steg fra mørket, kretset en stund over isflata, seilte på sterke, hvite vinger inn i skogdypets natt. De første stjernene kom fram på den dypblå kveldshimmelen, skinte matt over skog og vidder. Ikke et vindpust rørte seg mellom de islagte greinene. Det var kaldt, bitende, isnende kaldt. Skogsmannen må ikke raste for lenge. Han må videre, videre. Sovner han inn, er døden ham viss. Et underlig, halvkvalt skrik steg fra skogen. Vilt, skjærende lød det i den dype stillheten. Skogsmannen ville ha stanset, ville ha visst hva det var, han ville ha kjent igjen skriket fra dyret i dødskamp. Og igjen la stillheten seg over ødemarka. Det hender noe der inne i skogsdypet. Et dyr har skreket i angst og smerte, et dyr i kamp for livet. Så var det der igjen, villere, sårere enn forrige gangen. Det knakk en grein der inne i mørket. Et dryss av lett, hvit snø .... Og en praktfull elgokse kom ut av skogen, ble stående stille i måneskinnet. Det stolte, vakre hodet under de svære horna var vendt mot nord, angstfullt speidende. Neseborene vidde seg ut, øynene stirret, den kjempemessige kroppen skalv. Svetten perlet på den svartbrune huden. En blodstripe fulgte den i sporene. Den løftet hodet og oppdaget skogsnaret på den andre siden av sjøen, en halv mil borte[1], og noe sa den at der ville den finne ly. En jeger ville ha sett at den var dødelig såret og hadde vondt for å slepe seg fram i den fotdype snøen. Noen meter fra skogsnaret stanste den, løftet snuten, strakte de lange ørene framover. Det er når den står slik, elgen kan høre en aure plaske en kvart mil borte. Men det var ingenting å høre, ingenting uten de dystre skrikene fra snøugla på andre siden av sjøen. Likevel stod dyret stille, rørte seg ikke, lydde. En stor blodpøl samlet seg i snøen under den. Hvilken hemmelighet var skjult der inne i skogsdypet. Hvilken fare var det som lurte? Et menneske ville ikke ha oppdaget noe. Men de lange, smale ørene bak de grove hornskavlene hadde fanget en lyd .... Høyere og høyere løftet dyret hodet, været, lydde. Den svære kroppen dirret. Langsomt trakk den seg mot skogsnaret med hodet løftet mot himmelen, ørene strakt mot nord, der faren kom fra ....

Svakt, dempet kom hylet, så sterkere, sterkere, et kor av ville, klagende stemmer, et sårt, jamrende skrik. Med ett ble det stille. Så var det der igjen. Nærmere, nærmere kom det, ondt, truende.

Hva var det som brøt skogenes stille fred? Vargen var det! Vargens fryktelige, ville kor ....

Hva bøddelens løkke er for morderen, eller de løftede geværene for spionen som skal dø, det er vargens jaktskrik for skogens sårede vilt.

Den gamle elgoksen visste hva det var, kjente det grådige skriket. Den senket hodet, la de veldige horna bakover og satte i langsom trav mot øst. Den visste hvor farlig det var å krysse den åpne vidda. Når som helst kunne vargflokken være der. Men for den var furuskogen hjemmet. Kanskje kunne den skjule seg der inne. Kanskje kunne den nå dit inn før den ville horden kom ut på isen. Og deretter .... Igjen tverrstanste den, så brått at frambena seig i hop under den og den stupte over ende i snøen. Det var et børseskudd som hadde skremt den. Elgen prøvde å reise seg, slepte seg noen skritt fram over isen, seig sammen igjen, tungt, håpløst. Nordlandets store, stolte konge ventet på døden ....

Det ble ganske stille igjen etter børseskuddet. Fem, kanskje ti minutter varte stillheten, så skar plutselig et enkelt, langtrukkent hyl gjennom lufta, fulgt av korte, skarpe glefs. Så igjen hylet, denne gangen et kor, et kor av rovgriske varger på spor etter bytte. Og en mørk skikkelse styrtet ut av skogen, sprang noen skritt over isen, stanste, vendte seg mot skogsnaret og ropte:

— Wabi! Kommer du, Wabi?

— Ja. Skynd deg! Spring! svarte en stemme fra mørket.

Skikkelsen ute på isen ble stående og vakle noen sekunder. Så la han på sprang igjen. Det var enn ung mann, omkring atten år bare. I høyre hånd holdt han en klubbe. Den andre, som så ut til å være hardt såret, hvilte i en fasle, laget av skogsarbeiderens grove lærbelte. Det bleke ansiktet var revet opp i dype, blødende sår. Igjen stanste han, ble stående og se mot skogen, bøydde seg og gispet etter luft. Så gikk han tungt over isen. Gang på gang måtte han stoppe for å trekke været. Klubba gled ut av hånden hans. Han merket det ikke. Fot for fot sjanglet han fram over isen. Som en søvngjenger gikk han, uten vilje, uten tanke. Så seig han i hop og ble liggende urørlig i snøen.

Et øyeblikk etter dukket en skikkelse fram av skogen, og månen lyste over et mørkt indianeransikt med sterke, unge trekk.

Noen meter fra skogsnaret stanste han og lydde. Nå hørte han det farlige, langtrukne hylet igjen. Nærmere og nærmere kom det. Vargflokken kunne vel ikke være mer enn en halv mils vei borte.

Han knyttet nevene truende og så seg speidende omkring. Da han fikk øye på den svarte skikkelsen ute på isen, gikk det en skjelving gjennom ham. Han løftet hendene opp for munnen og utstøtte indianernes underlige, langtrukne signalrop: — Va-hoo-o-o-o-o! Va-ho-o!

Og fra skikkelsen ute på isen svarte det:

— Va-hoo-o-o-o-o ....

Den sårede gutten reiste seg langsomt og vaklet videre, skritt for skritt. Noen minutter senere var indianergutten ved siden av ham.

— Kan du holde ut, Rod? spurte han.

Den unge gutten vendte seg, vaklet att og fram, så spørrende på indianeren, som om han ikke forstod spørsmålet hans. Så seig han sammen i snøen igjen og ble liggende stille på ryggen. En blodstripe gled over det ene kinnet hans.

— Wabi, stønnet han, — jeg greier det ikke, Wabi. Det .... det .... er .... ute .... med .... meg ....

Indianeren knelte ned ved siden av ham og støttet hodet hans mot brystet sitt.

— Det er ikke langt igjen, Rod, bare noen skritt til, så er vi i sikkerhet. Vi må se å komme oss inn i skogen igjen. Det er min feil. Vi skulle ha klatret opp i et tre før. Men jeg trodde så sikkert vi skulle nådd fram til leiren. Jeg har tre patroner igjen ennå. Prøv om du kan reise deg, Rod. Jeg skal hjelpe deg.

— Bare tre patroner ....

— Ja, det er alt som er igjen. Men jeg kan regne med et par fulltreffere i dette måneskinnet .... Se! Se der! Hold deg fast i skulderen min, Rod! Fort!

Han bøyde seg ned, grep den sårede gutten om livet og trakk ham etter seg. Bak dem lød vargkoret, sterkere, sterkere.

— De er kommet ned på stranda! Vi har dem her om noen minutter! ropte Wabi. — Hold deg fast om halsen min, Rod. Tror du du greier å holde børsa?

Han reiste seg og vaklet videre med den tunge byrden over skulderen. Hver muskel i den unge, sterke kroppen var spent til det ytterste.

— Så, nå går det fint! ropte han oppmuntrende. Men han visste hva som ventet dem, visste hvor håpløs stillingen var.

— Tre, fire minutter til, og så ....

Og et forferdelig minne dukket opp for hans bevissthet. Aldri hadde han kunnet glemme det. Han husket det så klart og tydelig, alt sammen. Barnet i snøen. Det ville, rovgriske hylet. Vargene som stormet fram .... Han visste hva som ventet dem om de tre skuddene som var igjen, ikke traff, og de ikke greidde å komme inn i skogsnaret på den andre siden av sjøen .... Om han slapp kameraten .... Om han lot ham ligge, og reddet seg selv .... Aldri! Aldri kunne han gjøre det! De hadde stått sammen mangen gang før. Side om side hadde de møtt motgang og farer. Senest i går. Og da var det Roderick som hadde kjempet for ham. Han hadde ikke sviktet da han lå der hjelpeløs. Som en løve hadde han kjempet, uten å tenke på å redde seg selv. Og nå var det hans tur. Nå skulle han vise at han ikke var dårligere karen. Måtte de dø, da skulle de iallfall dø sammen.

Indianergutten tok et fastere tak om sin sårede kamerat. Han var viss på at døden ventet dem begge. Kanskje kunne de slippe fra vargene, det var ikke lang veien til skogsnaret nå. Men kulden, kulden kunne de ikke løpe fra. Kan hende måtte de sitte time etter time i et tre og vente, vente, omringet av den hylende vargflokken. Han kjente at kreftene ebbet ut av ham, kjente at han ikke orket mer ....

Plutselig stanste han og lydde. Hvor var det blitt av vargene? Det var ikke en lyd å høre lenger! To, tre minutter gikk. Ennå var det ingenting å høre. Var det mulig at vargene hadde tapt sporet? Å nei, vargene taper ikke sporet! Vargene oppgir aldri sitt bytte! Han kom til å tenkte på at han kanskje kunne ha såret en av dem. Da hadde nok hele flokken kastet seg over sin uheldige kamerat. Kanskje holdt de en av de grusomme kannibalfestene sine nå.

Knapt hadde han tenkt tanken, før et ulende hyl skar mot ham, og da han vendte seg etter lyden, så han tjue, kanskje tredve varger nærme seg.

Skogsnaret var ikke mange meterne borte, og kunne de bare nå dit og komme opp i et tre, var de iallfall reddet foreløpig.

— Rod! ropte han, — det gjelder livet, Rod! Prøv om du kan komme deg inn i skogen.

Den unge gutten reiste seg opp på kne. Så sank han sammen igjen og sukket tungt.

— Jeg greier det ikke. Jeg er ferdig. Løp du, Wabi.

Indianergutten svarte ikke. Han ble stående ganske stille og stirre mot vargflokken. Da de første udyra bare var et par hundre fot fra ham, løftet han børsa og styrtet mot dem.

Det gikk som han hadde håpet. De første vargene stanste brått, ble stående og stirre på ham med glupske, blodskutte øyne, trakk seg så litt tilbake, snek seg att og fram.

Wabi løftet børsa og sendte en kule midt inn i flokken. Et langt klagehyl fortalte at han hadde truffet. Igjen løftet han børsa og brente løs. En av vargene gjorde et høyt sprang og falt død til jorden.

Hylende og jamrende snek de andre udyra seg rundt sine døde brødre.

Wabi vendte seg og sprang fram til Roderick, løftet ham opp på skulderen, klemte børsa fast under armen og løp mot skogholtet så fort han kunne. Et par ganger vendte han seg, og da så han vargene samlet i en knurrende, kjempende flokk omkring de døde kameratene sine.

Da han endelig nådde skogkanten, seig han sammen, så trett at han bare hadde lyst til å la hodet synke ned i den bløte snøen.

Da hørte han igjen et truende hyl og så noen mørke flekker nærme seg. Udyra var altså ferdige med sitt grusomme måltid. Glupske, umettelige styrtet de igjen etter byttet sitt.

Wabi samlet de siste kreftene sine og trakk vennen med seg hen til en gran.

— Vi er reddet, Rod! ropte han oppmuntrende. — Bare vi kommer opp i treet, er vi i sikkerhet.

Han løftet vennen opp og klatret så selv etter. Nesten livløs av utmattelse støttet han hodet mot trestammen og stønnet tungt. Men litt etter litt vendte kreftene tilbake. Han var ung, og han hadde indianerens seige styrke i kroppen.

Rod var også begynt å komme seg litt. Sårene blødde mindre nå, og gleden over å ha sloppet unna en grufull død ga ham nytt mot og nye krefter.

— Wabi, sa han og la hånden på vennens skulder, — dette var andre gangen.

Indianeren løftet de mørke ansiktet og så forbauset på ham.

— Andre gangen? Hva mener du, Rod?

— Det er ikke lenge siden du reddet meg fra å drukne, og i dag reddet du meg fra vargflokken.

Indianeren smilte.

— Å, skal vi snakke om å redde og å bli reddet, så har visst jeg like stor grunn til å være takknemlig som du. Vi skulle vel være sånn omtrent kvitt nå.

Vargflokken var nå fullt synlig ute på isen. Det var den største flokken Wabi noen gang hadde sett, han mente det var minst femti. Hylende og jamrende løp de att og fram og snuste. En av dem stanste ved guttenes spor, kastet seg på hasene, strakte snuten i været som en gjøende hund og hylte, sårt, gjennomtrengende.

— Det er to flokker, sa indianeren. — Se! Noen tar opp sporet, de andre gnager på bena etter de døde vargene. Hadde vi bare hatt ammunisjon og den børsa de morderne stjal, skulle vi blitt rike ....

Wabi stoppet brått. Begge guttene stirret spent mot flokken. Vargene hadde samlet seg omkring ett eller annet ute på isen. Guttene visste ikke at de var kommet over blodsporene etter den sårede elgen.

— Hva kan det være? hvisket Rod.

Indianeren svarte ikke. De svarte øynene lyste. Det var jegeren og villmannen som våknet i ham.

Plutselig la vargflokken på sprang.

— Et nytt spor! hvisket Wabi. — Et nytt, ferskt spor! Hør! De hyler ikke lenger! Slik er det alltid like før de skal drepe byttet.

De siste vargene forsvant inn i skogen, og det ble ganske stille noen minutter. Så steg et samstemmig, skjærende hyl fra skogen.

— Nå er det vår tur, hvisket indianeren. — Vi må prøve å komme oss videre, Rod.

Han gled ned fra greinen og skulle nettopp til å slippe seg ned på marka da det lød et voldsomt brak bare noen meter borte.

— Høyere opp, Rod! ropte han og slengte seg opp på greina igjen. — De kommer!

I samme øyeblikk jog en veldig skygge forbi, ikke en meter fra treet. En svær elgokse var det! Guttene kunne se den tydelig. Men ingen av dem ante at det var den samme oksen som Wabi hadde skutt etter dagen før. Etter oksen kom vargflokken. I hvirvlende fart strøk den forbi rett under dem, villmarkas feige, glupske, bannlyste røvere.

Guttene stirret forferdet på det fryktelige toget. For indianeren var det ikke noe nytt og spennende, men for Rod var det en betagende og samtidig forferdelig opplevelse. Aldri skulle han komme til å glemme denne scenen: den sårede, blødende elgoksen, skogenes dødsdømte konge på flukt for den rovgriske horden. En blodig, fryktelig kamp ville det bli, og til slutt ville oksen gi sitt liv. Men da ville det ligge mer enn en død kropp igjen på slagmarka.

— Rod, hvisket indianeren, — nå er tiden inne for oss. Kom! Forsiktig! På denne siden av treet.

Et øyeblikk etter stod de på marka, begge to.

— Hvordan er det med deg, Rod? spurte indianeren. — Tror du du kan greie å gå? Det er heldigvis ikke lang veien.

Rod nikket. — Ja, hvis du bare vil støtte meg litt, så går det nok.

Langsomt strevde de seg gjennom den tette, mørke skogen. Da de hadde gått en halv mils vei, kom de til en islagt elv.

— Wabi! ropte plutselig Rod. — Se ....

Indianergutten vendte hodet. På den andre siden av elva fikk han øye på røyken fra et stort leirbål.

— Rod! ropte han begeistret. — Vi er reddet, Rod! Vi er hjemme igjen!

Det gledelige synet ga dem nye krefter. Noen minutter senere var de nede ved bålet.

En svær, mørk skikkelse satt urørlig ved ilden.

— Mukoki! Mukoki! ropte Wabi.

— Mukoki! Hei, gamle Mukoki! ropte Rod lykkelig.

Ilden flammet opp. Et øyeblikk gled lyset over et mørkebrunt, smilende og utrolig rynket ansikt.

1) Med en mil menes overalt i denne boka en engelsk mil, 1609 meter.

II

HVORDAN WABIGOON BLE EN HVIT MANN

Tredve år før dette hendte, forlot en ung mann ved navn John Newsomme London. Ille hadde livet fart med ham. Sorg og skuffelse hadde fulgt ham fra hans tidligste barndom, og utsiktene for framtiden var også langt fra lyse. En hard og forbitret kamp hadde han kjempet de siste årene, kampen for å skape seg en framtid. Men ingenting hadde lykkes. Livet hadde møtt ham med bare skuffelser. Det verste slaget var foreldrenes død. Plutselig en dag stod han på bar bakke, ung, uerfaren, lite skikket til å ta opp kampen. Kort tid etter ble han fraranet den lille formuen han hadde arvet, og var nå helt henvist til sine sterke never og sitt gode hode. Han tvilte på London. Verdensbyen hadde bare gitt ham sorg. Han ville bort, bort fra alt som hadde vært. Så en dag innskipet han seg og dro over havet til Amerika, den nye verden, som lokket med rikdom og eventyr.

Skjebnen førte ham til Montreal. Ung, sterk og kunnskapsrik som han var, skaffet han seg snart en god stilling og sine overordnedes fulle tillit. Kort tid senere satt han som bestyrer for Wabinosh House, et handelssted langt inne i ødemarka ved Nipigonsjøen, omgitt av vide skoger.

I hans annet regjeringsår — en slik handelsbestyrer er i virkeligheten konge i egnen — kom en indianerhøvding ved navn Wabigoon til stasjonen. Han hadde datteren med seg. Hun hette Minnetaki, og til minne om hennes skjønnhet og dyd ble mange år senere en by kalt opp etter henne. Hvis en kan tale om kjærlighet ved første blikk, så passer det på John Newsome da han så den vakre prinsessen. Fra da av dro handelsbestyreren så ofte han kunne, til Wabigoons landsby, tredve mil inne i ødemarka.

Minnetaki besvarte den unge englenderens kjærlighet, og hennes far hadde heller ikke noe imot partiet. Når han likevel ikke kunne gi sitt samtykke, var det fordi han var bundet av sitt løfte til en av datterens ivrigste friere, den mektige indianerhøvdingen Woonga, en grusom og hevngjerrig mann, ille beryktet i hele egnen.

Da den unge bestyreren viste seg på skueplassen, oppstod det straks den mest forbitrede strid mellom de to frierne. To ganger prøvde Woonga å myrde Newsome, men begge gangene feilte snikskytteren. Til slutt truet høvdingen med å drepe Wabigoon og bortføre datteren, hvis hun nektet å gifte seg med ham. Både far og datter svarte nei.

En mørk natt kort tid etter overfalt Woonga Wabigoons leir. Det ble en voldsom kamp, som endte med at røveren måtte trekke seg tilbake. Men Wabigoon selv lå igjen på slagmarka sammen med en hel del av sine mest trofaste menn.

Et ilbud brakte den sørgelige meldingen til Wabinosh House, og Newsome brøt straks opp sammen med en flokk tapre karer fra stasjonen for å komme sin elskede til hjelp.

Det ble en kort, men blodig kamp, som endte med at Woonga ble drevet langt inn i ødemarka. Tre dager senere var indianerprinsessen Newsomes hustru.

Men fra den stund var ingen forsoning mulig mellom de to indianerstammene. Det ble kamp, kamp på liv og død i flere slektledd.

Woonga og hans menn ble stadig mer rovgriske og grusomme etter som tiden gikk. Til slutt ble de regnet som rene røverpakket. Wabigoons stamme kunne i lengden ikke holde stand mot dem og slo seg snart ned i nærheten av handelsstedet. Gang på gang hendte det at jegere fra Wabinosh House falt i bakhold og ble nedsablet, og de fredelige indianerne kunne ikke føle seg sikre noe sted.

«Woongas» ble villmennene kalt etter høvdingen sin. Og en «Woonga» kom til å bety en røver blant folk.

Det kom to barn i bestyrerboligen. Den eldste, en gutt, ble kalt Wabigoon etter morfaren, indianerhøvdingen. Wabi het han til daglig. Det andre barnet, en pike, fikk navnet Minnetaki etter moren. Kjekke små unger var de begge to, og bestevenner med alle på stasjonen, både hvite og røde.

Merkelig nok så Wabi nesten ut som en fullblodsindianer, mens Minnetaki med årene viste stadig mindre av morens ville skjønnhet. Det rike, bløte, kolsvarte håret og de store øynene stod i livlig motsetning til den lyse hudfargen hun hadde arvet etter faren. Wabi derimot så ut som en indianer fra mokasinene til skinnlua, mørkhudet, muskuløs, smidig som en gaupe, og hele hans instinkt lokket ham til villmarkslivet. Likevel hadde han fått i arv den kaukasiske rasens skarpsindighet og klokskap, tilmed i høyere grad enn handelsbestyreren selv.

En av Newsomes kjæreste atspredelser hadde vært å undervise og oppdra sin skogsbrud, og det var en æressak for dem begge at lille Minnetaki og broren hennes skulle vokse opp som hvite barn. De ble sendt til bestyrerens skole, og to vintrer tilbrakte familien i Port Arthur for deres skyld. Barna viste seg å være svært gode elever, og da Wabi var seksten og Minnetaki tolv år, skulle ingen av deres tale og vesen kunne merke at det fløt indianerblod i årene deres. Likevel var begge, etter foreldrenes ønske, fortrolige med indianernes liv og behersket til fullkommenhet sin mors språk.

Det var på denne tiden Woongas var særlig pågående. Disse lovløse individene prøvde ikke lenger å livnære seg på hederlig vis, men røvet og myrdet så snart anledningen bød seg. Hatet til befolkningen i Wabinosh House var gått i arv, og Woongabarna vokste opp med dette hatet i hjertet. Blodfeidens egentlige grunn var glemt av mange, bare ikke av Woonga selv. Til sist ble han så besværlig at regjeringen satte en pris på hodet hans. De lovløse ble for en tid drevet bort fra trakten, men den blodtørstige høvdingen kunne ingen få tak i.

Da Wabi var sytten år gammel, ble det bestemt at han skulle sendes til en større skole i De Forente Stater et års tid. Men den unge indianeren — nesten alle mennesker tok ham for å være indianer, og Wabi var stolt av det — satte seg mot denne planen med alle de fornuftgrunner han kjente. Med sin mors hele lidenskap elsket han villmarkslivet. Hans natur gjorde opprør ved tanken på en storby med trengsel på gatene, bråk og støv. Men da var det Minnetaki som bearbeidet ham, bad ham reise bare for et år og komme tilbake og fortelle om alt det han hadde sett og lært. Wabi elsket den vakre lille søsteren sin høyere enn noen annen på jord, og det var snarere hun enn foreldrene som fikk ham til å reise.

I omkring tre måneder studerte Wabi flittig i Detroit, men hans lengsel etter Minnetaki og skogene ble sterkere for hver uke som gikk. Dagene sneglet seg av sted for ham. Han skrev til Minnetaki tre ganger om uken, og tre ganger om uken svarte den lille piken i Wabinosh House med lange, oppmuntrende brev — enda disse kom til Wabi bare to ganger om måneden, fordi postbæreren fra handelsstedet ikke kom oftere.

Det var under dette enslige skolelivet at Wabigoon lærte Roderick Drew å kjenne. Roderick var et ulykkens barn. Faren hadde han mistet da han var ganske liten, og den formuen som var blitt igjen, hadde smeltet bort i årenes løp. Rod tilbrakte sin siste uke på skolen da han traff Wabigoon. Nøden var blitt hans bistre herre, og uken etter skulle han begynne å arbeide. Det forholdt seg slik som den unge gutten beskrev det for sin indianske venn: Hans mor hadde strevd til det ytterste for å holde ham i skolen, men nå var det hans tur til å ta fatt. Wabi sluttet seg til ham med indianerens store trofasthet, etter kort tids forløp var de nesten uatskillelige, og Wabi tok til slutt imot en innbydelse fra Rods mor om å flytte hjem til dem. Fru Drew var en kvinne med god utdannelse. Hun hadde vokst opp i et godt og rikt hjem og hennes interesse for Wabigoon var nesten en mors. I disse omgivelsene ble indianerguttens litt kantete vesen avslipt, og brevene til Minnetaki ble mer og mer fylt av begeistrede skildringer av de nye vennene. En tid etter fikk fru Drew et høflig takkebrev fra prinsessemoren i Wabinosh House, og på det viset ble en hyggelig brevveksling innledet dem imellom.

I de lange vinterkveldene, når Wabi var ferdig med sine studier og Roderick hadde gjort sitt dagsarbeid, pleidde de sitte ved kaminen, og den unge indianeren fortalte da gjerne om det herlige livet i Nordens vidstrakte ødemarker. Dag etter dag økte Rods lyst til å få se og ta del i dette livet. Våren kom og gikk, og sommeren med. Hver post fra Wabinosh House brakte brev til Drews, og aldri kom den indianske løperen tomhendt til Wabigoon.

Tidlig på høsten, da septembersola farget løvet i Nordlandet rødt og gullgult, kom et langt brev fra Wabi. Det ble fulgt av et annet, fra bestyreren selv, et fra prinsessen, Wabis mor, og en liten nett billett fra Minnetaki, som sammen med foreldrene og broren bad Roderick og fru Drew om å tilbringe vinteren i Wabinosh House sammen med dem.

— Du behøver ikke ta deg nær av om du skulle miste din stilling, skrev Wabigoon. — Vi skal tjene mer penger her på en vinter enn du kan tjene i Detroit på tre hele år. Vi skal jage varger. Det yrer av dem her, og staten betaler femten dollars i skuddpenger for hver skalp. For to vintrer siden drepte jeg førti. Jeg har en tam ulv som vi bruker som lokkedyr. Ikke tenk på børse og slikt. Vi har alt som trenges her.

Fru Drew og sønnen hennes overla saken flere ganger før de sendte svaret sitt til Newsomes. Roderick bad og utmalte for moren for en herlig tid de skulle få, og kom med alle mulige argumenter. På den andre siden hadde moren sine betenkeligheter. Deres finanser var faretruende skrale, og Rod burde ikke gi slipp på den lille sikre inntekten han nå hadde. Hans framtid var lovende, og han kunne vente pålegg alt denne vinteren. Til sist ble de enige. Fru Drew skulle ikke følge med til Wabinosh House, men Roderick skulle få lov til å tilbringe vinteren der.

Wabigoons svar kom tre uker senere. Den tiende oktober skulle han møte Rod i Sprucewood ved Black Sturgeon River. Derfra skulle de reise med kano til Sturgeon og komme til Wabinosh House før isen stengte veien for dem. Det var ikke lang tiden å ofre på forberedelser, og fjerde dagen etter at de hadde fått Wabis brev, stod Rod og moren hans og ventet på toget. Han nådde ikke Sprucewood før den ellevte. Wabi var der for å ta imot ham sammen med en indianer fra stasjonen, og samme kvelden begynte reisen oppover Sturgeon River.

III

ROD GJØR EN OPPDAGELSE

Det var første dagen Roderick opplevde ødemarka. Lydløst som skyggen gled de oppover Sturgeonelva. Med ett hørte han at det knakte mellom buskene, så Wabis stemme som hvisket:

— En elg!

Hele kroppen hans skalv av iver, for Rod hadde ennå ikke sett sitt første storvilt og eidde ikke jegerens ro. Han fikk ikke øye på elgen, men han skulle likevel komme ut for storvilt den dagen.

Ut på ettermiddagen oppdaget de et dyr som lå og gasset seg i sola, slik som det har for vane når vinteren stunder til. Rod så øyeblikkelig at det var en bjørn. Dyret, som ble fullstendig overrasket, var knapt seks favner fra kanoen. Lynsnart, nesten uten å vite hva han gjorde, trykket gutten geværet til skulderen, siktet fort og skjøt. Bjørnen hadde alt begynt å klatre oppover elvebredden, men stanste med ett ved smellet.

Rods annet skudd syntes ikke å gjøre noen virkning. I sin iver reiste han seg opp og skjøt et tredje skudd etter det store, svarte beistet, nettopp som det skulle forsvinne inn i skogen. Da kjente han med ett at kanoen sank tungt ned på den ene siden og før han visste ordet av det, stupte han baklengs i vannet.

— Ikke rør deg! ropte Wabi. — Og hold bare fast i børsa! Hvis vi prøver på å få deg ombord, ligger vi der alle sammen. Han gjorde tegn til indianeren, som langsomt svingte kanoen mot stranda.

— Det siste skuddet var sannelig praktfullt til å komme fra en grønnskolling! smilte Wabi. — Du greidde bjørnen din!

Tross sin kjedelige stilling satte Rod i et skrik av glede, og han kjente ikke botn under føttene før han styrtet mot land. Bjørnen var død. Den hadde fått en kule gjennom skallen og en annen gjennom siden.

— Nå blir det å slå leir og gjøre opp bål til deg, lo Wabi og skyndte seg bort til vennen. — Jeg trodde ikke du skulle være så heldig, Rod. Vi skal ha en flott fest i kveld. Du skal få se at livet er verdt å leve her oppe i Nordlandet også! Hei, Muky! ropte han til den gamle indianeren, — vil du sprette opp denne her mens jeg gjør leiren i stand?

— Kan vi gjemme skinnet? spurte Rod. — Det er min første, skjønner du, og ....

— Ja visst kan vi det. Hjelp meg med bålet Rod, så holder du deg varm.

Snart flammet det lystig fra et svært bål. Og så gikk guttene i gang med å lage en barhytte. To gaffelformede greiner ble drevet ned i jorda, åtte fot fra hverandre, og en annen grein lagt tvers over dem, hvilende i gaflene. På begge sidene la de så greiner i skrånende stilling ned mot marka.

Da den gamle indianeren var ferdig med bjørnen, var også stua ferdig. Og en stund etter, da bjørnesteik braste i glohaugen, og kaffedampen blandet seg med duften av melkakene som este på varme steiner, da visste Rod at hans kjæreste drømmer var blitt til virkelighet.

De følgende tre dagene bød på nye erfaringer. En frostkald morgen før de andre våknet, smøg han seg vekk fra leiren med Wabis' børse og skjøt to skudd etter et rødt rådyr — men bommet begge gangene. I Sturgeonsjøen hadde de også en resultatløs kapproing med en svømmende rein som Wabi skjøt tre skudd etter.

Til slutt kom den herlige høstkvelden da Wabis skarpe øyne oppdaget stasjonens tømmerstuer ved kanten av den uendelige skogen. Da de kom nærmere, pekte han på de forskjellige bygningene og forklarte Rod hva de bruktes til. Plutselig stakk en kano ut fra stranda, og de unge jegerne kunne se et hvitt lommetørkle som viftet til dem. Wabi huiet av glede og skjøt et skudd i lufta.

— Det er Minnetaki! ropte han. — Hun sa hun skulle holde utkik og komme og møte oss.

Minnetaki! Det gikk en liten nervøs iling gjennom Rod. Wabi hadde beskrevet henne tusen ganger om vinterkveldene i Rods hjem. Med en brors kjærlighet og stolthet hadde han flettet henne inn i deres samtaler og planer, og etter hvert hadde Rod begynt å like henne riktig godt, uten engang å ha sett henne.

De to kanoene nærmet seg raskt hverandre og var snart langsides. Minnetaki bøydde seg fram for å kysse broren, og samtidig kastet de mørke øynene et nysgjerrig blikk på den unge mannen som hun hadde lest og hørt så mye om.

Minnetaki var på denne tiden femten år gammel. I likhet med kvinnene av sin mors rase var hun slank og smidig, nesten fullvoksen. Et ravnsvart hår bølget om det vakreste ansiktet Rod noen gang hadde sett. Da hun satte seg til rette i kanoen sin igjen, så hun smilende på Rod. Han gjorde et høflig forsøk på å løfte på lua, men et vindstøt rev den i det samme fra ham, og det ble alminnelig munterhet. Dette lille uhellet hjalp mer enn noe annet til å fremme bekjentskapet. Minnetaki lo skøyeraktig til Rod og rodde etter den flytende lua.

— De må ikke bruke noe slikt på denne årstiden, sa hun og rakte ham lua.

— Som De ønsker, sa Rod høflig, og da Wabi ga seg til å skrike av latter, rødmet de dypt, begge to.

Rod oppdaget alt den første kvelden på stasjonen at Wabi hadde ordnet alt til vinterjakten, og en fullstendig utrustning lå ferdig til ham i rommet hans i bestyrerboligen. Det var en femskudds Remington-rifle, maken til Wabis, en langløpet revolver av grov kaliber, snøsko og mange andre ting, uunnværlige for den som ferdes i ødemarka. Wabi hadde også lagt fram en kartskisse over jaktfeltet.

Vargene var blitt ytterst sky i nærheten av handelsstedet, der de ofte ble jagd av indianerne og stedets folk. Men i den nesten folketomme ødemarka, hundre mil nord- og østover, oversvømte de bokstavelig talt landet og drepte elg, rein og hjort i store mengder.

Det var i disse traktene Wabi tenkte å slå vinterleir.

Det var ingen tid å spille. De måtte snart bryte opp til den lange ferden, for tømmerhytta de skulle bo i de kalde vintermånedene, måtte bygges før snøfallet tok til for alvor.

Det ble derfor bestemt at de unge jegerne skulle dra av sted innen en uke, fulgt av Mukoki, den gamle indianeren, et søskenbarn av den drepte Wabigoon. Wabi hadde gitt ham kjælenavnet Muky, han hadde vært Wabigoons trofaste kamerat fra tidligste barndom av.

Rod nyttet godt de seks dagene han skulle få tilbringe ved stasjonen, og mens Wabi hjalp til i selskapets lager, da faren var en tur i Port Arthur, ga den elskelige lille Minnetaki vår helt de første timene i skogmannsliv.

I virkeligheten var Minnetaki og Rod blitt gode kamerater før uken var gått, og det var ikke uten sorg den unge vargjegeren tenkte på den dagen de skulle begynne ferden til skogenes dyp.

Da han kom ned den morgenen de skulle av gårde, var Minnetaki intet sted å finne. Wabi holdt på å lage ryggbører til dem sammen med Mukoki. Det var en herlig morgen, klar og frostkald, og Rod la merke til at det var kommet en tynn isskorpe på sjøen om natten.

Wabi ropte et par ganger sitt vanlige signal innover skogen, men fikk ikke noe svar.

— Jeg forstår ikke hvor det blir av Minnetaki, sa han og festet en bærereim til en pakke. — Frokosten er ferdig øyeblikkelig. Vil du være så snill å se etter henne, Rod?

Rod la øyeblikkelig på sprang innover den veien han visste Minnetaki pleidde gå. Snart var han ved det stedet på den steinete stranda der hun hadde kanoen sin liggende. Han kunne se at hun nyss hadde vært der, for isen omkring kanoen var knust, som om piken hadde prøvd isens styrke ved å skyve båten ut et stykke. Han så også sporene hennes, som førte oppover stranda og inn i skogen.

— Minnetaki! — Minnetaki!

Rod ropte høyt. Ikke noe svar. Grepet av en anelse som han selv ikke kunne forklare, sprang han lenger inn i skogen. Han fulgte den smale stien som Minnetaki måtte ha gått, og fem - ti minutter etter ropte han igjen. Men fremdeles ikke noe svar. Kanskje piken ikke hadde gått så langt, eller kanskje hadde hun tatt av fra stien innover i skogen. Litt lenger framme var det et sted der en stor trestamme hadde råtnet ned for et halvt århundre siden og etterlatt et tykt lag av mold. Der var det tydelige fotspor. Rod stod og lydde et helt minutt. I dette tause minuttet studerte han mokasinsporet på marka. Så underlig små føtter den vakre indianerpiken hadde! Han la også merke til at mokasinene hennes ikke hadde de vanlige lave hælene.

Men i neste øyeblikk ble det slutt på hans undersøkelser. Var det et skrik han hadde hørt langt borte? Det var som om hjertet hans stanste, som om blodet sang i ørene. Så sprang han, som en hjort langs stien. Tjue meter lenger framme nådde stien en åpning i skogen og der — midt ute på sletta — så han noe som fikk ham til å stivne. Der gikk Minnetaki, med det lange håret oppløst og et tørkle om hodet — og på hver side av henne en indianer som trakk henne med seg mot skogen!

Rod stod noen øyeblikk som lammet av redsel. Så fikk han fatningen igjen, og hver muskel i kroppen hans skalv av iver.

Han hadde øvd seg flere dager med revolveren, og nå hadde han den ved siden i hylsteret. Skulle han bruke den? Eller kanskje han kunne treffe Minnetaki? Han grep en stokk som lå på marka, og sprang framover. Den bløte marka gjorde skrittene hans lydløse. Da han var et par meter fra indianerne, snublet Minnetaki under et voldsomt forsøk på å rive seg løs, og da en av røverne snudde seg halvveis for å trekke henne opp, fikk han øye på gutten som kom springende inn på ham. Et vilt hyl fra Rod, et advarselssignal fra indianeren, og kampen begynte.

Stokken suste gjennom lufta og traff den ene indianeren i skulderen. Men før gutten hadde fått balansen igjen etter slaget, ble han grepet bakfra av to jernnever.

Minnetaki rev vekk kleet som dekket øynene og munnen hennes. Et blikk var nok til å fortelle henne hvor fortvilet stillingen var. Den sårede indianeren var alt i ferd med å reise seg, og like ved siden av henne kjempet Rod og den andre indianeren. Hun så rødhuden klemme nevene om halsen hans, hun så det bleke ansiktet og det stirrende blikket .... Hun samlet sine siste krefter, grep stokken og slo den av all sin kraft i hodet på rødhuden. To, tre ganger falt stokken, og grepet om Rods hals løsnet. Hun løftet stokken for fjerde gang, men da la en tung hånd seg om halsen hennes. Rod skjøv med fortvilelsens styrke sin motstander fra seg. Så trakk han revolveren og trykket munningen mot kroppen hans. Et dempet knall, og indianeren ble liggende urørlig på marka. Da den andre indianeren hørte skuddet, slapp han Minnetaki og la på sprang inn i skogen.

Noen minutter senere kom Wabi og den gamle indianeren styrtende til hjelp.

Dette forsøket på å bortføre Wabis søster, Rods heltemodige redningsdåd og den ene røverens død — han ble gjenkjent som en av Woongas menn — ble ukens samtaleemne ved stasjonen.

De unge vargjegerne kunne nå ikke lenger tenke på å reise. Det var tydelig at Woonga var i nærheten igjen. Wabi, Rod og en flokk indianere og jegere tilbrakte flere dager med å speide etter rødhudene. Men Woongas forsvant like fort som de var kommet.

Først da Minnetaki hadde lovt Wabi ikke å gå alene i skogen, vågde indianergutten å ta opp igjen de avbrutte jaktplanene, og endelig, mandag den fjerde november, dro de ut på sin ferd til de fremmede, ukjente traktene, eventyrets ensomme vidder.

IV

RODERICK FÅR PRØVE JEGERLIVET

Vinteren var kommet for alvor. Sjøer og elver var frosset til, og et lett snødekke skjulte marka.

De var to uker forsinket, og de unge vargjegerne brente av iver etter å ta fatt. Sjette dagen etter avreisen befant de seg ved Ombabikaelva, der en snøstorm tvang dem til å gjøre holdt. Under arbeidet med å slå leir var det Mukoki fant vargspor, og de ble enige om å bli der en eller to dager for å undersøke trakten. Om morgenen den andre dagen såret Wabigoon den store elgoksen som fikk en så tragisk død noen timer senere, og samme morgen gjorde de to guttene en lang tur nordover.

Imens ble Mukoki alene tilbake i leiren. Hittil hadde de tre jegerne ikke gjort noe opphold for å jage. De hadde skyndet på for å komme så langt som mulig før de store snøfallene begynte. Derfor hadde også kosten deres i disse seks dagene utelukkende bestått av flesk, tørket kjøtt og mel. Mukoki som slett ikke var noen kostforakter, bestemte seg til å øke forrådet mens de to andre var borte, og i den hensikt forlot han leiren sent på dagen.

To veldige vargsakser lå slengt over skulderen hans. Mens han forsiktig smøg seg langs elvestranda og speidet etter bytte, støtte han plutselig på en frossen og halvt oppspist rådyrskrott. Det var lett å se at dyret var blitt drept av varg, enten dagen eller natten før, og av merkene i snøen sluttet indianeren at bare fire beist hadde tatt del i jakten og festen. Nå visste Mukoki av gammel erfaring at de samme vargene trolig ville vende tilbake om natten for å ete opp resten. Han stanste derfor en stund, satte ut saksene sine og dekket dem med et tre-fire tommer tykt snølag.

Da den gamle indianeren litt senere fortsatte jakten, støtte han snart på friske rådyrspor, som han fulgte innover gjennom skogen. Plutselig tverrstanste han overrasket. En annen jeger hadde tatt opp sporet! Forsiktig snek den gamle indianeren seg mellom de snødekte greinene. Noen hundre fot lenger fram oppdaget han sporene etter enda to jegere.

Mer av nysgjerrighet enn i håp om å få dele byttet sprang indianeren raskt og stilt gjennom skogen. Da han en stund senere kom ut fra det tette granholtet, møtte det ham et overraskende syn. Rett foran ham lå den døde kroppen av rådyret han hadde forfulgt. En kort undersøkelse viste at dyret var blitt skutt på lag to timer før. De tre jegerne hadde skåret ut hjerte, lever og tunge og tatt med skinkene også. Resten hadde de latt ligge igjen. Hvorfor hadde de ikke i hvert fall tatt med seg skinnet — det verdifulleste av byttet? Mukoki undersøkte mokasinsporene med stor interesse. Han la da straks merke til at indianerne hadde hatt svært hastverk.

Den gamle indianeren fikk en ettertenksom rynke mellom øynene. Han bøydde seg over dyrekroppen, flådde den med øvde hender og rullet bogene og bringa inn i skinnet. Da han kom fram til leiren igjen, var det mørkt, men Wabi og Rod var ennå ikke kommet tilbake. Etter å ha gjort opp et stort bål og hengt opp kjøttet til steiking, satte han seg til å vente på guttene. En halv time senere hørte han så Wabis rop.

Rod ble båret forsiktig inn i koia, tullet godt inn i varme tepper og lagt ved det knitrende bålet.

— Jeg tror armen er brukket, Muky, sa Wabi. — Har du noe vann?

— Skutt? spurte den gamle jegeren uten å bry seg om spørsmålet. Han la seg på kne ved siden av Rod og spilte engstelig ut de lange, brune fingrene sine. — Skutt? spurte han igjen.

— Nei, truffet av en klubbe. Vi møtte tre jagende indianere som hadde slått leir. De bød oss mat. Mens vi spiste, overfalt de oss bakfra. Rod mistet børsa si.

Mukoki ga seg til å undersøke den sårede gutten. Armen var hoven og nesten svart, og på kroppen, litt ovenfor livet, hadde han et stort skrubbsår. Mukoki var lege også når det gjaldt, slike en bare finner i store, veiløse ødemarker, der naturen selv er læremester. Han undersøkte på sitt primitive vis, klemte og trykte på ben og muskler til Rod skrek av smerte.

— Ikke noe ben brukket — såret mest her, sa indianeren og pekte på skrubbsåret. — Nesten ben brukket — ikke riktig! fortsatte han. — Tok bort pust, gjorde svært syk. Må ha god kveldsmat, varm kaffe — gni inn bjørnefett, så bli bedre!

Rod åpnet øynene halvt og smilte svakt. Wabi skrek nesten av glede.

— Ikke så ille som vi trodde, Rod? ropte han. — Muky lurer du ikke. Sier han at armen ikke er brukket, så er den det ikke heller. La meg tulle deg inn i de teppene der, så skal du snart få en supé som skal jage verken ut av kroppen på deg. Her lukter kjøtt — ferskt kjøtt!

Med et tilfreds grin reiste Mukoki seg og skyndte seg til bålet, der bringa av rådyret langsomt ble stekt. Den var alt fin og brun, og saften dryppet innbydende. Da Rod hadde fått seg en god porsjon av bringa, atskillige pannekaker og en kanne rykende kaffe, følte han seg svært kjekk alt.

— Jeg skammer meg virkelig, sa han. — Her har jeg skaffet dere en mengde bry, og nå merker jeg at jeg ikke engang kan unnskylde meg med en brukket arm! Dessuten er jeg sulten som en bjørn! Jo, det er fint! Og jeg som trodde det var helt ute med meg. Jeg ønsker nesten at armen min var brukket!

Mukoki hadde begravd tennene sine i et stort ribbestykke, men så svelgjet han sin lekkerbisken med et bredt, klukkende grin.

— Fryktelig svært syk da, klukket han. — Være forferdelig syk!

— Tror du de følger etter oss? spurte plutselig Wabi. Og så fortalte han Mukoki om dagens eventyr — hvordan de midt i skogen, flere mil bortenfor sjøen, hadde truffet de jagende indianerne og tatt imot deres gjestfrihet. Overfallet var kommet helt uventet. En av indianerne hadde stukket av med Rods gevær og revolver, mens de to andre hadde kastet seg over Wabi. Men etter en kort kamp hadde røverne øyensynlig funnet det mest fornuftig å stikke av.

— De tilhørte uten tvil Woongas folk, la Wabi til. — Jeg undres hvorfor de ikke drepte oss. Kanskje er det frykten for stasjonen som holder dem tilbake.

Han stanste med et bekymret blikk i de mørke øynene.

— Ikke godt å vite, svarte den gamle indianeren. Så fortalte han om mokasinsporene han var kommet over i skogen.

— Det er virkelig besynderlig, sa Wabi. — Det kan ikke ha vært de samme som vi møtte, men jeg er temmelig sikker på at de hørte til samme banden. Det skulle ikke undre meg om vi har råkt på et av Woongas gjemmesteder. Vi har alltid trodd at han oppholdt seg i Thunder-Baytraktene i vest, og far er nettopp ute etter ham der nå. Vi har råkt på hvepsebolet, Muky, og det eneste vi kan gjøre, er å forlate trakten så fort som mulig.

— Nettopp nå ville vi være en utmerket skyteskive for dem, sa Rod og stirret mot det dype mørket på andre siden elva.

Ikke hadde han sagt det før det hørtes en svak lyd bak ham, som om et legeme listet seg langs isveggen på koia — så en merkelig fnysende lyd og en lav knurring.

— Hør! hvisket Wabi og kikket ut gjennom åpningen. — Hallo, Wolf! Hva er det?

Et veldig, varglignende dyr stod en armlengde borte, bundet til en mindre barkoie. Dyret lyttet spent.

Selv et hastig blikk viste at dette dyret ikke var en hund, men en fullvoksen varg. Wabi hadde fostret den opp som en hund fra den var ganske liten. Likevel hadde dyret beholdt sine ville instinkter, og hadde reima som bandt den, sprunget eller halsbåndet glidd over hodet på den, hadde Wolf gladelig styrtet til skogs for å søke opp sine fedres varghorder. Men koblet holdt, og Wolf været i lufta med ørene stive.

— Det er noe i nærheten, sa indianergutten og trakk seg raskt tilbake. — Muky ....

Han ble avbrutt av et langt, uhyggelig hyl fra vargen.

Mukoki sprang opp, smidig som en katt, grep børsa og forsvant i mørket utenfor. Roderick ble rolig liggende, mens Wabi tok den andre børsa og fulgte etter.

— Legg deg i skyggen, Rod, der ikke ildskjæret lyser på deg! advarte han sakte. — Det er trolig et eller annet dyr som har nærmet seg leiren.

Ti minutter senere vendte den unge jegeren tilbake alene.

— Blind alarm, sa han med en tilfreds latter. — Det ligger et dødt rådyr i bukta, et stykke herfra. Vargene har drept det og halvveis ett det opp, og nå værer Wolf sine blodsfrender som kommer tilbake til måltidet sitt. Muky har satt opp feller der, og før morgen har vi sikkert den første skalpen vår!

— Hvor er Mukoki?

— På lur. Han holder vakt til litt over midnatt, da skal jeg avløse ham. Vi kan ikke være forsiktige nok så lenge Woongas er i nærheten.

Rod følte seg ubehagelig til mote og flyttet seg litt i køya.

— Hva skal vi gjøre i morgen? spurte han.

— Reise vekk herfra, sa Wabi ivrig. — Det vil si hvis du orker. Etter det Mukoki sier, må Woonga-folket oppholde seg i skogene omkring sjøen. Vi får dra opp til Ombabika — en to-tre dagers tur — før vi slår leir. Du og Muky kan begynne marsjen ved daggry.

— Og du? spurte Rod.

— Å, jeg tenker å gå tilbake til det gamle vargsporet vårt for å ta vare på skalpene etter de dyrene vi skjøt i dag. Det gjør en månedslønn for deg, Rod. Men la oss nå gå til køys. God natt og sov godt!

Guttene, som var trette etter dagens eventyr, lå snart i dyp søvn.

Enda det var over midnatt, og time etter time gikk, brydde den trofaste Mukoki seg ikke om å vekke dem. Uten å forsømme fellene sine et øyeblikk holdt den gamle indianeren vakt over leiren. Ved den første lysning av dag frisket han på bålet, raket fram en stor haug gloende kull og begynte å lage i stand frokosten. Wabi overrasket ham i dette arbeidet da han våknet.

— Jeg trodde ikke du ville spille meg et sånt puss, Muky, sa han og rødmet av forlegenhet. — Det er jo snilt av deg, det er ikke det, men jeg ville sette pris på at du ikke behandlet meg som et barn lenger, gamle venn.

Han la ømt hendene på skuldrene til den knelende Mukoki, og den gamle jegeren så opp på ham med et lykkelig og tilfreds grin i det værbitte ansiktet. Det var Mukoki som først bar den vesle gutten Wabi på skuldrene sine, det var han som lekte med ham, interesserte seg for ham og lærte ham alt om de ville dyra, og det var han som hadde savnet ham mest — han og vesle Minnetaki. All sin kjærlighet ga den gamle rødhuden til indianergutten og søsteren hans. Han var som en annen far for dem, en stille, påpasselig vokter og kamerat.

— Hadde svært dårlig dag, svarte han. — Ganske mye trette. Jeg har det bra — bedre enn sove. Han reiste seg og rakte Wabi den lange gaffelen som han håndterte steika på spiddet med.

— Du kan passe dette, sa han. — Jeg gå se feller.

I det samme ropte Rod inne fra koia. Han hadde våknet tidsnok til å høre de siste ordene.

— Vent et øyeblikk, Mukoki. — Jeg blir med. Hvis du har fått noen varg, vil jeg se den.

— Sikkert fått en, sa Mukoki med et grin.

Noen minutter etter kom Rod ut, fullt kledd og vel til mote.

Han og Mukoki tok veien oppover langs elva. Det var en gråkald morgen, en og annen stor snøfille dalte stille mot marka.

Mukokis feller stod bare en halv mil fra leiren. Ved en krumming av elva tverrstanste den gamle jegeren og gryntet fornøydd.

— Der er den! ropte han og pekte på noe svart i snøen.

Da de nærmet seg, ble den mørke flekken levende, reiste seg tungt og kavet seg fram i snøen.

— Hunnvarg! erklærte Mukoki.

Han tok øksa han hadde med seg, og nærmet seg langsomt den sårede vargen. Rod kunne se at den ene av de store stålsaksene hadde boret tennene inn i bakbenet på dyret. Han ville sikkert følt medlidenhet om han ikke hadde tenkt på forrige kvelden og den livsfare han og Wabi med nød og neppe hadde unngått.

Vargen ble drept med to, tre raske øksehogg. Så trakk Mukoki kniven og skar med øvde fingrer et snitt rundt dyrets hode, rett bakom ørene, så rev han av skalpen med tre kraftige rykk.

Plutselig ropte Rod:

— Er det slik dere skalperer mennesker?

Mukoki så opp og gapte av forundring, og så laget han noe som virkelig lignet en slags latter.

— Aldri skalpert hvit mann! sa han. — Far gjorde det som ung mann. Gjorde stor mengde skalp.

Frokosten tok knapt ti minutter. Snøfallet begynte alt, og hvis jegerne dro av sted straks, ville sporene deres uten tvil være helt utvisket ved midnattstid, noe som ville være svært heldig for dem i Woongas distrikt. På den annen side hadde Wabi mest lyst til å følge det gamle vargsporet før snøen skjulte det. De løp ingen fare for å komme fra hverandre, for de var blitt enige om at Rod og Mukoki skulle dra rett oppover langs elva, så skulle Wabi komme etter en stund senere.

Den unge indianeren spilte ikke tiden. Han væpnet seg med børse, revolver, kniv og øks og forlot leiren. Et kvarter senere var han over på den andre siden av sjøen, der den ulike kampen mellom elgoksen og vargene var blitt utkjempet. Et eneste blikk sa ham hvordan denne tvekampen hadde endt. Tjue meter fra stranda så han et stort skjelett og et par veldige horn.

Da Wabi stod der ved kampplassen, tenkte han at han ville ha gitt mye for å ha Rod hos seg. Der lå den modige gamle elgoksen, nå bare et skjelett, men det prektige hodet og horna var igjen. Det var det største elghodet den unge indianeren hadde sett i hele sitt villmarksliv, og det stod straks klart for ham at hvis dette hodet kunne stoppes ut og tas med til siviliserte trakter, ville det være verdt minst hundre dollars. Det var lett å se at den gamle elgen hadde kjempet tappert. Femten meter lenger borte lå bena etter en varg, og nesten begravd under elgen lå et annen udyr. Begge vargene hadde ennå hodene igjen, og da Wabi hadde tatt skalpene deres, skyndte han seg videre etter vargsporet.

Halvveis over sjøen, der han hadde løsnet sine to siste skudd, fant han skjelettene etter enda to varger, og i skogbrynet et tredje. Dette dyret var tydeligvis blitt såret lenger borte og senere slitt i stykker av de andre. En halv mil lenger inne i skogen kom han til det stedet der han hadde skutt fem skudd inn i flokken, og her lå bena etter enda to varger. Nå eidde han sju vargskalper, og vel fornøydd med det vendte han tilbake samme veien.

Der den svære, gamle elgoksen lå, stanste Wabi igjen. Han visste at indianerne ofte bevarte elg- og reinhodene vinteren over ved å holde dem frosne, og det hodet som lå der ved føttene hans, var et bytte som fortjente omtanke. Men hvordan skulle han kunne bevare det til de kom tilbake mange måneder senere? Han kunne ikke henge det opp på en tregrein slik en gjorde i leiren, for enten ville det bli stjålet av den første den beste jegeren, eller også ville den første varme vårdagen ødelegge det. Med ett fikk han en idé. Hvorfor skulle en ikke kunne konservere det i «indianernes isskap», som det heter på jegerspråket. Han fulgte straks sin innskytelse. Det var ikke vanskelig å slepe elghodet til det tette skogsnaret. Her la han seg så på kne i snøen og undersøkte det nøye. Hodet var svært avgnagd av vargene, men Wabi hadde sett dem som var verre medfarne, bli reparert av indianerne ved stasjonen.

Under et tett granholt, dit sola sjelden nådde, begynte den unge indianeren å arbeide med øksa. Han strevde hardt i halvannen time og hadde da laget en tre fot dyp og fire fot bred grop i den frosne marka. På botnen av gropa la han et snølag på et par tommer og stampet det til med børsekolben så hardt han kunne. Så la han ned elghodet og dekket det med snø og jord. Da dette var gjort, skjulte han sitt verk under et snølag, merket to trær med øksa og fortsatte sin vandring.

— Der ligger tredve dollars til oss hver, tenkte han og smilte stille mens han skyndte seg mot Ombabika. — Den gropa der tiner ikke opp før i juni. Et elghode og åtte vargskalper til femten dollars stykket er ikke dårlig for en dags arbeid, Rod!

Wabi senket hodet under de hvite snøfnuggenes dans og skyndte seg videre i sine venners spor. Han kunne ikke se ti meter framfor seg, så tett var snøfallet, og snart ble den ene, snart den andre stranda borte i snøyret. De kunne ikke ønske seg bedre vær til sin flukt fra Woongas område, tenkte den unge jegeren. Når natten kom, ville de være mange mil oppover elva uten å ha etterlatt seg noe spor.

I to timer fulgte han utrettelig sporet, som ble tydeligere jo lenger han kom.

Etter et par timers hard marsj satte han seg for å hvile og spise den middagsmaten han hadde tatt med seg fra leiren om morgenen. Han undret seg over Rods utholdenhet. Underlig at vennen hadde greidd å gå så langt, såret som han var.

Villmarka lå stille og ensom. Ikke engang en snøspurvs kvitter brøt stillheten. En lang stund satt Wabi likså urørlig som trestammen han støttet hodet mot. Han hvilte og lydde. Da hørte han en lyd som fikk ham til å fare sammen. Det var den klare, syngende lyden av skudd! Og straks etter et til, og enda et — han regnet fem i rask rekkefølge.

Hva skulle dette bety? Han sprang opp med hver nerve spent. Var Rod og Mukoki blitt angrepet? I neste øyeblikk sprang Wabi over snøen med et rådyrs hurtighet.

V

HEMMELIGHETSFULLE SKUDD I VILLMARKA

Et stykke lenger framme ble elva smalere, til den nesten skjultes under de mektige granene. Wabi stanste og lydde et øyeblikk før han ga seg inn i det mørke skogsdypet. Stillheten var trykkende. Og jo lenger han lydde, dess kraftigere syntes en usynlig makt å holde ham tilbake. Det var ikke frykt, det var ikke mangel på mot, men ....

Wabi sank på kne. Han hadde ikke sett noe, ikke hørt noe, men han krøp i hop i snøen til han ikke så større ut enn en lurende varg. Noe kom mot ham fra mørket, forsiktig, smygende. Den unge indianeren følte at slik var det, men om det hadde gjaldt livet, hadde han ikke kunnet si hvorfor. Øynene hans lyste av spenning. Så hørtes langt borte fra den plutselige snatringen av elgfugl. Dette var en advarsel som Wabi hadde lært å akte på. Kanskje en omstreifende rev hadde skremt den, eller kanskje fuglen hadde begynt sin buldrende flukt ved lyden av elg eller rein eller hjort.

Nei, for Wabi betydde fuglens milde, hurtig kvitrende toner at et menneske var et eller annet sted i nærheten. På et øyeblikk var han oppe og styrtet inn mellom de beskyttende granene. Så snek han seg lydløst fram mellom greinene, stanste igjen og gjemte seg bak et vindfall. Fra sitt bakhold kunne han se elva, og alt som kom den veien, måtte passere ham på mindre enn tolv meters avstand.

Med ett syntes den unge indianeren at han så noe — en utydelig skygge som gled fram i snøtykket for å forsvinne og komme tilbake igjen, nå større og tydeligere enn før. Fot for fot nærmet skyggen seg. Og så, plutselig skjelnet han omrissene av to menn. De nærmet seg forsiktig i nedhuket stilling, som om de ventet å møte en fiende. Wabis hjerte banket av glede. Dette var det beste beviset på at Rod og Mukoki ennå levde, for hvorfor skulle Woongas være så forsiktige hvis det hadde lykkes dem å ta jegerne i et bakhold?

Svaret lynte gjennom hjernen hans, la seg som en kald hånd om strupen: Hans venner var døde, og nå smøg indianerne seg tilbake for å møte og drepe ham også!

Langsomt, langsomt presset den unge indianeren fingeren mot avtrekkeren. Noen fot til — og så ....

Skyggene hadde stanset, bøydde seg mot hverandre, som for å rådslå. De var ikke mer enn tjue meter borte. Wabi senket et øyeblikk børsa for å lye. Han kunne høre den lave, uforståelige mumlingen av samtalen deres. Så hørtes et enkelt, uforsiktig svar fra den ene:

— All right!

Hva? Dette var engelsk og ikke en Woongas språk! Det låt som ....

Wabi ropte sakte:

— Hei! Muky .... Muky .... Rod!

I neste øyeblikk var de tre vargjegerne forenet. Taust trykte de hverandres hender. Den dødelige blekheten i Rods ansikt og de dypere furene i Mukokis og Wabigoons bronseansikter viste tydelig hvilken angstfull spenning de hadde vært i.

— Du skjøt? hvisket Mukoki endelig.

— Nei, svarte Wabi med øyne som ble store av overraskelse.

Den gamle indianeren sa bare disse to ordene, men det var en ny advarsel i dem. Hvem hadde skutt de fem skuddene? Jegerne stirret spørrende på hverandre. Uten å si noe pekte Mukoki mot elva bortenfor granene. Men Wabi ristet på hodet.

— Der fantes ikke noe spor, sa han. — Ingen har gått over elva!

— Jeg trodde det var der, sa Rod og pekte på skogen. — Men Mukoki mener altså noe annet.

De stod lenge og lydde alle tre. Et dempet varghyl steg av mørket, og Wabi så et underlig glimt i den gamles øyne.

— Dette er vargens menneskehyl, hvisket han. — Vargen har funnet menneskespor. Mitt kan det ikke være.

— Ikke våre heller, svarte Rod.

Dette langtrukne varghylet var det eneste som brøt stillheten. Mukoki gikk oppover langs elva, og de andre fulgte i sporet hans. En kvart mil lenger fram smalnet elva av mellom steile, taggete fjell, og jegerne kunne ikke lenger følge den fossende strømmen. Rods og Mukokis spor løp gjennom en kløft i den kjempehøye bergveggen, og ti minutter senere nådde de tre det stedet hvor Mukoki og Rod hadde ventet på Wabigoon.

De hadde alt bygd ei hyggelig lita hytte, og et stort stykke rådyrkjøtt lå ved bålet, gjennomstukket av spiddet, akkurat som Mukoki hadde forlatt det da han hørte skuddene. Stedet var ideelt for en leir, og etter dagens marsj gjennom snøen var jegerne henrykt over å ha funnet det, enda de visste at fienden ikke var langt borte. Wabi og Rod gikk straks i gang med å friske på bålet. Men den gamle indianeren deltok ikke i arbeidet. Målløs og ubevegelig stod han støttet til geværet sitt og betraktet guttene. Wabi sendte ham et spørrende blikk.

— Ikke gjøre mer ild! sa den gamle og ristet på hodet. — Ikke våge stanse her. Gå videre — bak berget!

Mukoki rettet seg opp og pekte mot nord.

— Elv fosse gjennom klippene, deretter skogsnar for elgen — så løpe ut mellom klipper og bli rolig igjen. Nå vi gå over berget. Snø hele natten. Morgen komme — ikke noe spor for Woongas. Menn stanse her — gjøre store spor i morgen. Woonga følge.

Wabi reiste seg tungt. Han hadde strevd siden tidlig om morgenen og var nå segneferdig av tretthet. Rod var det nesten enda verre med. Det verket ille i den sårede armen hans. De to guttene så på hverandre en stund uten å si noe, ingen av dem prøvde å skjule at de ikke var særlig begeistret for Mukokis forslag. Men Wabi var altfor klok til åpent å sette seg imot den gamle stifinneren. Om Mukoki sa at det var farlig å bli der natten over — vel, da var det farlig, og det ville være dumt av ham å lage noen tvist om det. Han visste at Mukoki var den beste jegeren i stammen sin, en menneskelig sporhund i villmarka, og det Mukoki sa, var lov. Altså begynte han med et oppmuntrende smil til Rod å gjøre i stand pakningen.

— Berget ikke svært langt. To, tre mil — siden leir, oppmuntret Mukoki. — Gå langsomt — få stor kveldsmat.

Bare noen få ting var blitt tatt opp fra sleden som jegerne trakk mesteparten av pakningen sin på, og disse tingene hadde Mukoki snart fått studd ned igjen. Og så var de tre eventyrerne igjen på vandring. Wabigoon gikk i spissen og hogg vekk hindrende greiner med en skarp håndøks. Et par meter bak sleden — bundet med en sterk reim av elghud — lunket vargen. Rod, som hadde mindre erfaring i å bane vei, dannet baktroppen.

Mørket senkte seg over villmarka. Bare nå og da fikk Rod øye på Wabigoon, og Mukoki, som lå dobbelt i seletøyet, skimtet han bare som en svart flekk i tusmørket. Bare vargen var nær nok til å kunne holde den trette gutten med selskap. Rods begeistring var ikke av det slaget som avkjøles lett, men nå ønsket han virkelig i sitt stille sinn at han i det minste for denne ene natten hadde vært hjemme ved handelsstedet igjen, hos den elskelige vesle Minnetaki som kunne ha fortalt de vakre historiene sine ....

Fjellryggen ble stadig smalere. Langt nede på den ene siden kunne de høre fosseduren, og av den dumpe larmen skjønte Rod at de nærmet seg et brådyp. Marsjen ble hindret av steile fjellskrenter og svære steinblokker som var blitt sprengt ut under en naturkatastrofe i svunne tider. De måtte gå ytterst forsiktig, skritt for skritt. Fosseduren ble sterkere og sterkere etter som de gikk, og på den ene siden syntes nå Rod han kunne skjelne en veldig skygge som reiste seg mot dem som et fjellstup. Den gamle indianeren tok nå ledelsen.

— Mukoki har vært her før! ropte Wabi i øret på Rod. Røsten hans druknet nesten i bulderet nedenfra. — Det er her elva styrtet seg ut for stupet.

Rod glemte i iveren at han var trett. Aldri, ikke engang i sine villeste eventyrdrømmer, hadde han kunnet forestille seg det han nå opplevde. Hvert steg syntes å føre dem nærmere det store svelget som elva fosset gjennom, men ennå var intet å se. Hvert øyeblikk ventet han å høre et advarselsrop fra den gamle krigeren. Da så han, så plutselig at han fór sammen, den store skyggen like ved dem på den motsatte siden, og nå først la han merke til hvor de var. Til venstre lå brådypet — og på høyre side hadde de den bratte bergveggen! Hvor bred kunne stien være? Foten hans sparket til et trestykke under snøen. Han tok det opp og kastet det ned i juvet, stanste et øyeblikk for å lye, men trestykket forsvant lydløst. Brådypet var kloss innpå dem! Han kjente en kald iling langs ryggraden. Dette var en følelse han aldri hadde hatt før.

Langsomt stavret de seg fram på den smale stien. Stigningen varte en halv time, da hadde elvebruset helt hørt opp. Bergveggen til høyre var også forsvunnet. Fem minutter senere kommanderte Mukoki holdt.

— Oppe på berget nå! sa han kort. — Leir her.

Rod kunne ikke la være å rope høyt av glede, og Wabigoon slengte fra seg trekklina med et lite gledessukk. Mukoki, som så ut til å være uuttrettelig, begynte straks å søke etter en leirplass, og Rod og Wabigoon hjalp ham da de hadde pustet ut et øyeblikk.

Det stedet de valgte, lå under en stor fjellkam, og mens Mukoki sparket vekk snøen, begynte de unge jegerne å arbeide med øksene sine, hogg det ene fanget etter det andre av balsampoplenes smidige, duftende greiner. Da en time var gått, var leiren ferdig, og snart flammet bålet høyt mot himmelen.

Da først la jegerne merke til hvor sultne de var, og Mukoki fikk i oppdrag å lage i stand kveldsmaten, mens Wabi og Rod gikk på vedhogst.

Snart satt jegerne rundt bålet og nøt Mukokis lekre måltid. Men neppe var kveldsmaten spist, før Rod følte seg overveldet av tretthet. Det nyttet ingenting alt han strevde for å holde seg våken. Så krøp han like godt inn under koia og tullet de varme teppene godt om seg. Og snart var Rod Drew langt inne i glemselens rike. Det siste han så, var at Mukoki kastet stokker på bålet, og at luene slo til værs i hvite flammer som et øyeblikk lokket fjell-landets ville klipper fram av ødemarkas mystiske, ugjennomtrengelige mørke.

VI

HUSET I ØDEMARKA

Fullstendig utmattet som han var, fikk Rod en natt full av ubehagelige drømmer. Mens Wabi og Mukoki, som jo begge var veteraner når det gjaldt villmarkslivet, sov godt og rolig, drømte bygutten seg inn i de underligste situasjoner. Gang på gang spratt han opp med et hest skrik, så sank han tilbake i teppene, lykkelig over at det bare hadde vært en drøm.

Plutselig kvakk han i. Han innbilte seg at han hadde hørt skritt i nærheten, en svak knirking i snøen, ganske nær ham. Han lydde åndeløst. Bare den svake knitringen fra bålet brøt stillheten. Han hadde vel drømt igjen! Ergelig vendte han seg om på siden og trakk teppet godt omkring seg. Men ikke hadde han lagt seg ned før han fór opp igjen.

Hva var dette?

Nå var han lys våken. Han hadde hørt — et skritt! Langsomt og forsiktig reiste han seg. Han hørte ganske tydelig en lett knirking i snøen. Det plafrende skinnet fra bålet flakket ennå over klippen. Plutselig så han noe røre seg ved enden av klippeveggen, noe som forsiktig smøg seg framover mot den nedsnødde leiren.

Et øyeblikk lå den unge jegeren som lammet. Woongas! Woongas hadde fulgt etter dem. Den ene hånden hans kom tilfeldigvis til å røre ved pipa på Wabis børse, og det kalde stålet ga ham motet igjen. Det var ikke tid til å vekke kameratene. Forsiktig trakk han børsa til seg. Den svarte skyggen ved klippeveggen ble større og større for så med ett å synke sammen, som til sprang ....

Rod holdt pusten et øyeblikk. Så knallet han løs.

— De angriper oss! ropte han. — Fort! Wabi! Mukoki!

Rod hadde reiste seg opp på kne. Den rykende børsa var ennå rettet mot klippene. Der i den dype skyggen bortenfor bålet, lå et legeme og rullet seg i dødskamp. Mukokis magre skikkelse dukket fram ved siden av Rod, og på den andre siden lyste Wabis revolver i skjæret fra bålet.

— De har trukket seg tilbake, sa Wabi hviskende.

— Jeg traff en av dem, sa Rod, han skalv i røsten.

Mukoki krøp tilbake igjen og gjorde en åpning i veggen på barhytta. Det var ingenting å se. Langsomt krøp han ut med geværet klart til skudd. Fot for fot gled den gamle krigeren henover mot fjellveggen. Nå var han nesten framme, nå ....

Plutselig så de ham reise seg i sin fulle høyde, så hørte de en lav, klukkende grynting.

— Veldig Woonga dette her! lo han og kastet en svær dyreskrott inn i lyskretsen. — Skjøt vakker, fet gaupe!

Rod sank målløs tilbake på leiet sitt, mens Wabi huiet så det ga ekko i natten.

— Stor Woonga — han! klukket Mukoki. — Stor, fet gaupe, skutt midt i skallen. Ikke ligne ond Woonga for Mukoki!

— Ja, dere kan nok gjøre narr av meg, sa Rod fornærmet. — Men sett nå at det hadde vært Woongas? Jeg skal sannelig ikke røre lillefingeren om vi blir overfalt igjen. Da kan dere slåss selv!

Tross de andres munterhet, var Rod veldig stolt av å ha skutt den første gaupa si. Mukoki ga seg straks til å flå den. De øvde indianerfingrene liksom bare lekte med det sterke, varme dyret.

— Dere sove, sa han til kameratene. — Jeg gjøre stor ild — siden sove.

Dette eventyret fridde iallfall Rod fra de onde drømmene, og han våknet ikke før sent på morgenen. Wabi og den gamle indianeren holdt alt på med frokosten ved bålet. Vennen plystret en munter melodi. Over alt bare hvit vinter. Klipper, trær og fjellvegger var dekket med to fot tindrende snø. I nord lå ødemarka, ensom og storslagen. I navnløs undring stirret han på skogene, slettene, kollene. Dette var ikke villmarka som han hadde tenkt seg den eller lest om den. Det var et vakkert, et herlig maleri!

Mukoki kom stille fram til ham og hvisket:

— Mange tusen elger der nede — mange tusen rein! Ikke noe menneske — ikke noe hus.

Rod så opp på den gamle krigeren.

— Her ble Mukoki født, sa rødhuden, — langt der borte .... Dette var jaktmarkene hans som gutt. Se fjellet der som ligner en sky. Det er tredve mil dit! Og sjøen der nede — du tror at et børseskudd ville nå dit — men det er fem mil dit. Hvis en elg gikk over den, kunne du se den herfra!

De stod tause en stund alle tre, så gikk Wabi og den gamle indianeren tilbake til bålet for å gjøre frokosten ferdig, og Rod stod alene igjen. Ødemarka! I tusener, kanskje millioner århundrer hadde den ligget der. Få hvite hadde forstyrret dens ro, og de ville innvånerne levde ennå som de hadde levd i årtuseners vintrer ....

Ved frokosten ble de enige om å slå seg til ro i leiren dagen over.

— Vi kan ikke gå uten snøsko nå, sa Wabi, — og vi trenger en dag til å lære deg å bruke dem. Dessuten ligger alle ville dyr stille på denne tid av døgnet, elg og rådyr, rein og varg begynner ikke å røre på seg før mot kveld. Hvis vi begynte vår vandring nå, ville vi dessuten ikke kunne si hva slags jaktfelter vi var i, og kommer vi inn i et fint jaktområde en av de første dagene, stanser vi og bygger vinterleir.

— Tror dere vi er kvitt Woongas nå da? spurte Rod.

Mukoki gryntet:

— Tror ikke Woongas komme over fjellet. Mye viltland der bakom. De stanser.

Mens de spiste, kom Rod med hundre spørsmål om ødemarka som de nå snart skulle begrave seg i. Og svarene økte bare hans begeistring.

Så snart de hadde spist, gikk Wabi og Mukoki i gang med å lære Rod kunsten å gå på snøsko. En times tid gikk det att og fram langs fjellveggen, og etter atskillig slit og strev med dundrende knall og fall greidde han da endelig å holde seg så noenlunde på bena.

Vel fornøydd med formiddagens resultater strakte Rod seg makelig inne i koia. — Nå, Wabi far, sa han muntert, men han stanste da han så uttrykket i vennens ansikt. — Hva i all verden er det i veien med deg, Wabi?

Den unge indianeren reiste seg med en liten latter.

— Har du noensinne hatt onde drømmer, Rod? spurte han. — Ser du, jeg drømte så rart i natt, Rod, jeg er redd for dem hjemme, især for Minnetaki. Nå, ikke se så forskrekket ut. Det var jo bare en drøm. Hør .... var det ikke Mukoki som plystret?

Den gamle indianeren kom springende inn i leiren.

— Se! hvisket han oppspilt. — Fort — se ham fort!

Han sprang bort til fjellkanten fulgt i hælene av de to unge.

— Rein! hvisket han da de kom fram til ham. — Se!

Han pekte nedover mot den snødekte villmarka. Tre kvart mil lenger borte så de et halvt dusin dyr på en åpen plass mellom fjellskråningen og skogen. Det var første gangen Rod så dette merkelige Nordlandets dyr som han hadde lest så mye om. Nå var dyra opptatt med den pussige leiken som i Hudson Bay-trakten kalles «Cariboudansen».

— Hva i all verden er det de gjør? spurte Rod, røsten skalv av iver. — Hva —?

— Gjøre mye morsomt! klukket Mukoki og trakk gutten nærmere.

Wabi stakk en finger i munnen og holdt den i været. Det er indianerens vanlige måte å bestemme vindretningen på.

— Vinden er mot oss, Muky, sa han. — Det skulle ikke være vanskelig å komme dem på skuddhold. Gå du. Rod og jeg står her og ser på.

Nede på sletta fortsatte den underlige dansen. Et par av reinene styrter i vei med vindens hastighet, som om de har forfølgere i hælene. Noen hundre meter lenger borte stanser de plutselig, danser rundt i hvirvlende fart, og til slutt styrter de tilbake til flokken igjen. Dette gjentar seg gang på gang. Så er det et av dyra som skiller seg ut av flokken. Det danser rundt, hopper og sparker, aldeles som det skulle oppføre en pantomime for å more de andre. Så farer det av sted igjen, fulgt av et par, tre andre.

— De er Nordlandets raskeste, klokeste og pussigste dyr, sa Wabi. — De værer et menneske tvers over en fjellrygg, hvis vinden blåser den veien, og hører det på en halv mils avstand. Se!

Han pekte over skulderen til Rod. Mukoki hadde alt nådd skogbrynet og smøg seg nå rett mot reinene.

— Men, nå ser de ham vel? ropte Rod.

— Ikke hvis Mukoki kan sine ting, sa den unge indianeren smilende. — Husk at vi ser alt ovenfra. Alt ser fritt og åpent ut for oss, enda det i virkeligheten er både trær og koller der nede. Jeg skal vedde på at Muky ikke kan se hundre meter framfor seg. Men du kan være sikker på han går rett på dem likevel.

Rod ble ivrigere for hvert minutt. Han tenkte at få hvite gutter hadde opplevd dette. Det gikk fem minutter, ti, femten. De kunne se hvordan Mukoki stanste og løftet den ene hånden for å undersøke vindretningen. Så huket han seg ned og gikk videre, fot for fot, langsomt og snikende.

— Han hører dem, men han ser dem ikke, hvisket Wabigoon. — Se! Han legger øret til marka! Nå har han fått kursen igjen — rett som en linjal! Prektige gamle Muky!

Den gamle indianeren fortsatte. Rod knyttet hendene i spenning. Ville ikke Mukoki skyte snart? Han kunne vel ikke være mer enn et steinkast fra flokken.

— Hvor langt har han igjen, Wabi?

— Fire hundre meter, kanskje fem, svarte indianeren. — Det er langt skuddhold. Han kan ikke se dem ennå.

Nå hadde Mukoki stanset. Han sank stadig dypere til han bare var en flekk i snøen.

Nå!

Dyrene hadde stanset midt under leiken. Urørlig stod de der, lyende, værende. Så smalt Mukokis børse.

— Nei .... Han traff ikke! ropte Wabi og sprang opp. Reinene hadde snudd og ilte nå i fullt sprang over den åpen plassen. Enda et skudd, så to til i rask følge, og et av de flyktende dyra falt, reiste seg på kne og falt igjen. Et femte skudd — det siste i Mukokis børse! Det sårede dyret seig sammen, reiste seg halv og falt igjen.

— Ikke dårlig skutt! ropte Wabigoon og lo begeistret. — Fersk reinsteik til kvelds, Rod!

Mukoki løp ut på sletta og ladde geværet sitt under veis. Han gikk raskt over plassen, trakk kniven av slira og la seg på kne ved det felte dyret.

— Jeg får gå bort og hjelpe ham litt, Rod, sa Wabi. — Du er vel trett ennå, og det er en slitsom klatring dit ned, — så hvis du vil holde liv i bålet, skal Mukoki og jeg bære hjem kjøttet.

Rod ga seg til å samle ved til bålet. Og da han var ferdig med det, tok han seg enn liten tur på snøskoene. Han undret seg over hvor fort og lett det gikk, og var overbevist om at han kunne gå tjue mil om dagen, selv som nybegynner.

Plutselig kom han til å tenke på Minnetaki. Hvorfor var Wabi urolig? Det kunne ikke bare være den drømmen som hadde urodd ham slik. Det var sikkert en viktigere grunn til frykt. Og hvorfor skulle ikke Woongas trenge fram over fjellet? Han hadde vel tjue ganger stilt seg dette spørsmålet i det siste døgnet, skjønt både Mukoki og Wabigoon var fullt overbevist om at de var langt utenom Woongas jaktområde.

Det hadde begynt å skumre da Wabi og den gamle indianeren kom tilbake med reinkjøttet, som de straks gikk i gang med å lage til. De hadde bestemt seg til å begynne marsjen alt ved daggry og holde fram hele dagen, så de trengte all den hvilen de kunne få.

— Hvis du orker, sa Wabi og nikket til Rod over reinkoteletten sin, — så skal vi heretter ikke miste et minutt. Vi kan dra tredve mil i dette terrenget i morgen. Kanskje kommer vi til et jaktfelt alt før middag. Kanskje først om et par dager, men vi har iallfall ingen tid å miste. Hurra for vinterleiren, sier jeg, — der blir det moro!

Rod syntes han nettopp hadde sovnet da en begynte å ruske i ham. Han åpnet øynene og så inn i Wabis leende ansikt, svakt opplyst av det døende bålet.

— Tid til å stå opp nå! ropte han muntert. — Fort deg litt, Rod. Frokosten er rykende varm, allting pakket, og her ligger du ennå og drømmer — om hva?

— Minnetaki! svarte Rod, åpent og ærlig.

I neste øyeblikk var han på bena, glattet på de skrukkete klærne sine og la det ruskete håret i de rette foldene. Det var helt mørkt ennå, klokka var bare litt over fire. Mukoki hadde alt duket frokosten på en stein ved bålet.

Det tok langsomt til å lysne da den lille troppen forlot leirplassen. Rod følte nå tapet av børsa bitrere enn noensinne. Men Wabi trøstet ham og foreslo at de skulle skifte på å bruke børsa hans. De ble enige om å ha den en dag hver. Og den som ikke hadde børsa, skulle bruke revolveren. Rod fikk børsa første dagen, Wabi holdt bestemt på det.

Da de vel var kommet ned den bratte, steinete skråningen, overtok guttene sleden, mens Mukoki trampet vei for dem. Rod fulgte ham med øynene. For første gang i sitt liv forstod han hva det virkelig ville si å «gå opp et spor». For hvert av de veldige stegene slengte Mukoki opp rene snøskavler og etterlot seg en bred og jevn vei.

En halv mil fra høgda stanste den gamle indianeren og ventet.

— Elg, sa han og pekte på et merkelig far i snøen.

Rod bøydde seg ivrig over det.

— Snøen løsner ennå og faller ned i fotefaret, sa Wabi. — Se på den lille snøklumpen der, Rod! Den glir ned i gropa etter klauvene. Det er en gammel elgokse — riktig en rusk — og den har gått her for mindre enn en time siden.

Lenger borte kom de over faret etter en rev, og snart fant de det stedet der den vesle nattlige stratenrøveren hadde drept en stor, hvit kanin. En del av kroppen lå ennå igjen.

— Visste vi nå bare hva slags rev dette var, sa Wabi. — Men det er ikke lett å si. Alle revespor er like. Var de ikke det, kunne vi kanskje ha gjort vår lykke nå.

— Hvordan det? spurte Rod.

— Jo, den reven der kan ha vært en alminnelig rødrev, verd ti, tjue dollars, eller en svartrev, verd femti, seksti, en korsrev — en blanding av svartrev og sølvrev, verd fra sytti til hundre dollars. Eller ....

— En sølvrev! ropte Mukoki med strålende øyne.

— Ja, en sølvrev, fortsatte Wabi. — En tarvelig sølvrev er verd to hundre dollars, og en fin en fra fem hundre til tusen dollars! Nå forstår du hvorfor vi gjerne skulle se forskjell på farene. Hadde dette være en sølvrev, svartrev eller korsrev, ville vi selvfølgelig ha fulgt farene.

Rod sukket og tenkte at det nok var mye som stod igjen å lære ennå. For første gangen i sitt liv så han de store, hundelignende farene etter varg, de nette stemplene etter rådyret, spor etter gaupe og mange andre dyr. Han lærte seg å se forskjell på faret etter en liten elg og en stor rein, og mangen annen nyttig lærdom fikk han denne første dagen.

Tjue lange mil tilbakela de denne formiddagen, og da de slo leir for å få seg mat og en velfortjent hvil, var Rod nokså medtatt. Likevel var det han som var den ivrigste etter å komme av gårde.

Utover ettermiddagen ble elva som de hadde fulgt, stadig smalere. Fossende og brusende trengte den seg fram mellom de frosne breddene. Skogkledde koller og nakne berg steg fra dalbotnen. Mil etter mil gikk turen. Vakrere og villere ble landskapet.

Rett som det var støtte de på far etter storvilt. Leirplasser var det også nok av, så jegerne sakket av og speidet ivrig omkring.

På toppen av en høy kolle stanste Mukoki. Et svakt smil gled over det mørke ansiktet hans. Foran dem lå en liten innsjø omgitt av tett skog. En kunne ha reist tusen ganger gjennom trakten uten å oppdage dette ødemarksparadiset som lå skjult her på toppen av høgda. Mukoki kastet den tunge børa av seg uten å si et ord. Wabi spente løs selen og tok børa på ryggen. Rod fulgte sine kameraters eksempel og la den lille ryggsekken sin ved siden av den gamle indianerens. Wolf strakte på koblet sitt og stirret ivrig utover vannet, som om den også visste at dette skulle bli vinterhjemmet deres.

Wabi brøt tausheten.

— Hva synes du om dette, Muky?

Mukoki klukket, svært fornøydd.

— Være svært bra. Ingen stor vind — aldri røyk synes — ved og vann!

Jegerne la alt fra seg på sleden og gikk nedover gjennom dalsenkningen mot sjøen. De hadde knapt nådd stranda før Wabi tverrstanste og pekte mot skogen på den andre siden —

— Se der!

Hundre meter lenger bort, nesten gjemt av trærne, lå en hytte. Tilmed på denne avstanden kunne de se at den var forlatt. Snødriver lå høyt opp mot veggene, ingen skorstein var å se over taket. Ikke et livstegn.

Jegerne gikk langsomt nærmere. Hytta måtte være svært gammel, stokkene var alt begynt å råtne. Døra som var laget av kløvde stokker og vendte mot sjøen, var stengt, og det eneste vinduet var lukket med en treluke.

De tre jegerne stanste foran hytta. Det samme spørsmålet trengte seg fram i dem alle tre: Hvordan kunne døra være stengt og vinduet dekket innenfra?

— Ser merkelig ut, ikke sant? sa Wabi sakte.

Mukoki la seg på kne ved døra. Det var ikke en lyd å høre. Han sparket av seg snøskoene, tok øksa fra beltet og gikk bort til vinduet. Et par hogg var nok til å få en åpning i lemmen. Den gamle indianeren stirret inn i mørket. En fuktig, kvelende luft fylte neseborene hans, men ingen lyd hørtes. Han hogg vekk resten av lemmen og stakk hodet og armene inn. Han skulle til å krype inn, men så stanste han plutselig.

— Klem på, Muky, oppmuntret Wabi ham.

Men det kom ikke noe svar fra den gamle indianeren. Han ble stående et helt minutt, urørlig og taus som døden. Så trakk han kroppen ut av vindusåpningen igjen, langsomt — tomme for tomme — som om han var redd for å vekke en sovende. Da han vendte seg mot de unge jegerne, var det med et uttrykk som Rod aldri før hadde sett i Mukokis ansikt.

— Hva er det, Mukoki?

Indianerens svarte øyne hadde et underlig flakkende uttrykk.

— Huset .... huset er fullt av døde menn! hvisket han hest.

VII

GULLET SOM DREPTE

— Fullt av døde menn! gjentok han, og da han løftet hånden, så guttene at den skalv.

Wabi var straks i vinduet med halve kroppen innenfor. Et øyeblikk etter kom han ut igjen, og da han så på Rod, hadde øynene hans et vilt, stirrende uttrykk.

— Se selv, Rod, sa han med en stemme som skalv.

Rod bøydde seg over vinduskarmen. Det var mørkt som natten inne i rommet, men da øynene hans hadde vent seg til mørket, kunne han se veggen på den andre siden. Midt i rommet stod et bord og en stol. Blikket hans flakket videre. Da hørte Wabi og Mukoki et halvkvalt skrik, Rod klamret seg til vinduskarmen og stirret som forhekset inn i den mørke, støvete stua. Der, støttet mot veggen, stod et skjelett i en uhyggelig forvridd stilling.

Han tumlet ut igjen, blek som et lik.

— Wabi, mumlet han, — så du det? Skjelettet!

Uten å svare krøp den unge indianeren inn gjennom vinduet. Rod betenkte seg et øyeblikk, så fulgte han etter. Mukoki grep Wabis øks, og med noen velrettede slag fikk han sprengt den tykke, solide døra.

Nå flommet lyset inn. Rods øyne søkte uvilkårlig skjelettet ved veggen. Like ved siden av det oppdaget han et annet skjelett, helt utstrakt på gulvet, og ved siden av den veltede stolen lå restene av et dyr. Mukoki ga seg rolig til å undersøke rommet. Plutselig stanste han og pekte på skjelettet på gulvet.

— Kniv! hvisket han. — Drept!

Da guttene forferdet bøydde seg over liket, oppdaget de en lang, bred kniv som var stukket til skjeftet i det som en gang hadde vært et menneskebryst. Skaftet var morknet av elde og klingen fullstendig oppløst av rust.

— Hvem kan ha gjort det? spurte Rod med skjelvende stemme.

Mukoki smilte rolig og nikket i retning av det andre skjelettet.

— Han! svarte han kort og ga seg til å undersøke det uhyggelige benranglet. Fingrene på den ene hånden var ennå hardt krummet om en rull som lignet never. Den andre armen hang slapt ned langs siden. Et av ribbena var fliset opp på innsiden.

— Ond død, sa Mukoki tankefull. — Ond, langsom død. Stukket ned!

Rod reiste seg, grepet av en vill trang til å komme ut av dette dødens hus.

Mukoki bøydde seg over benhaugen på gulvet.

— Hund! mumlet han. — Dør stengt — vindu stengt — menn kjempe — døde begge to. Hunden sulte i hjel!

Mukoki og Wabi var snart kommet seg av sin forskrekkelse. Villmarkslivet hadde lært dem å se døden i øynene uten frykt. Men for Rod, bygutten, var dette en grusom, forferdende opplevelse. Han kunne ikke la være å tenke på det forferdelige drama som var utspilt her engang for lenge siden. Han syntes han kunne høre de opphissede stemmene, de drepende hoggene — støtene som ramte den ene fort som lynet, og lot den andre, triumferende i døden, dra sitt siste sukk støttet mot veggen. Og hunden! Hvilken rolle hadde den spilt? Lange dager i fortvilet ensomhet, dager i sult og tørst.

De tre jegerne var kommet opp på høgda, der Wolf passet sleden, før Rod kom til seg selv igjen. Til sin forbauselse hørte han Wabi si:

— Den stua der var virkelig fin! — Vi ville trenge minst to uker til å bygge maken. Svinehell at vi kom over den!

— Skal vi .... bo i den! spurte Rod.

— Bo i den, ja! Det skal jeg love for. Den er tre ganger så stor som den koia vi tenkte å bygge. Jeg skjønner ikke hvorfor to menn som de der skulle sette opp slik en svær tømmerhytte. Hvad tror du, Mukoki? Mukoki ristet på hodet. — Ikke vite. God hytte. Godt sted å bo, svarte han bare.

Vinterutrustningen lå snart i en haug innenfor døra.

— La oss nå pynte opp litt her inne, sa Wabi muntert. — Du, Muky, kan hjelpe meg litt med kadaverne her, og du, Rod, kan snuse litt omkring og bære ut det du mener vi ikke har bruk for.

Dette passet Rod godt. Ennå var han på langt nær kommet seg etter forskrekkelsen, men ungdommens nysgjerrighet begynte nå langsomt å kreve sin rett. Et spørsmål kom stadig igjen: Hvorfor hadde de kjempet?

Han sparket over ende den gamle stolen og undersøkte en skraphaug som ble til støv mellom hendene hans. I et hjørne fant han to børser. Kolbene var helt morkne, låsen og pipene fulle av rust. De var av gammel modell og nesten like lange som han selv.

— Hudson Bay-børse av det slaget de brukte før far min ble født, sa Wabi smilende.

Rod fortsatte sine undersøkelser. På en av veggene fant han restene av en hatt. Den gikk i tusen småbiter da han rørte ved den. Ved siden av den hang en frakk og noe han ikke kunne bestemme hva var. På bordet lå det rustne panner, et tinnkrus, en jernkjel og rester av gamle kniver, gafler og skjeer. I en krok fant han en liten pose, laget av hjorteskinn og knyttet sammen i den ene enden. Han rev vekk de råtne trådene, og ut på bordet falt en håndfull svartgrønne steiner.

— Wabi! Mukoki! ropte Rod.

— Det er bare bly, sa Wabi, — eller ....

Rod så storøydd fra den ene til den andre.

— Gull! hvisket han. — Det var .... det var dette de sloss om!

Ivrig ga de seg til å undersøke hytta på kryss og tvers i håp om å finne mer av det edle metall. De vrengte ut og inn på hjorteskinnspungen, undersøkte alle kriker og kroker, hver fille, hver skraphaug. En hel time holdt de på, men uten noe resultat.

— Nei, dette er visst alt, sukket Wabi. — Det er bare én ting å gjøre, karer. Vi bærer alt sammen ut av stua, og i morgen bryter vi opp gulvet. En kan aldri vite hva som skjuler seg der nede, og vi trenger så allikevel et nytt gulv. Kom an, karer, vil vi ha stua klar til natten, får vi rappe oss.

Da mørket falt på, var gulvet dekket av et kvistlag, teppene bredd ut og ryggsekkene studd sammen i et hjørne. Et godt bål ble tent noen fot framfor den sprengte døra, og snart var det både varmt og hyggelig i stua. Mukoki disket opp med det fineste festmåltid — ristet reinkjøtt, kalde bønner, melkaker og rykende varm kaffe. Og de tre jegerne åt som om de ikke skulle sett mat på år og dag.

Dagen hadde vært slitsom og bydd på mange spennende opplevelser. Likevel følte ingen av dem trang til å krype under teppene. Målet var endelig nådd og det mest slitsomme arbeidet unnagjort. Ingen lang og strevsom vandring ventet dem neste dagen. Et nytt liv var begynt, det skjønneste som finst for den som har løst ødemarkas gåte.

Time etter time ble de sittende og prate sammen i lyset fra det blafrende bålet. Og mange spørsmål trengte seg fram. Hvem hadde de vært, disse karene som for mange, mange år tilbake hadde trengt seg inn i det landet som dengang var en lukket bok for den hvite mann? Eventyrere, gullgravere, med never av stål og hjerter av stein.

Men hvor hadde de funnet gullet? Og hvorfor var det ingen gullgraverredskaper i hytta — hverken hakke, spade eller vaskepanne? Kanskje hadde de være jegere, disse karene, og kommet over gullet tilfeldigvis. Det var en mulighet.

Først langt på natt kom de tre jegerne til ro. Men sola var likevel ikke mer enn kommet opp over fjellet i øst før de gikk i gang med arbeidet. Straks etter frokost tok de til å rive opp det råtne gulvet, og snart lå jordgulvet bart. Fot for fot ble jorda gravd opp og undersøkt. Ingenting ble funnet.

Mukoki brukte resten av dagen til å felle mektige furutrær som skulle bli til nytt gulv i hytta. De to unge skurte veggene med vann fra sjøen og samlet mose som de drev inn i sprekkene mellom tømmerstokkene.

Det var høy stemning ved kveldsbordet den dagen. Åtte vargskalper, et vakkert gaupeskinn og nesten for to hundre dollars i gull! Det var noe som kunne bringe humøret til topps.

Utpå kvelden ga den gamle indianeren seg til å koke sammen en underlig rett av reinfett og bein.

— Hva i all verden er det for slags suppe du lager, Mukoki? lo Rod.

— Gjøre saksene fine, gryntet indianeren og dyppet fangstsakene sine i gryta, — lukte godt for varg og rev og oter og mår. Komme, komme, lukte godt for alle dyr.

— En er nødt til å gjøre det på den måten, forklarte Wabi. — Dyra kjenner menneskelukten, men fettet lokker dem.

Da jegerne tullet seg inn i teppene den kvelden, var villmarkshjemmet deres ferdig. Neste dagen skulle jakten begynne. Og de tre jegerne kjente jaktfeberen rase i blodet, kanskje aller mest Mukoki, den største vargjegeren i hele Hudson Bay-trakten.

VIII

VARGNATT

To ganger i løpet av natten våknet Rod ved at Mukoki åpnet døra. Siste gangen reiste han seg halvveis opp for å undersøke hvad den gamle indianeren tok seg fore. Det var kald, stjerneklar natt. Måneskinnet flommet inn gjennom den åpne døra. Han hørte Mukoki mumle så underlig for seg selv. Til slutt stod han opp og gikk hen til indianeren. Mukoki stirret med store, stivnede øyne ut i den frostkalde, tindrende klare lufta. Et underlig smil lå om de smale leppene.

— Hva er det, Mukoki? spurte Rod forskrekket.

Indianeren vendte seg mot ham og stirret på ham med strålende øyne.

— Vargnatt! hvisket han. — Vargnatt!

Han gled som en skygge over gulvet og hen til Wabi, bøydde seg over ham og hvisket igjen: — Vargnatt! Vargnatt! Så tok han børsa ned fra veggen og snek seg med smygende steg ut i natten.

Wabi hadde stått opp og var kommet hen til Rod. De to unge guttene ble stående og se etter den lange, magre skikkelsen som gled over sjøen og forsvant i skogtykket på den andre siden.

Rod vendte seg mot sin venn for å spørre ham ut om den gamle indianeren, men da han la merke til uttrykket i Wabis øyne, stanste han forferdet.

— Wabi, ropte han, — Wabi, hva er det ....

Men Wabi svarte ikke. Uten ord gikk han hen til bordet og tente lyset. Så kledde han på seg. Og hele tiden hadde ansiktet dette underlige uttrykket. Hva var det? Angst? Skrekk? Besettelse? Rod kunne ikke svare på det.

Plutselig løp Wabi til døra og plystret høyt. Straks svarte Wolf med en glefsende gneldring. Igjen plystret Wabi — kraftigere, villere, enda en gang — ti ganger — tjue ganger. Så med ett la han på sprang ut i natten ....

Da han kom tilbake en times tid senere, hadde Rod gjort opp ild i ovnen. Indianeren slengte seg ned ved siden av vennen og strakte fram hendene, som var blå av kulde.

— En fæl natt, sa han og satte seg nærmere ovnen. Ansiktet hans hadde fått det vanlige uttrykket igjen. Plutselig vendte han seg mot vennen og spurte:

— Du Rod .... har Minnetaki noen gang fortalt deg noe .... noe underlig om Mukoki?

— Nei, ikke noe annet enn det du har fortalt meg.

— Så .... Nei, du forstår at av og til — en sjelden gang — får han anfall av .... ikke av galskap nettopp, men .... Nå, han oppfører seg iallfall nokså underlig. Jeg er aldri blitt riktig klar over om han er ved sans og samling når han får disse anfallene. Men indianerne ved stasjonen mener at han er helt fra seg og fantaserer om varger.

— Varger? spurte Rod forbauset.

Wabi nikket alvorlig.

— Ja, nettopp. Og det er kanskje ikke så rart. For mange år siden hadde Mukoki kone og barn. Mor forteller at han var usedvanlig glad i barnet. Han brydde seg ikke om å jage, slik som de andre indianerne. Hele dagen holdt han seg hjemme ved hytta og lekte med ungen, og når han var nødt til å dra på jakt, bar han den ofte med seg på ryggen. Han var den lykkeligste og fattigste indianeren i hele trakten. En dag kom han til stasjonen med en bunt skinn han skulle selge. Han hadde tenkt å dra hjem igjen ut på kvelden. Men han ble hindret på en eller annen måte, slik at han ikke kom av gårde før dagen etter. Så hadde kona tatt barnet med seg og var dradd av sted for å møte ham. Og ....

Et uhyggelig hyl skar gjennom mørket. Det var Wolf — vargen — som hylte mot stjernene.

— Nå vel, fortsatte Wabi, — hun møtte ham altså ikke. Sannsynligvis har hun falt på en eller annen måte og slått seg, slik at hun ble liggende der midt ute i tykke skogen med den vesle ungen. Neste morgen fant Mukoki dem .... nesten oppspist av varger .... Wabi gjorde en pause. De slanke, sterke nevene var fast knyttet. Så fortsatte han: — Fra den dagen var Mukoki et annet menneske. Plutselig var han blitt den ivrigste og dristigste vargjegeren i hele trakten. Kort etter ulykken kom han til stasjonen for å slå seg ned der, og siden den gang har han aldri forlatt Minnetaki og meg. Men av og til, i slike netter som denne, kalde, måneklare netter, da får Mukoki med ett dette underlige over seg. «Vargnatt» kaller han det. Ingen kan hindre ham fra å gå ut, ingen kan få ham til å snakke, og ingen greier å følge ham. I natt kommer han til å gå mil etter mil. Men han kommer sikkert tilbake. Og da er han helt som før igjen. Hvis du spør ham hvor han har vært, svarer han at han har vært ute og sett etter vilt, eller noe lignende.

Rod hadde fulgt Wabis triste beretning med spent oppmerksomhet. Han syntes med ett han hadde lært den gamle indianeren å kjenne. Han hadde sett inn i en menneskesjel, der sorgen hadde flammet med sin onde ild.

— Hva mener Mukoki med «vargnatt»? spurte han.

Wabi svarte ikke straks. Han ble sittende taus en stund og stirre inn i varmen. Så sa han:

— Ingen kjenner vargen bedre enn Muky. Han vet mer om udyra enn alle de andre jegerne her i trakten tilsammen. Han kan bruke hva slags feller han vil, vargen renner i dem. Han kan fortelle deg hundre ting om en varg, bare han har snust litt i sporene. Og han kan si deg når «vargnatten» stunder til. Noe i lufta, noe på himmelen, i stjernene, i selve villmarkas åndedrag forteller ham at vargene «flokker seg», strømmer sammen på sletter og høgder, samler seg i store, herjende bander. Du skal se jeg får rett! Hvis Mukoki kommer tilbake i morgen kveld, skal det bli en vargjakt som du aldri har drømt om. Og da skal du få se hvordan Wolf greier sakene sine.

Guttene ble sittende en stund i taushet ved den rødglødende ovnen. Rod så på klokka. Den var ikke tolv ennå, og likevel følte ingen av dem trang til søvn.

— Wolf er en pussig fyr, sa Wabi og lo stille. — Du syns kanskje han er ikke så lite av en slyngel, som forråder brødrene sine og lokker dem i døden. Men egentlig er han ikke det. Wolf har gode grunner for det han driver med. Vår gode Wolf hevner seg! Har du lagt merke til at han mangler nesten hele det ene øret? På halsen, rett bak den vesle ørestumpen, har han et langt, grinende arr, og på venstre siden, bak det ene forbenet, er det revet ut et kjøttstykke, nesten så stort som halve hånden min. Vi fanget Wolf i en gaupesaks, Mukoki og jeg. Han var ikke stort mer enn hvalpen den gangen, seks måneder gammel, tenker jeg. Og mens stakkaren satt der i saksa, røk tre-fire stykker av de elskelige vesnene på ham, simpelthen for å ete ham opp til frokost. Vi kom akkurat såvidt tidsnok til å få kannibalene unna. Stakkars Wolf var nokså ferdig. Men vi fikk da lappet ham sammen til slutt. Og så beholdt vi ham like godt. Da vi fikk temmet ham, ble han ganske koselig å omgås. I morgen kveld skal du få se hvordan han hevner seg på de svikefulle brødrene sine.

Først ut på morgensiden slokte guttene lyset og krøp under teppene. Rod ble liggende lenge våken. Han kunne ikke få tankene bort fra Mukoki. Han tenkte på hva den gamle indianeren vel fant på der han flakket om i villmarka. Da han endelig sovnet, drømte han om indianerkvinnen som segnet midt ute i tykke skogen og ble overfalt av ville varger. Så ble indianerkvinnen til Minnetaki, og vargene til indianere .... Han våknet ved at en puffet ham i siden, og da han åpnet øynene, så han inn i Wabis smilende ansikt. Vennen nikket i retning av ovnen.

Der satt Mukoki. Og skrelte poteter!

— Hallo Muky! ropte Wabi muntert.

Den gamle indianeren så opp og smilte trett. Så gikk han i gang med frokosten igjen.

— Best å stå opp, sa han. — Fin jakt. Solskinn i dag. Fine varger på fjellet, mange, mange varger.

Guttene krøp fram fra teppene og kledde på seg i en fart.

— Når kom du hjem da, Muky? spurte Wabi.

— Kort tid siden, svarte Mukoki. Han pekte på ovnen og de skrelte potetene. — Nettopp laget stor ild.

Wabi blunket til Rod.

— Hva gjorde du for noe i går kveld da, Muky? spurte han.

— Fullmåne, svarte indianeren, — tenkte skyte. Så gaupe på høgda. Vargspor som fulgte hjort. Skjøt ikke.

Dette var alt guttene fikk ut av gamle Mukoki. Men da de satt ved frokosten, reiste indianeren seg for å sette kaffekjelen på ovnen, og Wabi nyttet høvet til å hviske til Rod:

— Du skal se jeg får rett, han kommer sikkert til å ta veien oppover mot høgda. — Da indianeren kom tilbake, spurte Wabi: — Du Muky, tror du ikke vi skulle dra ut på morgenkvisten like godt? Det er to steder som ser ut til å være fine å jage på — det ene oppe ved høgda, der viken skjærer seg inn mellom de to bergnabbene mot øst, det andre langsmed bukta mellom kollene i nord. Hva mener du, Muky?

— Riktig, svarte den gamle jegeren. — Dere to gå mot nord, jeg gå til høgda.

— Nei, jeg må få bli med deg, Mukoki, bad Rod. — Wabi kan dra nordover alene.

Mukoki så fort opp. Så smilte han bredt, som om han likte at den hvite gutten heller ville gå med ham enn med Wabi.

De tre jegerne ble enige om at de skulle være tilbake i hytta tidlig på ettermiddagen, for Mukoki var sikker på at de skulle få den første vargjakten sin den natten.

Rod la merke til at Wolf ikke fikk noe mat den morgenen, han skulle snart komme til å forstå meningen med det.

Da de hadde spist frokost, delte Mukoki ut fangstjernene. De hadde med seg tre forskjellige størrelser — femti ganske små for mår, femten for rev og femten for varg og gaupe. Og da sola steg opp over åskammen i øst, forlot jegerne leiren. Det var hvit, frostklar dag, med sol over glitrende skoger og sjøer.

Ved foten av høgda støtte jegerne på en bekk. Mukoki stanste og pekte på en tykk trestamme som lå tvers over den. Snøen var trampet ned av små føtter.

— Røyskatt! sa indianeren. Han gikk over bekken, men passet godt på at han ikke kom bort i stammen. På den andre siden løp sporene inn i et tett skogsnar. — En hel røyskattfamilie! ropte han. — Tre, fire, kanskje fem! Bygge hus for feller her.

Og den gamle indianeren gikk straks i gang. Rod fulgte ham med undrende øyne. Slik hadde han aldri sett noen sette feller. Helt inn til trestammen bygde indianeren ei lita hytte av kjepper. Den lignet en hel liten wigwam da den var ferdig. Inne i den la han et stykke reinkjøtt, og i åpningen satte han saksa, godt dekket av snø og løv. På tjue minutter hadde han bygd to slike hytter og satt ut to sakser.

— Hvorfor bygger du de små hyttene? spurte Rod.

— Snø falle i vinter, svarte indianeren. — Hus holde snø fra fellene. Røyskatt lukte kjøtt, gå til fellene. Lage hytte for alle små dyr. Men ikke for gaupe. Gaupe se hytte, gå rundt, rundt, rundt, forsvinne. Gaupe klok. Varg og rev også.

— Er røyskatten mye verd?

— Minst fem dollars. Sju eller åtte for et fint skinn.

På mindre enn en mil satte jegerne seks feller. De fulgte bekkefaret langs foten av en steil ås. Det var med ett kommet noe nytt i Mukokis mørke øyne, noe spent, forventningsfullt. Forskende gled blikket hans over den sollyse åssiden, mens han langsomt og forsiktig snek seg langs åskanten. Rod fulgte hans eksempel. Begge stanste rett som det var, og kikket inn mellom buskene. Flere ganger satte de ut sakser etter rev og gaupe. Mukoki var hele tiden så underlig fraværende. Det var som om han ventet at det skulle skje ett eller annet. Plutselig stanste han brått.

— Varg! hvisket han.

Rod bøydde seg og så tydelige spor i snøen. For ham så det ut som hundespor.

— Tre varger! hvisket indianeren, og stemmen hans skalv av spenning, av glede, av tørst etter hevn, hevn, hevn ....

— Tre varger! Gått her i morges. Er på berget i solskinnet.

Ivrig fulgte jegerne sporene. Snart fant Rod restene av en kanin, det var fullt av revespor omkring. Her satte Mukoki ut en felle. Litt senere støtte de på oterspor og la ut otersaks. Rein- og hjortespor gikk på kryss og tvers over elvefaret, men Mukoki lot ikke til å legge merke til dem engang. Vargsporene viste nå at et fjerde udyr hadde slått følge med de tre, og der — der så de sporene etter enda en! En halv time senere stanste Mukoki og smilte bredt.

— Mange, mange varger! lo han. — Fin plass for jakt! Jage her i natt! Mange, mange varger.

Forsiktig snek han seg videre oppover langs bekkefaret, med Rod rett i helene på seg. Flere steder var det spor etter vilt, og Rods hjerte banket heftigere når han tenkte på for en herlig jakt de kunne ha fått. Men Mukoki hadde bare én tanke, en dyp, vill lengsel i brystet: varg, varg, varg .... Lydløs som skyggen snek han seg mellom trærne, ti minutter, tjue minutter ....

Plutselig stoppet han og rakte hånden advarende i været. Så krøp han sammen og snek seg framover igjen, steg for steg, bare noen meter, så stanste han, vendte seg mot Rod og hvisket det ene ordet:

— Skyt!

Rod speidet framfor seg, men alt han så, var skogen, fjellet og den tindrende snøen. Da .... ikke femti meter borte fikk han øye på en vakker hjortokse og rett bak den to hunner. Rod skalv som i feber. Langsomt løftet han børsa til skulderen og siktet. Da var han rolig med ett, da husket han alt han hadde lært. Han krummet fingeren om avtrekkeren .... Et brakende smell, og hjorten falt steindød til jorda.

Mukoki løp straks hen til dyret og kastet av seg ryggsekken. Da Rod kom hen til byttet sitt, så han indianeren trekke fram en tomflaske av sekken. Uten å gi noen forklaring stakk han kniven dypt i dyrehalsen og fylte flaska med blod. Da han var ferdig med det, løftet han flaska i været og smilte fornøydd.

— Blod til vargen, lo han. — Vargen like blod. Vargen kjenne blodlukt. Komme. Komme fra alle kanter.

Han bøydde seg over hjorten igjen, tok ut hjertet og leveren og skar av det ene låret. Så dro han et langt elghudsreip fram fra sekken, bandt den ene enden om halsen på hjorten og kastet den andre over en grein, og ved Rods hjelp fikk han heist hjorteskrotten opp fra marka.

— Vi ikke komme i natt, vargen ikke ete den, forklarte han smilende.

De to jegerne fortsatte sin vandring gjennom skogen. Rett foran dem, på den andre siden av elva, lå en svær steinblokk. Veggene steg loddrett av marka. Det var umulig å klatre opp uten ved hjelp av en av furuene som vokste rett ved siden av.

Mukoki nikket ettertenksomt.

— Fint sted for vargjakt, mumlet han. — Mange, mange varger, både i skogen og oppe på høgda. Kalle dem hit. Skyte dem herfra.

Det var alt blitt middag, og da jegerne hadde fått seg litt mat, tok de fatt på hjemturen. Mukoki la veien om åssiden, der de hadde satt ut fellene sine. Først nå la Rod merke til hvor vilt landskapet var. Mot nord stupte fjellet loddrett i avgrunnen, og gjennom det trange passet langt der nede sprengte en foss seg fram. Gang på gang stanste Mukoki og stirret ivrig ned i dypet.

— Bjørn, sa han, — mange bjørner her om våren.

Men Rod hørte ikke hva indianeren sa. Tankene hans var langt borte. Han kunne ikke glemme gullet, gullet som hadde drept tre menn dengang for lenge siden. Kanskje var det kløfta der nede som gjemte den store, gylne hemmeligheten, de døde menns hemmelighet?

Sikrere og sikrere ble han på at slik måtte det være, det var der, der nede i det stummende mørket, at mennene hadde funnet sin kostelige skatt.

IX

VARGENS HEVN

Fra denne stund trengte en mektig lengsel seg fram i Roderick Drews bryst. Gjerne skulle han ha oppgitt hele vinterjakten for å kunne søke etter de skjønne, gylne steinene. Han følte seg nå helt sikker i sin sak. Han var overbevist om at de tre mennene var kommet over en gruve et eller annet sted der i trakten. Men hvorfor hadde de ikke tatt med seg mer gull til hytta? Sannsynligvis fordi striden var oppstått rett etter at de hadde funnet gruven. Det var kanskje gått en dag eller to, så hadde de begynt å trette om sine rettigheter.

Mukoki ristet tvilende på hodet da Rod nevnte saken for ham.

— Nei, nei, ikke gull der, mumlet han.

Jegerne fortsatte i taushet nedover åsen. Rod var for opptatt av sin idé til å føle trang til noen samtale, og Mukoki hadde i utpreget grad sin stammes tause, innesluttede vesen. Rod speidet ivrig for om mulig å oppdage en nedgang til kløfta, men forgjeves. Svart og utilgjengelig sank fjellveggene i dypet. Men han lovte seg selv at han ved første anledning skulle vende tilbake og undersøke egnen omhyggelig.

Wabi tok imot dem i hytta. Han hadde satt atten feller og skutt to jerper. Fuglene var alt renset. Mens de laget i stand kveldsmaten, fortalte Rod begeistret om sin idé, men Wabi lot ikke til å være særlig interessert. Han var underlig fraværende hele tiden. Lange stunder kunne han stå med hendene dypt i bukselommene og stirre ut i lufta. Plutselig dro han en patronhylse opp av lommen og rakte den til Mukoki.

Indianeren grep den begjærlig. De svarte øynene stirret forskrekket på Wabi. Hylsen var tom, men stemplet var fullt leselig. «35 Rem», stod det.

— Men det er jo ....

Wabi nikket alvorlig.

— Ja, det er en patron fra Rods børse. Jeg fant den i snøen i dag. Det er en 35 kalibers Remington. Det fins bare tre børser her i trakten den patronen passer til, jeg har den ene, Mukoki den andre, og den tredje mistet Rod da vi sloss med Woongas!

De satte seg til bords og spiste i taushet. Dette var en dårlig nyhet, et ondt og farlig varsel.

Det var Rod som først brøt stillheten.

— Woongas er altså på sporet etter oss, sa han og så fra den ene til den andre.

— Det er nettopp det jeg lurer på, svarte Wabi. — Det eneste som er sikkert, er at de nylig har vært her i nærheten. Men de vet vel ikke ennå at vi er her i trakten. Sporet jeg fant, er omkring fem mil herfra, og det var minst tre dager gammelt. Tre indianere på snøsko har gått nordover. Sporene viste at slynglene er kommet nordfra, så de har vel bare vært en sving sørover for å jage. Men det er best å holde øynene åpne. En kan aldri være sikker på Woongas, det er noen lure rever.

De tre jegerne snakket att og fram om saken og ble snart enige om at de ikke skulle vente med å bruke børsene til de ble angrepet. Det nyttet ikke å vise mildhet mot folk som Woongas. Så snart de fant spor etter dem, måtte de begynne menneskejakten. Det var ingen vei utenom.

Sola gikk ned bak høgdene i syd-øst da jegerne forlot leiren. Wolf hadde ikke smakt mat siden forrige kvelden. Blikket i de urolige øynene var vilt og ondt av sult. Villdyret våknet i ham, rev og slet i ham, kalte på lengselen etter blod. For Wolf var ikke hund og menneskets venn. Wolf var varg!

Mørket senkte seg over villmarka da jegerne nådde skogsnaret der Rod hadde skutt hjorten. Mukoki og Wabi firte dyreskrotten ned fra treet og slepte den hen til den flate steinhella. Nå først forstod bygutten hva den gamle, lure indianerens plan gikk ut på. Han kunne ikke la være å ergre seg litt over at det ikke var gått opp for ham før. Nå, han var ung, og mye var det vel ennå å lære før han kjente alle vargjaktens knep. Etter en del strev fikk de heist hjorten opp på den flate steinblokken. Reima som var bundet rundt dyrehalsen, ble strukket over sletta og inn i granholtet, hvor de hadde planlagt å gjemme seg. I to svære graner bygde de plattformer — to-tre fot over jorda. Herfra kunne de holde øye med sletta og steinblokken.

Da natten falt på, var alt ferdig, bare en ting stod igjen, det var å dynke dyret og marka med det vargen elsker over alt på jord, blod! Friskt, varmt blod. Mukoki dro flaska fram fra lommen og helte innholdet over dyret og rundt omkring i snøen på sletta.

Da han var ferdig, dro de alle tre opp til Wolf, som stod bundet høyere oppe i åssiden. Her gjorde de opp ild og fordrev tiden med å spise hjortesteik og drøfte dagens begivenheter.

Plutselig reiste Wabi seg og pekte ut i mørket. Der — over den svarte skogkanten — steg månen fram og kastet sitt bleke, hemmelighetsfulle lys over skog og vidder. Uten et ord reiste Mukoki seg og gikk nedover til hjorteskrotten med Wolf ved siden av seg. Tjue meter fra hjorten bandt han vargen fast til en furu. Villdyret ga seg straks til å springe urolig att og fram. De blodskutte, sultne øynene speidet ivrig ut i den måneklare natten. Plutselig stanste han brått, lutet den sterke nakken, ble stående urørlig og ånde i seg lukten av friskt, varmt blod.

— Kom! hvisket Wabi og trakk Rod i armen. — Hysj, vær ganske stille!

Lydløst gled de inn mellom trærne og ble stående og se på vargen. Ennå stod han bøydd over blodflekken. Så la han ørene bakover, og den sterke, magre kroppen tok til å skjelve. Nå var det en annen og skjønnere lukt som steg mot ham, ikke lukten av hjort som var falt for menneskehånd, men lukten av vilt som var revet i stykker av hans egne ville frender. Så kom han til å tenkte på menneskene, de som hadde seiret over ham. Han kunne ikke se dem, ikke høre dem. Han kunne bare være dem, men den lukten fryktet han ikke lenger, menneskene var ham likegyldige. Men denne andre lukten, lukten av hett, rødt blod .... Nå kunne han kjenne den ganske tydelig, sterkere, sterkere .... Forsiktig, lurende krøp han sammen i snøen og snek seg etter blodsporene. Stanste, løftet snuten mot månen og hylte ut sin ville, såre lengsel. Han ville kaste seg ut i villmarka, jage av sted i vargfølget, bore tennene i bløte hjorteskrotter .... Rasende kastet han seg over tauet som bandt ham. Forgjeves ga han seg til å gnage på den sterke, harde reima. Reiste seg igjen. Fór urolig att og fram med snuten nede i snøen. Glefste i seg blodflekkene. Wolf var syk og gal av lengsel. Han ville drepe .... drepe .... drepe .... Enda et rasende forsøk på å komme fri, på å slite seg løs så han kunne kaste seg ut i den skjønne, gale leiken sammen med brødrene sine. Så sank han ynkelig sammen i snøen med et siste fortvilet, ynkelig hyl. Men bare noen øyeblikk ble han liggende slik. Så reiste han seg langsomt og strakte den lange snuten mot himmelen. Og et langtrukkent hyl skar gjennom natten, sterkere, villere, trengte seg fram over fjell og vidder — vargens jakthyl, vargens rop på brødrene sine, de magre, sultne røverne.

Tre ganger lød det uhyggelige hylet, og da det siste jamrende skriket døde bort, hadde jegerne inntatt plassene sine oppe i tre grantrær.

Og igjen senkte stillheten seg over ødemarka. Rod kunne høre hjertet slå. Han glemte den isnende kulden, stirret i skjelvende spenning utover vidda som lå der hvit og hemmelighetsfull, badet i måneskinnet.

Men langt der borte ved den stille sjøen farer en hjort opp, vekket av vargens truende hyl. Den løfter det stolte, vakre hodet, værer ut i natten, dirrende av angst. I skogens dyp reiser elgoksen seg, de store øynene lyser av stridslyst. Reven stanser sin smygende gang, vender hodet, lytter ....

Da stiger fra skog og vidde et ulende skrik, et kor av sultne, rovgriske varger. Og igjen strekker Wolf snuten i været og lokker brødrene sine nærmere, nærmere ....

Uten ord lyer jegerne til den uhyggelige konserten. Mukoki er alt skuddklar. Og nå løfter Wabi langsomt børsa. Det er Rods tur til å bruke revolveren, og han velger seg ut en grein han kan støtte hånden mot.

Det gikk noen minutter. Nærmere kom varghylene, sterkere, villere. Rod kom til å se bort på Mukoki. Den gamle indianeren smilte, et underlig, lykkelig smil, og plutselig la han hodet bakover og lo en lydløs latter.

Wolf fór att og fram i snøen, gal av sult og tørst og lengsel etter det varme, friske blodet han kjente lukten av. Men han prøvde ikke lenger å slite reima. Han visste at brødrene hans snart kom på besøk. Han hørte dem jo! Nærmere og nærmere kom de!

Og plutselig fikk han svar fra krattet, bare noen fot borte, en kort, glefsende bjeffing. Wabi grep Rod i armen.

— Hørte du! hvisket han. — Den er ganske nær, antagelig der du skjøt hjorten. Nå varer det ikke lenge før vi har dem!

Det gikk noen minutter i dyp stillhet. Det var intet å se, intet å høre uten den fangne vargens sultne hyl. Da, plutselig, ser jegerne en mager kropp gli over sletta hen imot Wolf, snikende, lurende, lydløs.

De to vargene ble stående noen sekunder og snuse på hverandre. Så snek den ville vargen seg hen til steinblokken der hjorteskrotten lå, løftet seg på bakbena og hylte sitt eggende signal ut i natten.

Et øyeblikk etter strøk enda et av udyra over sletta og hen til vargen ved steinblokken. Og der, der kom tre til i en klynge. De stormet mot blokken der hjorten lå, hoppet oppetter steinen, glefste etter hverandre, knurret og jamret seg.

Men bare noen fot fra dem stod Wolf. Syk av sult og lengsel etter blod krøp han sammen, stirret med glupske øyne på sine frenders ville leik. Urørlig lå han der i snøen, det var som om han visste hva som nå skulle skje, det var denne stunden han hadde lengtet etter.

Wolf — vargen — ventet på sin hevn.

Nå var det minst tjue varger borte ved steinen. Mukoki grep reima som var bundet til den døde hjorten, og trakk den langsomt og forsiktig til seg inntil dyreskrotten falt tungt ned midt i vargflokken. Straks var udyra over den, trampet hverandre ned, sloss og glefste. Så kom Mukokis korte signal, og skogens stillhet ble brutt at en torden som flenget lufta i ville, rasende brøl. Og mellom børsenes og revolverens uhyggelige tale, lød vargenes angstfylte hyl. Femten drepende kuler jog inn i villdyrflokken. Et flyktende ekko forsvant i skogsdypet. Og dødens stillhet senkte seg igjen over ødemarka. Ikke en lyd var å høre fra sletta der nede.

— Et fint kup, Mukoki! ropte Wabi.

Den gamle indianeren svarte ikke. Lydløst gled han ned fra treet og løp fram til steinen. De andre to skyndte seg etter.

Fem dyreskrotter lå urørlige i snøen. En sjette slepte seg tungt mot steinen. Mukoki drepte den med et par øksehogg. En sjuende hadde løpt noen favner og latt etter seg en rød stripe i snøen. Da Wabi og Rod nådde hen til den, sank den død om.

— Sju! ropte Wabi. — Dette er det fineste kupet vi har gjort noen gang, karer! 150 dollars på en natt! Hei!

Da de to guttene kom slepende med vargskrotten hen til steinen, stod Mukoki der, urørlig som en billedstøtte, og stirret med stive øyne mot nord. Ansiktet hans lyste spøkelsesaktig i måneskinnet. Langsomt løftet han hånden og pekte over sletta.

— Se! hvisket han.

Langt, langt borte så guttene et bål, høyere og høyere steg de blodrøde flammene på natthimmelen.

— Woongas ildsignal! sa Mukoki.

X

PÅ JAKT ETTER GULLET

I fem minutter steg ildsøylen over tretoppene, så døde den langsomt hen. Men ennå stod Mukoki lenge og stirret ut i natten. De mørke øynene hadde fått et ondt, farlig uttrykk.

Det var Wabi som først brøt tausheten.

— Hvor langt borte tror du det er, Mukoki? spurte han.

— Tre mil, svarte indianeren bestemt.

— Vi kunne nå dit på en halvtime.

Mukoki nikket alvorlig.

— Ja, svarte han kort.

Wabi vendte seg mot Rod.

— Kan du finne veien tilbake til leiren alene?

Rod ristet på hodet.

— Nei, jeg går med dere. Jeg ....

Mukoki avbrøt ham.

— Ikke gå dit. Ingen av oss gå dit. Ikke finne Woongas leir. Bare gjøre stort spor for Woongas. Bedre vente. Følge spor i morgen.

Rod sukket lettet. Det var ikke det at han var redd for kamp. Tvert imot hadde han svært god lyst til å møte kjeltringen som stjal børsa hans. Men ved dette høvet tenkte han klarere og roligere enn de to indianervennene sine. Han mente at Woongas ikke hadde oppdaget dem ennå, at de kanskje ville dra nordover uten å legge dem flere hindringer i veien. Han håpet i hvert fall at det var slik, selv om han selvfølgelig gjerne skulle ha funnet et høve til å få igjen børsa si. Dessuten ville en kamp med Woongas nå ødelegge alle de planene han hadde pønsket ut om å finne gullet. Tanken på «Benrangelgruven» som han kalte den, fylte ham mer og mer. Han var ikke et øyeblikk i tvil om at det skulle lykkes ham å finne skatten hvis han bare fikk tid på seg. Kom de derimot i kamp med Woongas, var han sikker på at de ville bli jagd bort fra trakten nokså snart. Selv Wabi, som var mer lysten på strid enn på gull, måtte til slutt innrømme at de ikke hadde store chanser.

Rod følte seg svært lettet da de to indianerne ga seg i kast med å skalpere vargene. Raskt og øvet skar de av den verdifulle dyrehuden. Wolf hadde imens stort kalas på restene av hjorteskrotten.

Det ble ikke mye søvn den natten. Klokka var over to da de kom hjem til hytta, og i flere timer ble de sittende ved varmen og legge planer for neste dag. Ingen av dem var i tvil om at stillingen kunne bli nokså vanskelig. Når som helst kunne de bli nødt til å kjempe for livet, og utgangen av den kampen var slett ikke så sikker. Det var ikke umulig at de ble tvunget til å forlate trakten uten kamp og overlate de herlige jaktmarkene til sine fiender.

Samtalen kom utover natten til å arte seg som et krigsråd. De ble enige om straks å sette hytta i forsvarsstand, med skyteglugger i veggene, nye bommer for døra og en tykk lem for vinduet. Natt og dag skulle en av dem holde vakt, væpnet med begge revolverne. Tidlig om morgenen skulle Mukoki se til Wabis feller, både for å få greie på hvor de var, og for å bygge nye. På samme måten skulle Wabi ta seg av Mukokis feller. Slik ville Rod komme til å få første vakten neste dag.

Alt ved daggry våknet Mukoki av sin korte, lette søvn. Han ga seg straks i kast med frokosten og vekket ikke de unge kameratene sine før bordet var dekket. Da de hadde spist, reiste han seg for å gå en tur ut og se etter røyskattfellene sine. Rod gikk med ham, mens Wabi ble igjen i hytta for å vaske opp.

Oppe ved bekken fant de fellene og bøydde seg begge interessert ned for å undersøke dem. Plutselig hørte de at det knaket i skogen rett ved, og ut av krattet kom en svær elgokse i rask trav. Et øyeblikk etter dukket den inn i det tette skogsnaret igjen.

— Vent! Ikke skyte! ropte Mukoki. — Vi får se den igjen.

Rod skalv av iver etter å brenne løs, men han visste at det ville være dumt ikke å følge indianerens råd. Og ganske riktig! Der, på høgda, kom det stolte hodet til syne igjen. Rod slengte børsa til skulderen og brente løs, tre ganger.

I neste øyeblikk var elgen forsvunnet, og Rod skulle nettopp til å styrte etter da Mukoki grep ham i armen.

— Vi fikk den, klukket han. — Springe over høgda, falle ned rett ved hytta. Bra slik. Ikke behøve bære den lang vei.

Og så ga den gamle indianeren seg i kast med fellene igjen, som om ingen ting var skjedd. Men Rod ble stående og stirre dumt på kameraten sin. Han skjønte at han nok hadde mye å lære ennå før han var utlært jeger.

— Kom! Se til feller, sa Mukoki smilende. — Finne død elg når komme tilbake.

Men Rod kunne ikke motstå fristelsen. Så fort bena kunne bære ham, la han på sprang oppover høgda. Der så han farene etter elgen! Og der — tydelige blodspor! Litt lenger borte fant han dyret — skogenes stolte konge — steindød.

Wabi kom springende over sjøen og oppover mot høgda. Han hadde hørt skuddene og tenkte at det kanskje var noe galt på ferde. Rod stod ved siden av dyret sprekkeferdig av stolthet. Dette var den første elgen hans! Hans første storbedrift som jeger!

Mukoki kom smilende hen imot de to guttene. I hånden bar han en vakker røyskatt.

Dette var jo en fin start, og alle tre var i strålende humør da Mukoki senere på morgenen forlot leiren for å gi seg i kast med dagens arbeid.

Da Mukoki var dradd av gårde, gikk Wabi og Rod i gang med å sette hytta i forsvarsstand, og da de var ferdige med det, dro indianergutten ut for å se til Mukokis feller.

Straks Rod var blitt alene, kom tankene på gullet igjen. Han visste at han ikke måtte vente for lenge hvis han skulle ha noen chanse til å trenge seg ned i kløfta. Kom først desember med sine uunngåelige blizzards (voldsomme snøfall) var det helt håpløst. Han fant fram pungen med gullklumpene og undersøkte dem nøye, den ene etter den andre. Som han hadde ventet, var alle kantene slipt helt bort. Rod hadde alltid vært interessert i geologi og mineralogi, og han visste at det eneste som hadde kunnet gjøre steinene så jevne og glatte, var rennende vann. Han var derfor overbevist om at de var funnet ved bekken i kløfta.

Men det skulle ta lang tid før Rod fikk høve til å sette planene sine ut i livet. Sent på dagen kom Mukoki og Wabi tilbake, Mukoki med en oter, Wabi med en rødrev og en røyskatt. Mukoki hadde kommet over restene av bålet, og rundt omkring det hadde han funnet sporene etter tre indianere som hadde brukt snøsko. Ett av sporene kom fra nord og to fra vest. Mukoki mente at bålet var tent for å tilkalle de to indianerne som hadde vært sammen. Ett av sporene hadde vært i nærheten av fangstfeltet, derfra tok det veien rett nordover.

Alt dette gjorde at jegerne ble tvunget til å opptre med den største forsiktighet. De ble enige om at de bare skulle se etter den ene raden med feller hver dag, og når de gikk ut, skulle de alltid være to i følge, begge væpnet med børser. Rod forstod at han måtte oppgi planene om å undersøke kløfta, i hvert fall foreløpig.

Det gikk flere dager uten at de kom over flere spor, alt tydet på at Woongas hadde forlatt egnen.

Hverken Mukoki eller Wabi hadde noen gang sett finere fangstfelt enn disse traktene, og hytta fyltes litt etter litt av kostbare skinn. Fikk de være i fred, ville de sikkert komme til å frakte med seg en hel liten formue hjem til Wabinosh House. Foruten en hel del røyskatter, flere otrer, to rødrever og en gaupe hadde de to fine korsrevskinn og tre vargskalper. Alt dette hadde de fanget de siste tre ukene. Rod tenkte iblant på hjemmet sitt, mange hundre mil borte, og på hvor godt det ville komme med, alt det han skulle bringe med seg til byen ut på vårparten engang. Ofte tenkte han på moren også, hun ventet nok svært på ham nå, og bad vel for ham hver dag. I slike stunder hendte det at Rod talte dagene til de skulle dra av gårde. Og så var det jo en liten pike nede ved Wabinosh House.

Men han oppga aldri helt planen om å undersøke kløfta. Både Mukoki og Wabi mente at han tok grundig feil, det fantes sikkert ikke gull i berget, og om så var, ville det i hvert fall være umulig å oppdage det under snøen. Men Rod holdt stedig på sitt. Han var sikker på at han skulle finne gullet.

Endelig — en solskinnsdag i desember — kom anledningen han hadde ventet på. Det var Wabis tur til å holde vakt i leiren, og Mukoki, som mente at det ikke truet noen fare fra Woongas lenger, dro av sted for å se til fellene. Rod tok med seg niste, børse, dobbelt sett patroner, kniv, håndøks og et tykt teppe og la i vei mot kløfta. Wabi stod i døra og så etter ham.

— Lykke til, Rod! ropte han muntert.

— Håper du finner et par-tre lass gull!

Rod stanste og vinket farvel til vennen.

— Ikke bli redd hvis jeg ikke kommer igjen i natt, ropte han. — Ser det ut til å være noe der borte, så fortsetter jeg letingen i morgen.

På nordsiden av kløfta sank berget loddrett i avgrunnen, så han tok straks veien sørover langs stupet. På den siden hadde ingen av dem vært før, men Rod var ikke redd for å gå seg vill så lenge han kunne følge bergkammen. Til sin store skuffelse fant han at fjellet var like stupbratt og utilgjengelig på sørsiden som på nordsiden. Endelig — etter flere timers leting — fant han en trang renne som skar seg nedover i kløfta, og nedenfor kunne han se skogen klamre seg til bergveggen.

Et kvarter senere var han nede. På høyre siden stod skogen, svart og tett, på venstre steg den steile klippeveggen mot himmelen. Ved føttene hans fløt den lille elva som han så mange ganger hadde drømt om.

Skritt for skritt gikk han inn gjennom det hemmelighetsfulle halvmørket som omga ham. En underlig angst fylte ham plutselig. Han hadde følelsen av å ha trengt seg inn på et hellig, et fredet sted, voktet av de døde gullgraveres ånder. Det var jo her de hadde funnet sin gylne skatt, skatten som drepte ....

Trangere og trangere ble kløfta. Ikke en solstråle fant vei til det tause dypet, ikke en fugl kvitret. Overalt bare død, tom stillhet. Av og til hørte han vinden, som en fjern, hviskende susen.

Plutselig lød i den forferdelige stillheten et vilt, jamrende skrik. Rod tverrstanste og kastet børsa til skulderen. En stor ugle svevde over ham. Han sukket lettet og fortsatte sin marsj. Fra tid til annen stanste han ved bekken og tok opp en håndfull kiselstein. Hver gang han så noe blinke, jog det som ild gjennom ham — gull, gull, gull .... Hver gang ble han sørgelig skuffet. Men han ga ikke opp. Han var sikker i sin sak. Her — akkurat her ved bekken — var det de tre eventyrerne hadde funnet gullet. Ingenting kunne stanse ham. Lengselen etter de skjønne steinene drev ham fram mellom de svarte, ville murene.

Varsomt listet han seg fram. Hvorfor? Han kunne ikke svare på det selv. En bortgjemt angst for å vekke de dødes ånder kanskje. Plutselig stanste han. Han så noe i halvmørket, noe som levde, rørte seg. Med bankende hjerte gikk han langsomt nærmere. Da så han hva det var — en stor rev. Før han fikk tenkt seg om, hadde han kastet børsa til skulderen og skutt. Et øredøvende brak, et rullende, vilt ekko, og igjen lydløs stillhet. Reven lå urørlig i snøen. Rod skyndte seg fram og bøydde seg interessert over den. Den var ikke rød. Den var ikke svart. Den var ikke ....

Med vidt åpne øyne stirret han på den blødende reven. Aldri, aldri hadde han sett et vakrere dyr. De ytterste hårene på den tette, svarte pelsen lyste så underlig.

Rod reiste seg brått. Han snappet etter været.

— Sølvrev! hvisket han høytidelig. Og så ropte han, fra seg av glede: — Sølvrev! Jeg har skutt en sølvrev!

Forsiktig løftet han dyret opp og stirret beundrende på det. Han visste at den silkebløte pelsen var mer verd enn alt de hadde nede i hytta til sammen.

Han gjorde ikke noe forsøk på å flå reven. Da han var kommet seg av sin første stormende begeistring, slengte han den på ryggen og fortsatte sin lydløse vandring innover gjennom den ville, trange kløfta. Mil etter mil gikk han, bare opptatt av tanken på formuen han bar på ryggen og formuen som lå og ventet på ham. Da han endelig gjorde holdt og så på klokka, oppdaget han til sin forbauselse at den alt var over tre.

Det var ikke å tenke på å vende tilbake til hytta. Nede i den trange kløfta ville det sikkert være bekmørkt før det var gått en time, og da ville det være håpløst å finne opp. Han stanste derfor så snart han fant en passende leirplass, kastet av seg pakningen og ga seg til å bygge et tak av granbar. Da det var ferdig, tente han et lite bål og stelte i stand kveldsmaten. Mørket lå alt tett og svart mellom bergveggene.

XI

EN UHYGGELIG DRØM

En isende følelse av ensomhet trengte seg fram i den unge eventyreren mens han satt der ved bålet. Han var ikke redd, han ville i hvert fall aldri ha innrømmet at han var det, det var noe annet som fylte ham, noe han aldri hadde kjent før, en vill lengsel etter mennesker, liv, stemmer. Taus, kald stillhet fylte den hemmelighetsfulle kløfta. Han prøvde å le, å synge, men lyden av hans egen stemme skremte ham. Han var ikke redd av seg, den unge jegeren, men hvor fins det menneske som ikke en gang er blitt grepet av angsten for det store ukjente, det som en bare aner i korte, flyktige sekunder?

Rod holdt ilden ved like og krøp sammen under grantaket. Han følte ingen tretthet lenger, han kjente bare ensomheten, og så stillheten, den onde, hemmelighetsfulle stillheten. Han kunne ikke få tankene bort fra skjelettene, slik han hadde sett dem første gangen i hytta. For mange, mange år siden hadde de tre eventyrerne gått mellom disse steile bergveggene, hadde drukket av bekken der, hadde kanskje slått leir der han lå nå! Den gangen var det de som hadde ligget her og stirret ut i mørket, lyttet til den tomme stillheten, vandret videre langs bekken og .... og funnet gull!

Han reiste seg opp på albuen og lydde. Langt bortefra kom et klagende, nesten bønnfallende hyl:

— Illo-o .... illo-o .... illo-o!

Det var nattuglas såre, uhyggelige skrik. — Illo-o .... illo-o .... illo-o-o ...., jamret ekkoet.

Rod grep børsa og lot hånden gli over løpet, som et kjærtegn. Det var en merkelig trøst i børsa, en god venn var den, en god og trofast venn, en vakthund .... Han lukket øynene og støttet seg tungt mot den harde klippeveggen. Så gled han langsomt inn i drømmeland.

Han vandret alene over uendelige snømarker. Der — langt borte — så han hytta. Han gikk langsomt nærmere. Vinduet stod på vidt gap, døra var lukket. Da han kom helt fram til vinduet, hørte han en underlig lyd — som .... som raslingen av knokler.

En isnende redsel jog igjennom ham, men han kunne likevel ikke la være å bøye seg over vinduskarmen. Og nå fikk han se noe forferdelig, fantastisk: to skjeletter som kjempet en vill, avsindig kamp. Ikke en lyd var å høre uten raslingen av knoklene. Han så knivene blinke i de gule benhendene. Og nå .... nå så han hva kampen gjaldt! De var noe som lå der på bordet, han kunne ikke se hva det var .... Sterkere og sterkere ble larmen av knoklene, hurtigere og hurtigere lynte knivene gjennom luften. Da .... da vaklet det ene skjelettet bakover og sank sammen på gulvet, mens seierherren bøydde seg over bordet og grep etter det som lå der. Nå .... nå så Rod hva det var, det var en neverrull ....

Han fór opp, skjelvende over hele kroppen. For en fantastisk drøm! Han satte seg tett bort til ilden og la på mer ved. Han grøsset. Ikke siden han var liten gutt hadde han kjent en slik angst. Han kunne ikke bli kvitt de grufulle drømmebildene. Det var som han ennå så de kjempende skjelettene, i det svarte mørket, i den sprakende ilden.

Litt etter litt falt han til ro igjen, men ennå lenge ble han sittende og tenke på drømmen, gjennomgikk situasjon for situasjon. Plutselig jog det som ild gjennom ham. Neverrullen! Det ene av skjelettene hadde jo virkelig holdt en neverrull i hånden! Han husket det ganske tydelig. Han hadde bitt seg merke i det da de begravde dem. Kunne denne neverrullen kanskje skjule den store hemmeligheten og sette dem på sporet etter gullet? Var det kanskje om denne neverrullen eventyrerne hadde kjempet og ikke om steinene?

Angsten var med ett forsvunnet. Tanken på gullet fylte ham helt. Både Wabi og Mukoki hadde lagt merke til neverrullen, men i likhet med ham selv hadde de trodd det bare var noe mannen hadde hogd tak i under den ville kampen.

Det ble ikke mer søvn den natten. Utålmodig ventet han på morgenen. Først ved firetiden trengte et svakt lysskjær ned i kløfta. Han laget seg litt frokost, og da han hadde spist, la han i vei ut i halvmørket. Skyggene lå ennå svart og tett over marka, og Rod fikk god bruk for det skarpe blikket sitt da han forsøkte å ta seg fram samme veien han var kommet. Men snart snek dagslyset seg ned i den trange kløfta, og den unge jegeren skyndte på. Ikke et øyeblikk hadde han å tape. Straks han kom hjem, ville han gå i gang med å grave opp skjelettene.

Han stanste et øyeblikk der han hadde skutt sølvreven og tenkte på om mon revene pleidde å streife om parvis. Han angret på at han ikke hadde spurt Wabi eller Mukoki om det. Han så at dyret var kommet rett ut av svarte berget. Nysgjerrig fulgte han sporet. Men han var ikke kommet mer enn et par hundre meter da han plutselig stanste og stirret forskrekket mot jorda. Det var tydelige merker etter .... et par snøsko! Hvem var det som hadde vært her nede? Wabi? Mukoki? Hadde de vært ute for å lete etter ham? Nei, det var lite sannsynlig. Bare en ting var sikkert, at et menneske hadde vært her etter at han hadde skutt sølvreven. Revesporene var nesten begravd av snøskosporene!

Rod undersøkte merkene omhyggelig. Han så snart at snøskoene hadde en helt annen form enn dem han selv og kameratene hans brukte, nesten en fot lenger og mye smalere.

Det så ut som den mystiske fremmede hadde snudd akkurat her og så tatt veien oppover mellom klippeblokkene. Rod fulgte forsiktig etter. Hjertet hamret i brystet hans, men han trøstet seg med at den fremmede kanskje ikke hadde oppdaget ham. Meter for meter fulgte han sporene, med børsa klar til øyeblikkelig bruk. Flere steder hadde den fremmede stanset, det så ut som han hadde stått og lydd og speidet. Sporene rundet en svær stein og fortsatte så i rett linje mot fjellveggen.

Rod stanste, ble stående urørlig. Først nå gikk det opp for ham hvor farlig stillingen var. Han var helt sikker på at sporene tilhørte en av disse forræderiske Woongas, og at indianeren ikke bare kjente til at han var der, men kanskje endog lå skjult bak en eller annen stein og hadde ham på siktekornet.

Skulle han følge sporet, eller var det sikrere å snike seg langs fjellveggen på den andre siden av kløfta? Da fikk han plutselig øye på en trang renne i berget. De mystiske sporene så ut til å føre rett opp til den. Med børsa ferdig gikk han langsomt nærmere. Til sin store forbauselse oppdaget han at renna borte seg inn i fjellet i en trang sprekke, som steg langsomt oppover mot fjellryggen. Ved inngangen til renna hadde den fremmede tatt av seg snøskoene og klatret ut av kløfta.

Rod la straks på sprang gjennom den trange dalen. Han passet på å holde seg i skyggen tett ved fjellveggen, så han ikke skulle bli oppdaget om noen voktet på ham oppe fra fjelltoppen. Det var vel forresten ingen grunn til frykt lenger nå. Den fremmedes flukt og alt bryderiet han hadde gjort seg for å skjule sporene sine, overbeviste Rod om at han i hvert fall ikke stod ham etter livet.

Men hvorfor hadde denne mystiske mannen absolutt villet holde seg skjult? At det var en Woonga-indianer, var Rod temmelig sikker på, og i motsetning til Wabi og Mukoki var han viss på at røverne nå hadde oppdaget leiren og hadde planer om å gå til angrep når de følte seg sterke nok. Rod var en våken gutt, og han hadde helt fra begynnelsen av funnet det merkelig at de to kameratene hans ikke lot til å ta det særlig høytidelig at de beryktede bandittene streifet omkring i egnen. Men han tenkte at det vel var han som tok feil. Både Wabi og Mukoki var jo født og oppvokset i ødemarka og burde vite når det var fare på ferde.

XII

DE DØDES HEMMELIGHET

Litt før klokka tolv nådde Rod toppen. Langt borte kunne han se leiren. Et øyeblikk ble han stående og se nedover mot den lille hytta. Han kunne ikke la være å smile når han tenkte på at han hadde med seg en hel liten formue opp fra kløfta. Det skulle vel bli noe til overraskelse for kameratene hans! Han gledet seg som en unge til å se hvordan de tok det.

Da han nærmet seg hytta, prøvde han å anlegge en rolig og besindig mine. Men det var sannelig ikke så lett. Hver gang han kjente sølvreven kile seg på halsen, fikk han slik en uimotståelig lyst til å le høyt.

Wabi og Mukoki stod i døra for å ta imot ham. De smilte litt skeivt, begge to, syntes Rod.

— Nei og nei! ropte Wabi og lot som han var forferdelig imponert. — Der har vi Rod med en hel sekk med gull på ryggen! Få kikke litt på skatten din da! — Men trass i den spøkefulle tonen var det lett å merke at han var glad for å ha kameraten hjemme igjen.

Rod kastet av seg pakningen på gulvet og sank ned på en stol.

— Puh! stønnet han. — Jeg er trett som et murmeldyr og sulten som en varg. Hjelp meg å få opp pakningen da, Wabi.

— Ja, det er ikke noe rart du er sulten. Hei, Mukoki, vendte han seg til indianeren, — du får se å ordne opp med litt middag. Hyggelig å ha deg hjemme igjen, fortsatte han muntert og klasket vennen i ryggen. — Jeg begynte jamen så smått å bli redd for deg. Vi var heldige i dag, gutt. En korsrev og tre røyskatter! Så du noe?

Rod trakk på skulderen.

— Å ja, litt småtteri vet du jeg så. Du kan jo kikke etter i sekken.

Wabi vendte seg mot kameraten og smilte mistroisk.

— Er det sant? Har du med noe?

— Du kan jo se etter. Jeg sa jeg skulle ha med en skatt hjem, og det har jeg selvfølgelig.

— Du spøker?

— Ja, gjør som du vil, svarte Rod og tok rolig av seg jakken. Men da han hørte Wabi utstøte et vilt skrik og så ham stå midt på gulvet med sølvreven i armene, greidde han ikke å holde seg rolig lenger.

— Wabi! ropte han. — Er den ikke flott?

— Herlig! stønnet vennen.

Mukoki grep dyret og gransket det med kjennermine.

— Vakker! Vakker! mumlet han. — Ved stasjonen verd fem hundre dollars — i Montreal åtte hundre.

Wabi gikk hen til Rod og rakte ham hånden.

— Shake hands, Rod! smilte han begeistret. — Mukoki, vendte han seg til indianeren, — nå skal du avgi en høytidelig erklæring for all verden om at denne unge gentleman ikke er noen grønnskolling lenger! Han har skutt en sølvrev! Han har gjort en hel vinters arbeid på én dag! Jeg blotter mitt hode, herr Roderick Drew!

Rod rødmet av glede.

— Men dette er ikke alt! ropte han. — Jeg har ....

Wabi slatt hånden hans.

— Rod! Du vil ikke si du har ....

— Nei, jeg har ikke funnet gull, Wabi, men det er gull der! Jeg er helt sikker. Og jeg tror jeg skal finne det! Husker dere at det ene skjelettet holdt noe som lignet never i hånden?

Wabi og Mukoki nikket alvorlig.

— Vel, fortsatte Rod, — jeg tror den neverbiten inneholder en beskrivelse av gruven.

Wabi trakk på skuldrene.

— Det kan jo hende, svarte han tvilende. — Nå, det kan ikke skade å se etter.

Han reiste seg og gjorde seg klar til å gå ut. Rod tok på seg frakken og lua, og Mukoki grep øks og spade. Ingen av dem sa et ord da de gikk over den hardfrosne marka henover mot graven.

Skjelettene lå i skogbrynet, bare noen tommer under jorda. Mukoki ga seg straks i kast med å grave dem fram. Det første jegeren fikk øye på, var hånden som grep om neverrullen. Det var Rod som bøydde seg ned og trakk den fram fra de stive knokkelfingrene. Likblek i ansiktet reiste han seg og hvisket med en stemme som skalv av angst og spenning: — Kom, vi har funnet den, de dødes hemmelighet!

Da de var kommet inn i hytta, satte de seg rundt bordet. Spent stirret de på den hemmelighetsfulle neverrullen Rod holdt i hånden. Han tok forsiktig til å rulle den ut, tomme for tomme. Det knakte og brakte i den, det var som den protesterte. To, tre, fire tommer — ennå var det ingenting å se, flaten var jevn og mørk. Enda en halv tomme, og det var umulig å få den rullet mer opp.

— Forsiktig! hvisket Wabi. Han trakk kniven sin og løsnet det sammenlimte stedet.

— Det .... det er visst .... ingenting, stammet Rod. Så stoppet han, stirret storøydd på neverrullen. Han hadde oppdaget noe, et svakt, nesten usynlig merke og en linje som forsvant inn i rullen. Enda en tomme, og en ny linje kom til syne. Og plutselig ga rullen etter og spratt opp som en fjær.

Foran dem på bordet lå et kartriss, forsynt med noen få, halvt utviskede ord. Men under kartet, innerst i rullen oppdaget jegerne noe som fikk dem til å blekne av forbauselse: tre navn, skrevet med store bokstaver.

John Ball, Henri Langlois, Peter Plante.

Over navnet John Ball var det trukket en rett, svart strek som nesten skjulte bokstavene, og ved siden av streken var det skrevet på fransk: — Død.

Wabis øyne gnistret.

— Død! hvisket han. — Franskmennene myrdet ham.

Rod var for opptatt av kartet til å høre hvad han sa. Langsomt lot han fingeren gli fra tegn til tegn, fra ord til ord. Endelig — der to linjer krysset hverandre — oppdaget han tre leselige ord, skrevet med ganske små bokstaver:

«Den andre fossen.»

En halv tomme lenger nede fant han bokstavene T, d og l, langt fra hverandre.

— Der har vi den tredje fossen! ropte Rod.

Mellom kartskissen og de tre navnene var det tydelige merker etter mange ord, men de var fullstendig visket ut. Uten tvil var det nettopp disse ordene som fortalte hvor gullet var å finne. Rod skjøv skuffet kartet fra seg og reiste seg.

— Jaja, kamerater, sukket han, — vi står ved terskelen til den store hemmeligheten. Lenger kommer vi nok ikke. Et eller annet sted i villmarka er det tre fosser, og i nærheten av den tredje har altså engelskmannen og de to franskmennene funnet gull. Det er alt vi vet, og vel også alt vi kan få vite.

Wabi gikk tankefull att og fram på gulvet. Plutselig stanste han og grep neverrullen.

— Jeg .... jeg tror jeg skal greie det! hvisket han. — Se her, Mukoki ....

Indianeren grep neverstykket og ga seg til å undersøke det omhyggelig.

— Never består av flere lag, skjønner du, Rod, forklarte Wabi ivrig, — og hvert lag er like tynt som det fineste papir. Kunne vi derfor flå av det øverste laget og holde det opp mot lyset, så kunne vi lese alt som har vært skrevet på det, selv om skriften er hundre år gammel!

Mukoki stod i døråpningen og studerte neverstykket. Plutselig vendte han seg med et fornøydd grin mot guttene.

— Kan gjøre det! klukket han. — Tror jeg kan gjøre det.

Han satte seg i lyset og arbeidet med det tørre, sprukne neverstykket, mens Rod og Wabi stod bøydd over ham og ventet i åndeløs spenning. Uendelig langsomt og forsiktig rev han det tynne neverlaget løs. Et siste rykk, og den gamle indianeren reiste seg stolt og lykkelig med det dyrebare neverstykket i hånden. Rod tok det og holdt det opp mot lyset. Han kunne ikke la være å skrike høyt av glede og overraskelse.

— Vi har det! ropte han. — Vi har det! Så leste han:

«Vi, John Ball, Henri Langlois og Peter Plante, som har funnet gull ved denne fossen, erklærer herved høytidelig alltid å ville opptre som gode kompanjonger, glemme alle gamle stridigheter og arbeide ærlig og redelig til det felles beste. Til det hjelpe oss Gud.

John Ball,Henri Langlois,Peter Plante.»

Øverst til venstre var det skrevet fem eller seks utydelige ord. — Stu .... stua, stavet Rod seg fram, — stua og .... og ....

Da var det som et slør ble trukket over øynene hans. En vill, nesten flammende glede flammet opp i ham.

— Wabi! hvisket han. — Ser du, Wabi?

— Ja! ropte Wabi. — Nå har jeg det! «Stua og lengst inne i kløfta». Rod! ropte han og slo vennen på skulderen. — Du er rik, Rod! Du har funnet gull! Du har funnet en gruve!

Rod så forbauset på vennen.

— Jeg? Vi, mener du vel. Det er vi tre som har funnet gruven! Og det er vi tre som skal finne gullet!

Wabi tok kartet og studerte det nøye.

— Det går visst ikke an å ta feil av veien, sa han tankefull. — Anvisningene er klare som dagen. Vi følger kløfta innover. Før eller siden kommer vi så til en foss som faller ut i en elv. Følger vi den, kommer vi til to fosser. Og ved den nederste av disse ligger hytta. Han vendte seg mot Rod og fulgte en av linjene på kartet med fingeren. — Det står ingenting om avstandene her. Kan du si sånn omtrent hvor langt du gikk innover i kløfta, Rod?

— Minst ti mil, svarte Rod.

— Og du så ingenting til fossen?

— Nei.

Wabi ga seg til å måle avstandene mellom de forskjellige punktene med en pinne.

— Det er ganske sikkert John Ball som har tegnet kartet, sa han ettertenksomt. — Alle ordene er skrevet med samme håndskrift unntagen navnene Langlois og Plante. Kontrakten er slett ikke dårlig formet, så Ball må ha vært en mann med ganske god utdannelse. Ikke sant? Han må vel ha hatt et visst begrep om avstanden mellom de forskjellige stedene. Se på avstanden mellom fossene for eksempel. Det er ikke mer enn halvdelen så langt fra den første til den andre som fra den andre til den tredje.

— Du har sikkert rett, svarte Rod. — Kunne vi bare finne den første fossen, skulle det ikke være vanskelig å regne ut hvor langt det er fra nedgangen til kløfta og til den tredje fossen.

— Ja. Jeg tror avstanden herfra til den første fossen gir oss nøkkelen til alt det andre.

Rod trakk en blyant opp av lommen og ga seg til å regne på en flat flis.

— Det er nok et godt stykke vei til gruven, Wabi. Jeg var omkring ti mil innover i kløfta. La oss si det er femten mil til den første fossen. Det vil da være tjue mil fra den første til den andre og førti fra den andre til den tredje. Er det femten mil herfra til den første fossen, vil det altså være femogsytti helt fram.

Wabi nikket.

— Kanskje er det enda mye lenger til den første fossen .... Rod! ropte han plutselig. — Hvis det er femogsytti eller hundre mil til gruven, hvorfor var da disse mennene her med bare en håndfull steiner? Kanskje det ikke var mer i hele gruven! Kanskje fant de ikke mer i det hele tatt enn de steinene!

Rod ristet på hodet.

— Hvorfor skulle de da ha slåss slik om det kartet?

Mukoki var opptatt med steika. Hittil hadde han ikke blandet seg inn i samtalen. Nå vendte han seg mot guttene og sa:

— Gå til stasjon kanskje etter proviant?

— Ja! Det er klart! ropte Wabi. Du har løst hele gåten, Muky! Det er klart det var det de skulle. De skulle tilbake for å hente proviant, og det var ikke om kartet de sloss, ikke bare om kartet.

Wabi var rød av iver.

— Nå har jeg det! ropte han. — Alle tre arbeidet i gruven til de ikke hadde mer proviant igjen. Wabinosh House er over hundre år gammelt, og den gangen var det den nærmeste stasjonen. Av en eller annen grunn skulle bare de to franskmennene dra av sted. De hadde vel samlet seg en pen slump gull, og før de reiste, myrdet de Ball. Likevel tok de ikke med seg mer gull enn det de trengte for å betale provianten og ammunisjonen, for de ville selvfølgelig ikke vekke mistanke på stasjonen. Noen få gullklumper ville ingen legge merke til engang. Men så røk de opp i slagsmål og drepte hverandre.

— Men alt det andre gullet de hadde funnet? spurte Rod. — Mener du at de har gravd det ned et eller annet sted ved den tredje fossen?

— Nettopp! Eller kanskje har de tatt det med seg hit og gravd det ned i nærheten av hytta!

— Middag ferdig! sa Mukoki.

XIII

SNØ!

Rod hadde rent glemt å fortelle om de mystiske sporene han hadde funnet i kløfta. De opprivende begivenhetene de siste timene hadde fått ham til å glemme alt annet. Men mens de spiste middag, fortalte han utførlig om Woongaspionen og hans underlige oppførsel. Wabi og Mukoki var overbevist om at Woongas søkte å unngå dem like mye som de selv søkte å unngå Woongas. Røveren i kløfta for eksempel ville jo ikke hatt noen vanskelighet med å plaffe Rod ned hvis han hadde ønsket det.

De mystiske sporene var derfor snart glemt, og jegerne gikk i gang med å diskutere hvor den første fossen kunne være. Mukoki var den dyktigste snøskoløperen av dem, og han tilbød seg å dra først ut for å undersøke kløfta. Rod og Wabi skulle bli igjen og passe fellene.

— Vi må se å få greie på hvor den første fossen er, sa Wabi. — Hvis vi så oppdager at det er mer enn hundre mil til den tredje fossen, er det håpløst å lete etter gullet i denne jaktsesongen. Da må vi vende tilbake til Wabinosh House og ruste ut en ny ekspedisjon. Vi kan ikke utrette noe før det er slutt med vårflommen i hvert fall.

— Jeg har tenkt på det der, jeg også, sa Rod. — Du vet mor er alene, og ....

— Ja, det er klart, avbrøt Wabi ham og la armen om skulderen hans.

— Hun har jo ikke så mye å leve av, fortsatte Rod, — og skulle hun bli syk eller noe slikt ....

— Ja, svarte Wabi, — vi må se å komme oss hjem med alt pelsverket vårt. Og hvis du ikke har noe imot det, Rod, så skulle jeg ha god lyst til å ta en liten tripp til Detroit sammen med deg. Tror du moren din vil ta imot meg?

— Å! ropte Rod og slo kameraten i ryggen så det sang. — Wabi! Hun blir så glad at hun dør! Mener du det virkelig, Wabi?

Indianerguttens bronseansikt ble enda litt mørkere da han så hvor glad vennen ble.

— Selvfølgelig mener jeg det. Jeg tror nesten jeg lengter like mye etter å se henne igjen, jeg som du. Kan jeg bare på noen måte komme av sted, så reiser jeg.

Rod var rød av glede.

— Og jeg følger deg tilbake til sommeren. Og så drar vi ut etter gullet! ropte han og dunket Mukoki i ryggen av bare glede. — Du må bli med, du også, Mukoki! Jeg skal vise deg den største by du har sett i hele ditt liv!

Den gamle indianeren rokket att og fram på stolen og smilte over hele det mørkebrune ansiktet.

— Å nei, han er nok for ivrig etter å bli Minnetakis slave igjen, han, lo Wabi. — Muky lar seg nok ikke rikke fra stasjonen. Du må være der og passe på Minnetaki, ikke sant, Muky?

Mukoki nikket og smilte lykkelig. Plutselig reiste han seg og åpnet døra.

— Snø! ropte han. — Det snø som tredve tusen onde ånder!

Dette var det styggeste og kraftigste uttrykk indianeren kjente til. Og når han en sjelden gang brukte det, betydde det alltid noe svært alvorlig.

Rod og Wabi styrtet til døra, ble stående og stirre forskrekket ut i snøhavet. Det var det store, tunge snøfallet som var kommet, det som bare kommer en eneste gang hver vinter. Indianerne hadde ventet det dager og uker og undret seg over at det ikke kom. Bløtt og stille falt snøen, som lydløse, hvite bølger, tette som en vegg. Rod gikk noen meter bort fra hytta. Noen sekunder etter var han forvandlet til et hvitt spøkelse. Da han kom inn igjen, hadde han et helt snølass med seg inn i hytta.

Utover hele kvelden snødde det, og hele natten fortsatte det på samme vis. Da Rod våknet morgenen etter, hørte han stormen jamre og pipe utenfor. Han stod opp uten å vekke de andre og gjorde opp ild. Da han var ferdig med det, ville han åpne døra, men til sin forskrekkelse merket han at den ikke var til å få opp, alt han strevde. I stedet åpnet han vinduet og skjøv fra lemmen. Straks rullet en hel snølavine inn i rommet. Det var svart som natten utenfor. Ikke en lysstråle trengte inn i hytta. Forferdet vendte han seg for å vekke de andre. Da så han Wabi sitte oppreist i senga, ristende av latter.

— Hva i himmelens ...., sa Rod.

— Vi er bare innsnødd, lo Wabi. — Det er ikke noe å se ut som et spørsmålstegn for. Hvordan er det med ovnen? Trekker den?

— Hva? ropte Rod. — Klart den trekker. Du mener da vel ikke at ....

— Utmerket! sa Wabi. — Da er vi altså ikke helt snødd ned. Skorsteinspipa stikker i hvert fall opp.

Mukoki strakte seg i senga.

— Det blåse, sa han rolig da et forferdelig stormkast slo mot hytta. — Snart det blåse mer.

Rod skuffet snøen sammen i et hjørne og fikk lemmen på plass igjen.

— Dette betyr en ukes arbeid med å grave ut fellene, sa Wabi. — Bare Mukokis Store Ånd, som sender alle slags velsignelser til traktene her omkring, vet når denne blizzard'en vil gi seg igjen. I hvert fall er det ingen chanse til å finne den berømte fossen vår i dette været.

— Vel, så spiller vi domino! foreslo Rod. — Vi ble ikke halvferdige med noen av de partiene vi begynte ved stasjonen. Men alvorlig talt, Wabi, mener du virkelig at det har snødd så mye i natt at hele hytta er gravd ned?

— Nå, snøfallet i seg selv har vel ikke vært så voldsomt, men hytta her ligger jo i skogbrynet, og snøen driver selvfølgelig hitover fra den åpne sletta. Fortsetter denne stormen en stund til, kommer vi til å få et helt berg over oss.

— Men .... men kommer vi ikke til å bli kvalt? stammet Rod.

Wabi storlo av Rods engstelige spørsmål, og Mukoki småklukket.

— Snø god ting, godt å leve under, sa han.

— Du kan leve utmerket med et stort fjell over deg, forklarte Wabi, — hvis du kunne greie trykket da. Snøen er full av luft. Muky ble engang begravd under et svært snøras. I ti timer hadde han tredve fot snø over seg. Vet du hva han gjorde? Han bygde seg et lite rom, så stort som en tønne, og der satt han og hadde det riktig småkoselig da vi endelig fant ham. Nei, det er bare bra med denne snøen. Nå slipper vi å fyre så mye.

Etter frokost åpnet guttene vinduet og tok til å spa seg fram gjennom drivene. Det meste av snøen havnet på gulvet inne i hytta. Endelig, etter en mengde strev, kunne de skimte dagslyset.

— Har du sett på maken! stønnet Rod. — Jamen ligger ikke snøen helt opp til taket. Og slik som det blåser!

— Nå skal det bli moro! ropte Wabi. — Kom an, Rod!

Han løp foran gjennom tunnelen de hadde gravd, og Rod fulgte etter. Da de var kommet et godt stykke innover i snøen, stanste Wabi og støtte spaden hardt i huletaket. En foss av snø styrtet nedover dem og begravde dem fullstendig på et øyeblikk. Fortvilet kjempet Rod for å komme seg opp av snøkavet. Han pustet og stønnet og freste og gjorde fortvilede anstrengelser for å få presset fram et noenlunde skikkelig skrik. Wabi kom seg først fram og ble liggende der og speide etter kameraten. Endelig fikk han øye på noe svart som dukket fram av snøen. Men hva var det? En sko!

— Rod! skrek Wabi og kjente seg helt matt av bare latter. — Rod, du kommer jo med den gale enden først!

Så tok han et kraftig tak i benet som stakk fram, og trakk til av alle krefter. Omsider fikk han da sin uheldige kamerat fram. Stakkars Rod så nokså forferdelig ut. Øynene, munnen, nesen og ørene var fulle av snø. Han prustet og stønnet som en stridshingst, mens han gned seg fortvilet i ansiktet for å bli kvitt noe av snøen.

— Oi! Puh! Jeg trodde min siste stund var kommet, stønnet han. Så sprutet han ut i latter, han også.

Nå var det ikke vanskelig for guttene å komme seg ut av driven, og snart stod de til midjen i snø, tjue meter fra hytta.

— Snøen ligger neimen ikke mer enn fire fot dyp på åpne steder! ropte Wabi. — Men se der!

Rod vendte seg mot hytta. Han kunne bare skimte taket, som såvidt stakk opp over snødrivene.

Han lot blikket gli omkring, stirret betatt mot skogen og fjellet. Hvitt, hvitt, hvitt, ikke en svart flekk noe sted! Han kom til å tenkte på hvordan vel alle dyra hadde det en slik stund. Hvordan kunne de leve i denne snøørkenen? Hvordan kunne de finne vann og mat? Han spurde Wabi om dette da de var på vei til hytta igjen.

— Jo, svarte vennen, — selv om du gikk på kryss og tvers gjennom ødemarka nå, ville du ikke treffe på et eneste firføtt dyr. Elg og rein og hjort, rev og varg, alle sammen ligger de begravd under snøen. Og jo tettere snøen faller, jo varmere og finere har de det. Snøstormen raser, snøen hvirvler fra himmel til jord, fra jord til himmel, men dyra ligger trygt og godt. Men når stormen er stilnet, og himmelen igjen er blå, da våkner villmarka til liv. Elg, hjort og rein står opp av snøsengene sine, kvist og ungskog er maten deres. Snart danner det seg skare på snøen, og rev, varg og gaupe drar igjen ut på rov. Til de finner vann, må de nøye seg med is og snø. Varme snøhuler gir dem vern mot fiender og uvær. De store dyra samler seg i flokker, tramper ned snøen mil etter mil, eter seg fram gjennom skogen, slåss med vargen og lengter etter vår.

Jegerne strevde helt til middag med å få bort snøen fra hyttedøra. Utpå dagen tok stormen til i styrke, og da natten falt på, raste den i ville, brølende kast.

Hele tre dager varte stormen, men fjerde dagen var himmelen skyfri igjen, og sola flommet over skog og vidder. Rod ble fullstendig snøblind straks han kom utenfor hyttedøra. Bare den trenede skogsmannen kan utholde synet av dette lynende, flammende solhavet. Dagen etter, da Rod såvidt var begynt å åpne øynene igjen, dro Mukoki ut for å lete etter fossen.

Samme dagen tok Wabi til å grave fram fellene og sette dem i stand. Først dagen etter greidde Rod å bli med ut og hjelpe ham. Det var ingen lett sak å finne fellene. Alle landemerker var jo fullstendig forsvunnet. Da de endelig utpå kvelden var ferdige med hele fangstlinjen og vendte tilbake til hytta, var de sikre på at Mukoki var kommet hjem for lenge siden. Men hytta stod tom. Heller ikke neste dag kom han. Og da den tredje dagen grydde uten at han viste seg, begynte de å bli alvorlig redde for ham. På tre dager kunne en kar som Mukoki gå nesten hundre mil. Kunne det være tilstøtt ham noe? Rod kunne ikke få tankene bort fra de mystiske sporene i kløfta. Kunne røverne ha lagt seg i bakhold i passet og skutt ham?

Fjerde dagen hadde ingen av dem lyst til å forlate leiren, trass i at det var ualminnelig rikt med dyr i fellene om dagen. Siden stormen stilnet, hadde de fanget ikke mindre enn en varg, to gauper, en rødrev og åtte røyskatter. Men de kunne ikke glede seg over det. For hver time som gikk, ble de stadig reddere for kameraten.

Om kvelden stod de utenfor hytta og speidet etter ham. Plutselig så de en mørk skikkelse slepe seg oppover mot dem.

Det var Mukoki.

Guttene styrtet ned til ham.

— Muky! ropte Wabi. — Gud skje lov ....

Mukoki lo godmodig.

— Funnet foss, sa han. — Femti mil lenger inne mellom fjellene.

Da de var kommet inn i hytta, sank han sammen på en stol, helt utmattet. Guttene måtte hjelpe ham av med klærne og støttet ham bort til senga. Wabi skyndte seg å få en steik i ovnen, og snart var de ivrig opptatt med kveldsmaten, alle tre.

— Femti mil? spurte Wabi for minst tjuende gang. — Det var noe til tur det, Muky.

— Tungt gå der, svarte Mukoki. — Steinet som tredve tusen onde ånder. Ikke som der, som der nede.

Rod så forbauset på ham. Kunne han virkelig ha oppdaget et sted som var villere enn kløfta?

— Liten foss, fortsatte Mukoki, som kom seg godt da han fikk litt mat i livet. — Ikke større enn hytte.

Rod plystret svakt.

— Etter kartet og det Mukoki nå forteller, må det være minst to hundre og femti mil til den tredje fossen.

Mukoki trakk på skuldrene og mumlet:

— Hudson Bay!

— Hva sier du! ropte Wabi forbauset. — Går ikke passet østover?

— Nei, først østover, så mot nord.

— Hvorfor er det så rart, Wabi? spurte Rod.

— Karer! ropte Wabi. — Er det riktig det du sier, Muky, så kan jeg fortelle dere hvor vi skal finne gullet. Hvis elva nede i kløfta går nordover, så kan den bare renne ut ett sted — i Albany River, og Albany River fortsetter ut i James Bay. Hør her, karer, gullgruven vår ligger i Nord-Amerikas hjerte, midt inne i de villeste og ensomste traktene vi har! Ingen annen kan ha funnet den! Vi må dra ut på den lengste og eventyrligste ferd som i hvert fall jeg har vært med på noen gang!

— Hurra! skrek Rod. — Hurra! Hurra! Hurra! Han sprang opp fra stolen og rakte Wabi hånden. — Neste vår!

— Neste vår! svarte Wabi og trykket vennens hånd.

— Vi reise i kano, sa Mukoki. Elv bli større. Vi gjøre neverkano ved første foss.

— Bedre og bedre! ropte Wabi. — Det blir strålende, karer! Vi tar oss noen fridager når vi kommer til den tredje fossen, og reiser en tur til James Bay.

— Er ikke James Bay i virkeligheten det samme som Hudson Bay? spurte Rod.

— Jo, jeg forstår ikke hvorfor en kaller den viken for James Bay. Egentlig er det jo bare en del av Hudson Bay.

Ingen av dem tenkte på å se til fellene den kvelden. Men dagen etter var de i fullt arbeid igjen, alle tre.

I fjorten dager fikk de nå det beste fangstvær som tenkes kunne. Det var over to måneder siden de forlot Wabinosh House, og Rod talte i stillhet dagene til de skulle vende tilbake. Wabi hadde regnet ut at de ville få seksten hundre dollars for hudene og to hundre for gullet, og Rod ble varm av glede når han tenkte på at han skulle komme hjem til moren med seks hundre dollars, like mye som han tjente på et helt år i den gamle stillingen sin. Han prøvde ikke å legge skjul på at han lengtet etter Minnetaki også, og dette virket bare til å styrke vennskapet mellom ham og indianergutten. Av og til drømte Rod en skjønn drøm: at Minnetaki ble med ham og Wabi til Detroit så moren hans kunne få høve til å lære henne å kjenne.

En dag dro Rod og Mukoki ut sammen for å se til fellene. Wabi ble alene tilbake i leiren. De var blitt enige om å reise hjemover en av de første dagene og mente å kunne være på Wabinosh House i begynnelsen av februar. Oppe i åskanten på den andre siden av vannet stanste jegerne for å ta en rast.

— Jeg tror jeg tar meg en tur bortover mot kløfta og ser om det kanskje kunne være noe vilt der, sa Rod.

— Ikke være dumt, svarte Mukoki. — Jeg gå hjem. Du følge etter.

De skiltes og Mukoki tok benveien hjemover, mens Rod la i vei oppover åskanten. Da han endelig nådde toppen, stanste han og ble stående og se utover dalen. Langt der nede kunne han se Mukoki klatre nedover åssiden. I nord lå ødemarka. I øst så han et stort dyr i trav mellom trærne. Og i vest .... Det var som en klo grep ham om hjertet.

— Mukoki! skrek han vilt. — Mukoki! Mukoki!

Men indianeren var for langt borte til å kunne høre ham. Da kom han plutselig på at de engang for lenge siden var blitt enige om at hvis en av dem ble utsatt for fare, skulle han skyte fem skudd i lufta, først to, så en pause, og så tre fort etter hverandre. Han kastet børsa til skulderen og brente løs. Da han senket børsa igjen, så han at indianeren alt var på vei oppover. Selv la han på sprang nedover åskanten så fort bena kunne bære ham.

— Woongas! Woongas! skrek han av sine lungers fulle kraft. — Se Mukoki! De har satt fyr på hytta!

Indianeren vendte seg og stirret noen sekunder mot den brennende leiren, så styrtet han av gårde uten å si et ord. Rod løp etter, boret seg inn i den tette skogen, rev seg til blods på de spisse greinene. Selv da de kom ut på isen, måtte han bruke alle krefter for å holde følge med indianeren. Hundre meter fra skogbrynet stanste de et øyeblikk og gjorde børsene klar. Så snek de seg framover mot den rykende askehopen.

Plutselig stoppet Rod og grep Mukoki i armen. Med store, ville øyne stirret han på noe som lå i snøen noen meter fra det stedet hytta hadde stått. Indianeren ble stående urørlig noen sekunder. De svarte øynene flammet. Den ranke, jernsterke kroppen skalv. Det var ikke jegeren Mukoki som stod der lenger. Det var indianeren, villmannen som ikke følte barmhjertighet, bare hat, vilt, flammende hat. Om det var Wabi som lå der .... Om det var Wabi ....

Så la han på sprang. Det var som om hatet, frykten, lengsel etter hevn hadde gitt ham vinger. På noen øyeblikk var han ved siden av skikkelsen, knelte ned i snøen. Så reiste han seg rolig.

Skikkelsen var ikke Wabi.

Det var en indianer som lå der, en kjempemessig villmann — død.

XIV

I KAMP FOR LIVET

Rod sank i kne ved siden av den døde, syk av angst og tretthet. Med stirrende øyne fulgte han Mukokis bevegelser der han gikk omkring på den rykende branntomta. Av og til slo flammene opp over føttene hans, av og til borte glørne seg inn i sålene på skoene hans. Han merket ingenting. Ingenting uten kjærligheten til Minnetaki og Wabi, og så hatet, den ville flammende lengselen etter hevn, hevn, hevn. Woongas, hans dødsfiender, hadde overfalt Wabi, kanskje lå han her nå, død forkullet ....

Lenge gikk han omkring og undersøkte tomta. Da han endelig kom ned til Rod igjen, var ansiktet roligere.

— Han ikke der! sa han. — Wabi ikke der. Han bøydde seg over den døde indianeren og smilte hånlig. — Død, hvisket han, — røveren død. Så gikk han opp til branntomta igjen og fortsatte undersøkelsene. Sporene i snøen viste tydelig hvilken vei røverne hadde tatt. Det var fem spor som førte fra skogen til hytta, men bare fire tilbake!

Hvor var Wabi?

Hadde de overmannet og tatt ham med seg, måtte det vel være fem spor. Det var bare én løsning: Wabi hadde gjort motstand og drept en av angriperne. Så var han blitt overmannet og båret bort, kanskje dødelig såret.

Mukoki kom ned til Rod og fortalte ham det han hadde oppdaget.

— Jeg følge, sluttet han, — jeg følge og drepe!

Rod reiste seg.

— Mukoki, mener du at vi skal drepe, skyte dem?

Indianeren nikket alvorlig.

— Kom! ropte Rod. — Vi må av sted straks!

Så la de på sprang gjennom skogen.

— Stille! Stille! hvisket Mukoki da de nådde den andre siden av dalen. — Liste oss mot dem — skyte.

Sporene førte nordover gjennom tett skog. Med børsene skuddklare løp Rod og Mukoki mellom trærne. Plutselig stanste indianeren og pekte på et spor som var dypere enn de andre.

— Han bære Wabi, hvisket han. — Se, de gå sakte. Ikke ha hast.

Først nå la Rod merke til at røvernes spor var mye kortere enn deres egne. Det viste at de tok det mer med ro. Men hvorfor? Fryktet ikke Woongas at de skulle bli forfulgt? Visste de ikke at jegerne straks ville ta opp kampen med dem? Eller hadde de kanskje lagt seg i bakhold et eller annet sted?

Langsomt listet jegerne seg fram gjennom skogen, med fingeren på avtrekkeren.

Plutselig stanste Mukoki.

— Se! hvisket han og pekte på snøen. — Et spor til! Wabis spor!

Rod pustet lettet. Da kunne ikke vennen være alvorlig såret. Han hadde snøsko på seg, og det så ikke ut til at han hadde hatt noen vanskelighet med å følge røverne.

En halv mils vei foran seg så de en lav skogkledd høgde. Den måtte være det ideelle sted for et bakhold. Men den gamle krigeren fortsatte uten å la seg skremme. Rod listet seg etter. Han kunne kjenne hvordan hjertet hamret i brystet hans. Hvert øyeblikk ventet han en drepende salve fra krattet. Og på så nært hold kunne ingen skyte bom. Forstod ikke Mukoki dette? Hadde den gamle indianeren helt mistet forstanden av frykt for sin kjære Wabi?

Skritt for skritt trengte de seg inn i skogtykket. Det var intet å se, intet å høre. Da de nådde høgda, stanste Mukoki og pekte på et av sporene.

— Nær! Ganske nær! hvisket han.

Forsiktig snek han seg oppover høgda, med Rod i hælene på seg. Da de nådde toppen, huket han seg sammen og krøp framover som et snikende dyr.

Der .... der på sletta nedenfor så de dem! Først en Woonga-indianer, så Wabi, med hendene surret på ryggen, til slutt de tre andre røverne.

Men det var noe annet som fikk jegerne til å stanse og stirre forferdet framfor seg.

Fra en åpen plass i skogen, ikke en halv mil borte, steg røyken fra to store leirbål, og omkring bålene satt minst tjue indianere. Woongakrigerne! Kanskje tredjeparten av hele stammen!

Rod forstod straks hvor fortvilet stillingen var. Å angripe røverne for å befri Wabi ville være den visse død. Men å la Wabi bli igjen i fangenskap betydde .... Han torde ikke tenke tanken ut.

Men Mukoki hadde alt angrepsplanen ferdig. Med et siste blikk på børsa la han i vei nedover høgda. Da han nådde sletta, forlot han røvernes spor og løp så fort bena kunne bære ham, innover gjennom skogen. Rod måtte anstrenge seg til det ytterste for å holde følge. Han var straks klar over hva indianerens plan gikk ut på. Han ville legge seg i bakhold og møte røverne når de kom gjennom skogen.

Da de hadde løpt i ti minutter, stanste Mukoki og løftet hånden.

— Her, hvisket han. — Se, de komme!

Ikke mer enn to hundre meter borte kunne de se indianerne komme langsomt mot dem. Plutselig kjente Rod Mukokis tunge hånd på armen sin.

Det var noe hardt, bydende i den gamle indianerens stemme da han sa:

— Du ta første mann — foran Wabi. Jeg ta de tre andre. Ikke skjelve! Ikke bomme!

— Nei, Mukoki, svarte Rod og grep indianerens sterke neve. — Jeg skal skyte ham, Mukoki. Jeg skal drepe ham — med ett skudd.

Nå kunne de alt høre røvernes stemmer. Der kunne de tydelig se Wabi. Blodet rant fra et stort sår på det ene kinnet. Den lille klyngen kom nærmere, nærmere. Nå var de bare femti meter borte, nå førti, tredve, ti ....

Rod løftet børsa, siktet, krummet fingeren om avtrekkeren. Han var ganske rolig, følte ingenting, ikke frykt, ikke hat engang. Dette måtte skje ....

Woongaanføreren stanste brått, grep seg til hjertet. Men før han styrtet livløs til jorda, brente det løs fra Mukokis børse. Da Rod løftet geværet for å skyte igjen, seig den siste av Woongaindianerne sammen i snøen. Men i samme øyeblikk lød et forferdelig skrik fra leiren i skogen, vilt, skjærende. Det var Woongas krigsrop. Indianerne styrtet sine brødre til hjelp.

Rod og Mukoki løp fram til Wabi. På et øyeblikk var han befridd for båndene.

— Wabi, er du hardt såret? ropte Rod.

— Nei, nei, det er ingen ting. Å, jeg visste dere ville komme, gamle, kjære venner.

Han bøydde seg over den døde anføreren og tok børsa og revolveren hans. Rod kjente dem straks igjen. Det var hans egne våpen, de som var blitt stjålet fra ham første gang de sloss med Woongas.

— Så dere leiren? spurte Wabi.

— Ja!

— De kommer om et øyeblikk! Hvilken vei skal vi ta, Mukoki?

— Til kløfta! skrek Rod. — Om vi bare kunne nå kløfta!

— Ja, svarte Mukoki. — Løp! Fort!

De la på sprang, så fort bena kunne bære dem, guttene først, Mukoki etter.

— Hvor mante patroner har du, Rod? spurte Wabi.

— Niogførti.

— Jeg har bare fire i beltet og fem i børsa. Lang over noen.

Uten å stanse fant Rod fram et dusin patroner som han leverte vennen.

De var nå kommet opp på høgda, der de gjorde holdt for å få en liten pust og speide etter forfølgerne. En kvartmil ute på sletta så de en flokk på kanskje tjue indianere komme løpende mot høgda.

— Vi må holde stand til vi når kløfta, ropte Wabi og la på sprang igjen.

Rod kjente en vond, kvalmende klump i halsen, hjertet hans slo, slo, hamret som om det kunne sprenges hvert øyeblikk. «Vi må holde stand ....» sang det for ørene hans. Det var den forferdelige springmarsjen sammen med Mukoki som helt hadde tappet ham for krefter. Det verket og brente i alle muskler. For hvert skritt han tok, kjente han at han ble svakere. Det var en mil til kløfta, og enda to mil til nedgangen. Ville han holde ut å løpe disse tre lange milene? Han kjente at han vaklet. Han hadde slik inderlig lyst til å legge seg ned i snøen og hvile, sove ....

Da hørte han Mukokis stemme bak seg:

— Stans, Wabi! Rod ikke orke mer. Han sprunget tre mil.

Wabi stanste straks.

— Det er bare én ting å gjøre, karer. Vi må komme oss opp på høgda på den andre siden av sjøen. Derfra kan vi kanskje få plaffet ned en fire-fem stykker av dem. De kommer sikkert til å tro at vi vil ta en kamp med dem, og så sniker de seg rundt høgda for å angripe oss i ryggen. I mellomtiden legger vi i vei og får et godt forsprang.

Jegerne fortsatte springmarsjen, men nå langsommere enn før. Over hele sjøen kom de uten å få føling med forfølgerne, men da de nådde skogkanten ved foten av høgda, hørte de et vilt triumfskrik bak seg, et skrik som fikk det til å gå kaldt gjennom dem.

— Løp! Løp for livet! skrek Wabi. — De ser oss.

Et tørt smell. Og så den forferdelige, summende lyden:

— Bzzzzz-inggggg ....

For første gang i sitt liv hørte Rod en kules uhyggelige dødssang, og bare noen meter borte så han snøen hvirvles opp.

Et skudd til, enda et, en salve feidde over sjøen. Jegerne løp for livet. Endelig nådde de toppen av høgda og slengte seg ned i snøen. Kulene sang og pep om ørene på dem. Rod lukket øynene og borte ansiktet ned i snøen. Igjen den onde, syngende lyden, og så et kvalt skrik rett ved siden av ham ....

Mukoki var truffet.

Uten å ense kulene som suste ham om ørene, løp Wabi hen til sin gamle venn og bøydde seg over ham.

— Muky! Muky! ropte han fortvilet. — Er du .... er du hardt såret?

Mukoki stønnet av smerte.

— Nei .... den .... den traff .... her. Han pekte på den venstre skulderen. — Ikke farlig. Nå vi gi dem .... Tredve tusen onde ånder ....

De krøp framover i snøen skjult bak trærne. Midt ute på sjøen kunne de se indianerne komme løpende. Wabi la merke til at mange av dem ikke hadde snøsko.

— Nå vi gi dem! ropte Mukoki.

Rod orket knapt å løfte hodet. Han måtte hvile litt, de andre fikk greie skytingen. Mukoki skjøt først, ett skudd, to skudd — med bare et sekunds opphold mellom skuddene. Og en av indianerne nede på sjøen seig sammen. Så skjøt Wabi. Og så skrik, ville, jamrende skrik fra sjøen og skogen der nede.

— Rod! ropte Wabi. — Skyt, Rod!

Rod løftet børsa, og halvt i svime sendte han den ene salven etter den andre mot angriperne. Et øyeblikk senere var indianerne forsvunnet.

— Nå tenker jeg de fikk seg litt kaldt vann i blodet! ropte Wabi. — De var nok litt for snare i vendingen. La dere merke til at en hel del av dem ikke hadde snøsko? Vi skal nok greie oss, vi, Mukoki. Han la armen på skulderen til sin gamle venn. — Prøv om du kan reise deg, Muky. La meg se på såret ....

— Først til kløfta! stønnet Mukoki. — Ikke gjøre vondt. Ikke treffe ben. Ikke blø.

Rod kunne tydelig se hvordan jakken hans ble farget rød av blod.

— Er du sikker på at du greier å nå kløfta, Mukoki? spurte han engstelig.

— Ja, jeg greie det, svarte indianeren bestemt, og som for å bevise ordene sine reiste han seg og grep etter en svær rull med skinn som lå ved siden av ham.

— Hva .... hva er det? spurte Rod forbauset.

Mukoki lo en kort latter.

— Skinn. Våre skinn. Mukoki tok dem fra røverne.

Rod ristet på hodet.

— Du Mukoki, mumlet han beundrende.

— Det er vel best jeg tar den, sa Wabi og slengte den opp på ryggen.

— Jaja, gryntet den gamle indianeren godmodig. — Du og Rod gå foran. Dere kjenne vei.

XV

DEN HVITE HJELPER

Langsomt strevde de seg fram gjennom villmarka. Til sin glede kjente Rod at kreftene tok til å vende tilbake. Men Mukoki ble stadig svakere. Gang på gang holdt han på å segne. Rod grep ham under armen og halvveis bar ham framover.

— Det ser stygt ut, hvisket Wabi. — Det er sikkert verre enn vi trodde. Han blør voldsomt. Jeg må forsøke å få lagt på en forbinding. Du får legge deg her, Rod, og holde røverne på avstand, mens jeg steller med ham. Ta geværet mitt også.

— Ja, utmerket, svarte Rod. — Og når du er ferdig, så fortsett mot kløfta. Ikke stopp om dere hører at jeg skyter. Jeg er helt all right nå og skal nok greie dem.

Wabi tok Mukoki under armen og støttet ham innover gjennom skogen, mens Rod ladde begge børsene og la seg til å vente bak en stein. Derfra hadde han overblikk over hele dalen de var kommet gjennom. Han tok fram klokka og talte minuttene i stor spenning. Han regnte ut at det ville ta ti minutter å forbinde Mukoki. Sekund fulgte på sekund, minutt på minutt. Skjelvende av spenning stirret han mot dalen der nede. Nå var det gått ti minutter, nå et kvarter. Og ennå var det ingenting å se. Hadde indianerne oppgitt forfølgelsen? Var de blitt skremt? Nei, det ville ikke ligne dem. Rovgriske var de, usle på mange måter, men feige var de ikke. Dessuten ville de sikkert ofre mye for å kunne få tak på Wabi, sønn til den forhatte bestyreren på Wabinosh House.

Da .... da så han noe som rørte seg i snøen. Han trakk tungt etter pusten, en iling av noe som lignet angst, jog gjennom ham. Han kunne skjelne to skikkelser der nede. Og der var en til .... og der en .... og der. Nå kunne han telle seksten! Og alle hadde snøsko.

Rod så på klokka. Det var gått tjue minutter. Altså hadde Wabi og Mukoki ti minutters forsprang. Kunne han bare holde dem borte ti minutter til! Bare ti minutter. Da ville de sikkert kunne nå kløfta.

Plutselig kjente han seg helt kald og rolig. Det var ikke bare seg selv han hadde ansvar for nå. Det var to til, de beste vennene hans — Wabi og Mukoki. Han la seg vel til rette bak steinen, med geværet klart til skudd, ventet, ventet. Først da han hadde sine fiender på 400 meters hold, trykket han børsa mot skulderen, krummet fingeren om avtrekkeren ....

Han så snøen hvirvle opp rett foran bena på den første indianeren. Et skudd til, og enda et.

Da stoppet en av indianerne brått, grep seg til hjertet og seig sammen i snøen. De andre spredde seg og søkte dekning bak trær og stubber.

Rod så på klokka igjen. Det var gått femogtredve minutter. Han reiste seg forsiktig, snek seg noen meter bortover mellom trærne og la så på sprang så fort bena kunne bære ham. Han mente at han hadde ti minutters forsprang. Indianerne trodde sikkert at han ennå lå bak steinen, og de forsøkte vel nå å omringe ham.

Det var tett med røde flekker i sporene oppover. Mukoki hadde nok hatt et voldsomt blodtap. Ville han greide det, gamle, tapre Mukoki? Ville han greie å komme ned i kløfta før de blodtørstige villmennene innhentet dem?

Der! Der så han dem. Mukoki støttet seg tungt til Wabis arm.

— Hvordan .... hvordan går det? skrek Rod.

Wabi vendte seg mot ham. Ansiktet hans var likblekt.

— Hvor langt forsprang har vi, Rod?

— Ikke mer enn en halv mil.

Wabi ga ham tegn til å ta Mukoki under den andre armen.

— Han har blødd voldsomt, sa han og ristet bekymret på hodet.

Meter for meter strevde de seg fram gjennom skogen. De måtte nesten bære Mukoki mellom seg. Plutselig stanste Wabi, kaster børsa til skulderen og brente løs. En stor, hvit kanin hoppet høyt i været og ble liggende steindød i snøen.

— Hvis vi nå skulle være så heldige å nå kløfta, kunne det jo være bra å ha noe å spise, sa han med et sørgmodig smil.

— Vi når den! ropte Rod. — Se der! Der er nedgangen!

Mukoki sank tungt til jorda. Guttene måtte bruke sine siste krefter for å få trukket ham de siste meterne.

— Endelig! stønnet Rod og sank ned ved siden av sin gamle kamerat.

Wabi snudde seg og knyttet nevene mot forfølgerne.

— Kom! skrek han truende. — Kom! Kom, skal vi lære dere!

De bar Mukoki et stykke nedover i kløfta og la ham bak en stor stein, der marka var snøbar.

— Du får ta første vakten, Rod, sa Wabi, — så skal jeg steike kaninen og stelle litt med Muky. Såret er ikke farlig i seg selv, men han har blødd svært. Kan vi bare få litt varmt i ham, så tror jeg nok han kan gå videre ved egen hjelp. Har dere noe igjen etter middagen?

Rod snørte opp sekken, som han hadde hatt på ryggen helt siden tidlig på morgenen.

— Her er en neve kaffe, en kopp te, en hel del salt og litt brød.

— Fint! Det er jo ikke så mye til tre mann i ødemarka, men det er nok til å redde Muky!

Wabi ga seg til å stelle med sin gamle venn, mens Rod la seg bak en stein for å vokte det trange passet som førte ned til kløfta. Han håpet nesten at Woongas skulle prøve å trenge ned gjennom passet. Selv om det var tredve av dem, skulle han greie å holde dem på avstand. Men han så ikke tegn til fiendene.

Nede fra passet kunne han høre Wabi plystre en munter melodi, og snart trengte den hyggelige lukten av kokt kaffe opp til ham.

Ut på ettermiddagen kom Wabi opp til ham.

— De kommer sikkert til å angripe når det blir mørkt, sa han. — Vi får se å finne oss et gjemmested lenger inne i kløfta. Mukoki er kommet seg svært. Han kan snart gå igjen.

Rod kom plutselig til å tenkte på den smale renna han hadde sett snøskosporene forsvinne gjennom, sist han var nede i kløfta. Han nevnte det for Wabi, og de var enige om at renna måtte være det ideelle gjemmested. Kunne de snike seg ut den veien uten at Woongas oppdaget det, ville de få et fint forsprang. Men hvem tilhørte de sporene Rod hadde sett i renna sist han var her nede? Sannsynligvis en Woonga-kriger. Og da var det jo mulig at røverne stod vakt ved renna, eller endog hadde trengt seg inn i kløfta for å sperre veien for dem. Rod og Wabi drøftet dette att og fram utover kvelden.

— Vi må i hvert fall gjøre et forsøk, sa Wabi. — Det kan jo hende at han oppdaget renna ved et slumpetreff og ikke har nevnt noe om den for kameratene. Det kan hende han er en av dem vi har skutt. Det er dessuten etter det du sier, lang og vanskelig vei til renna oppe på fjellkammen, så vi skulle vel kunne nå dit før dem.

— Når kan vi komme av sted?

— Om en time.

Plutselig spurte Rod.

— Hvor er Wolf?

Wabi lo stille.

— Wolf .... Han er gått tilbake til brødrene sine, Rod. I natt kommer han til å hyle i vargflokken. Gamle, hederlige Wolf!

Wabi var blitt helt høytidelig i røsten.

— Vi stod utenfor hytta, Wolf og jeg, fortsatte han. — Før jeg visste ordet av det, var vi omringet av Woongas. Det gikk nokså hett for seg noen minutter.

— Men ville ikke Wolf ryke på dem?

— Jo. Jeg kuttet reima som bandt ham, og han satte rett på dem. Men så skjøt en av indianerne på ham, og da stakk han til skogs.

— Merkelig at de ikke ville vente på Mukoki og meg. Hvorfor la de seg ikke i bakhold?

— Av den enkle grunn at de ikke hadde noen bruk for dere. Det var meg de ville ha tak på. Når de først hadde fanget meg, tenkte de å sette seg i forbindelse med dere og sende dere til stasjonen med sine betingelser. De hadde kommet til å ruinere far, og så hadde de drept meg etterpå. De prøvde ikke engang å legge skjul på det. Plutselig hørte de en svak lyd fra fjellkammen, sterkere og sterkere. De grep børsene og speidet ut i halvmørket. Da så de en svær stein rulle forbi, bare en meter eller to fra dem.

— Aha! ropte Wabi. — Våre venner er nok rett der oppe. Jeg holder noen dollars på at de kverker han stakkaren som kom til å sparke til steinen.

Han snek seg forsiktig tilbake til Mukoki, mens Rod fortsatte å holde vakt. Det var nesten mørkt nå, og han bestemte seg til å skyte så snart han så noe røre seg. Et kvarter senere kom Wabi opp til ham igjen, gnagende på et kaninben.

— Nå har jeg hatt meg et fremragende måltid med kaffe og fine greier. Gå ned til bålet og få deg en kopp, du også. Ikke bli redd om jeg tar til å skyte litt. Jeg vil bare vise dem der oppe at vi er på vakt.

Rod fant Mukoki med et kaninben i den ene hånden og en kopp rykende kaffe i den andre. Indianeren hadde fått det gamle, muntre blinket i øyet igjen og så ut til å være kommet fullstendig over det svære blodtapet.

— Nå, hvordan går det? spurte Rod.

— Utmerket! svarte Mukoki. — Ikke hardt såret. Gjerne slåss mer, men Wabi si: «Bli her.»

Rod kastet seg med glupende appetitt over maten. Det smakte herlig, han hadde jo ikke spist siden tidlig på morgenen. Da han var ferdig, var det ennå litt steik og en brødskorpe igjen. Han samlet det sammen og puttet det i sekken. Det kunne være godt å ha på marsjen gjennom ødemarka. Hvis de kom så langt da ....

Plutselig hørte de to skudd fra fjellkammen, og et øyeblikk etter kom Wabi smygende ut av mørket.

Det var ikke vanskelig for jegerne å snike seg usett langs den stupbratte, svarte fjellskrenten. Selv om Woongas stod på toppen rett over dem, ville de ikke kunne se dem.

Mukoki gikk foran og skulle angi farten. Han var jo i virkeligheten ganske hardt såret, og guttene var ennå engstelige for at han skulle ha vanskelig for å følge med. Men de var ikke kommet mange meterne inn i kløfta før han la i vei så guttene hadde sin fulle hyre med å henge på.

Plutselig stanste Wabi og strakte armene i været.

— Se! hvisket han. — Se! Det snør! Det snør!

— Kanskje dekke spor, sa Mukoki.

— Da .... da er vi reddet! Wabis røst skalv av glede.

Mukoki stod et helt minutt med ansiktet løftet mot himmelen.

— Høre svak vind, sa han. — Svak vind fra sør. Snø svært der høyt oppe.

De fortsatte, presset tett inn til fjellvegen. Rod gikk nå først. Han hadde jo vært her før og mente sikkert at han skulle kunne finne igjen renna. Men det viste seg å være vanskeligere enn han hadde trodd. Han kjente seg ikke igjen. Alt var så annerledes nå ved nattetid. Kunne de ha gått forbi uten at han hadde lagt merke til den? Ville han i det hele tatt finne den?

Han stanste og så seg tvilrådig omkring.

— Hvor langt tror dere vi har gått? spurte han.

Mukoki var gått noen skritt lenger fram, og før Wabi rakk å svare, hørte de ham rope:

— Her! Her er den!

Wabi rakte geværet sitt til Rod.

— Jeg kryper opp først, sa han. — Er alt i orden, plystrer jeg.

Rod og Mukoki kunne høre ham klatre oppover. Så ble det helt stille. Et kvarter stod de og lydde. Da hørte de en svak plystring. Ti minutter senere var de oppe på fjellkammen, alle tre.

En stund ble de sittende i snøen og vente. Mørket snørte seg tett om dem. Var indianerne i nærheten? Det var spørsmålet som brente i dem. Rod sendte en stille bønn opp til himmelen. Ansiktet hans ble dekket av snøfiller, og han tenkte at dette var Guds svar.

Før de fortsatte ut i natten, trykket de hverandre i hånden. Ingen av dem sa et ord. Foran dem lå ødemarka, svart, ensom, stille — ødemarka, eventyrets skjønne, farefulle verden.

Et fjernt, jamrende ul steg av mørket.

Wabi stanste, lydde.

— Wolf, hvisket han. — Gamle, kjære Wolf!

Så gikk de videre inn i villmarka.

XVI

EN OVERRASKELSE

Fra det øyeblikk de forlot kløfta, overtok Mukoki førerskapet. Natten lå svart og stille omkring dem. Hverken vind eller stjerner viste dem vei. Selv Wabi var helt i villrede om i hvilken retning Wabinosh lå. Men Mukoki hadde villmanns blod i årene sine. Han var begavet med denne underlige evne som så mange dyr har. Snøtykke og mørke hindret ham ikke. Rolig og sikkert vandret han fram gjennom mørket, og guttene tvilte ikke et øyeblikk på at der, rett foran dem, mange mil bort, lå målet de kjempet seg fram mot — Wabinosh House.

Først ved tolvtiden om natten stanste de for å raste. Wabi mente de hadde tilbakelagt omkring femten mil. Det snødde ennå sterkt.

Mukoki klukket inni seg. Det var tegn på at han moret seg storartet.

— Woongas tro vi gått vestover, rett til Wabinosh House, knegget han.

— Men har vi ikke det da? spurte Rod forbauset.

Mukoki svarte ikke på spørsmålet.

— Hehe, lo han, — i morgen de være 50 mil etter oss.

De gjorde opp en liten ild, spiste resten av kaninen og drakk en kopp kaffe. Så fortsatte de marsjen.

Time etter time gikk det over høye fjell og gjennom dype, tette skoger. Jevnt og rolig marsjerte Mukoki foran, uten å si et ord. Rod holdt mange ganger på å segne av tretthet.

Endelig, langt ut på morgensiden, slo de leir. Mukoki mente at de nå var helt utenfor fare, og de gjorde opp en svær leirild inne i et lunt granholt.

— Jerpe til frokost, sa Mukoki og lo stille. — Mange jerper her i morgen.

— Hvordan i all verden vet du det? spurte Rod.

— Tett barskog i dalen, forklarte indianeren. — Fugl overvintre her.

Wabi pakket ut pelsene og de største skinnene.

— Ikke så verst senger, når en bare kommer nær nok ilden, sa han og bredde dem ut på snøen. Få tak på noe granbar, og legg vargskinn oppå. Gaupeskinnene er gode og varme tepper.

Rod gjorde straks som Wabi sa, og ikke var han krøpet under teppet før han sov fast. Han våknet ved et dundrende smell, og da han reiste seg forskrekket opp i senga, så han kameratene komme slentrende mot ham. Wabi løftet en jerpe i været og ropte smilende:

— Her er noe for deg, her, syvsoveren. Det er hundrevis av dem mellom trærne, men vi ville ikke ta livet av flere enn dem vi trengte til frokost. Har du sett på sporene våre fra i går?

Rod gned seg i øynene og gjespet tungt.

— Det er svar nok, lo Wabi. — Du behøver ikke å gå mer enn hundre meter inn i marka, så er det ikke ett spor å se.

Skjønt de manglet alt unntagen kjøtt, var denne frokosten mellom de vinterkledde granene en av de hyggeligste de hadde hatt på hele turen. Faren var over, og snart var de hjemme i Wabinosh House, vellastet med rikdommer.

Da de hadde spist, fortsatte de marsjen gjennom snøværet. Først ved middagstid gjorde de holdt, bygde seg en hytte av granbar og forberedte seg på å bli der til neste dag.

— Vi er vel i nærheten av Kenogamiveien nå? spurte Wabi. — Eller kanskje vi har gått over den alt?

— Nei, svarte Mukoki, — ikke gått over veien. Der gå veien. Han pekte sørover.

— Kenogamiveien, forklarte Wabi, — går fra en liten by som heter Nipigon, til Kenogami House, en Hudson Bay-stasjon ved øvre enden av Long Lake. Bestyreren i Kenogami er en god venn av oss, og vi besøker ham rett som det er. Jeg har reist denne veien bare én gang, men Muky er godt kjent der.

De skjøt et par kaniner til middag, og da de hadde spist, la de seg til å sove, overtrette og utmattet som de ennå var etter eventyrene og strabasene de siste dagene. Da Rod våknet, var det nesten mørkt, snøfallet var hørt helt opp.

Utover kvelden tok Mukokis sår til å verke. Så snart det ble lyst neste dag, gikk derfor guttene ut for å skyte et eller annet dyr som kunne gi dem talg til å smøre inn forbindingen med. Et stykke fra leiren skilte de lag. Rod gikk mot øst, Wabi mot vest.

Rod trasket omkring i skogen en times tid uten å se noe vilt. Han bestemte seg derfor til å gå opp på en høgd som lå foran ham, en halv mils vei borte. Da han var omtrent halvveis, støtte han til sin store forbauselse på en smal, men jevn og god vei. To hundesleder hadde nylig kjørt der. På begge sidene var snøen tråkket til av snøsko. Rod kunne skjelne mellom tre forskjellige spor. Han tenkte at dette vel måtte være den veien Wabi og Mukoki hadde snakket om, og av ren nysgjerrighet ga han seg til å følge sporene.

Da han hadde gått en halv mils vei, oppdaget han restene av et bål, og rundt omkring lå det strødd ben og brødsmuler. Ved siden av de tre snøskosporene var det to andre, og Rod var sikker på at i hvert fall ett av dem var en kvinnes spor. Han så straks at det var sporet etter en mokasin uten hæl, og det skylte en varm bølge gjennom ham. Minnetaki! Kunne det være Minnetaki som nettopp hadde vært her? Plutselig kom han til å tenkte på den uhyggelige dagen utenfor Wabinosh House, da han hadde fulgt Minnetakis spor innover i skogen. Det hadde akkurat vært dette sporet, sporet etter mokasinen uten hæler. Men det var jo umulig! Det var jo helt utenkelig at hun skulle være i disse traktene. Og likevel rullet blodet fortere i årene hans.

Han fulgte sporene videre, og da han hadde gått en halv mils vei, støtte han på en hel del nye snøsko, spor som kom fra nord. Herfra fortsatte så alle sporene nordover. Det var vel folk fra Kenogami House som var kommet for å møte vennene sine, tenkte Rod.

Da han kom tilbake til leiren, var Wabi ivrig opptatt med å tilberede en fin hjort han hadde skutt, og snart satt de tre jegerne rundt bålet og spiste den møre steika. Rod fortalte gang på gang om sporene han hadde funnet. Han ble aldri trett av å fortelle, og de andre to ble aldri trette av å høre på. Det var et bud fra en verden de hadde vært lenge borte fra og nå i sitt stille sinn lengtet svært tilbake til. Bare én ting lot Rod være å fortelle. Det var at det ene sporet hadde hatt slik merkelig likhet med Minnetakis spor. Han visste jo at Wabi var en forferdelig ertekrok. Og plapret han ut med det, ville han sikkert ikke få fred hele kvelden.

De ble natten over i leiren, men tidlig neste morgen ga de seg på vei. De mente at de nå kunne være helt sikre på ikke å ha Woongas etter seg og satte derfor kursen rett mot Wabinosh House.

Wabi kom plutselig til å tenkte på det svære elghodet han hadde gjemt i den «indianske iskjelleren» den gangen de var på vei ut til ødemarka, og han foreslo nå at de skulle ta en nordligere vei så han kunne prøve å finne det igjen. Men Mukoki ristet på hodet.

— Woonga gjerne kjempe, sa han. — Woonga hate. Hvorfor gå i vargfelle?

Wabi sukket tungt. Han kunne hatt god lyst til å ha det vakre elghodet med seg til stasjonen.

Rett før middag andre dagen så de Nipigonsjøen langt borte. Columbus kunne ikke ha vært lykkeligere den gang han satte foten på sitt nyoppdagede land, enn Rod var da han la på sprang utover isen og gjorde et fortvilet forsøk på å slå kollbøtte med snøsko på.

— På den andre siden, tenkte han, — bare hundre mil borte kanskje, der er Minnetaki!

Og hele ettermiddagen, mens de travet i vei over den svære sjøen, tenkte han de skjønneste og fornøyeligste tanker. Tre uker bare, så kom han anstigende, der gikk døra opp, og der stod mor! Og Wabi, Wabi skulle bli med. Han måtte bli med! Han kunne ikke la være å le høyt av og til. Og når han ikke lo, plystret han de muntreste melodier han kjente. Tro om Minnetaki ville bli glad når hun så ham? Litt glad ville hun vel bli. Men svært glad? Kort sagt: hvor glad ville Minnetaki bli?

Enda to dager vandret de tre jegerne over sjø og land. Men andre kvelden, nettopp da Nordlandets kalle, blodrøde sol forsvant bak fjellene i vest, kom de ut på en skogkledd ås, og der .... langt der nede så de byen de hadde lengtet slik etter de siste dagene — Wabinosh.

Men som de stod der og så mot byen, hørte de en underlig og ukjent lyd. Forbauset stirret Rod på de andre to.

— Hva var det? Var det ikke et hornsignal?

Men før noen av dem rakk å svare, hørte de det tunge bulderet av en kanon som ble avfyrt.

— Kveldssalutt! ropte Rod. — Det må være kommet soldater til stasjonen!

— Soldater? sa Wabi. — Soldater på stasjonen? Det er da umulig!

Han la på sprang nedover skrenten, fulgt i hælene av de andre. Da de nådde den store, åpne plassen foran stasjonen, ble de stående og måpe, alle tre. På plassen var det ført opp et halvt dusin brakker, og overalt vrimlet det av soldater i engelske uniformer.

Wabi styrtet hjem for å hilse på moren og faren, mens Rod straks tok veien til butikken, der han visste Minnetaki pleidde å være. Men Minnetaki var ikke noe sted å finne, og trist til sinns gikk Rod tilbake til bestyrerboligen. Utenfor på trappen stod Wabi sammen med sin mor. Han var rød i ansiktet av iver. Ikke hadde Rod hilst på moren hans før han ropte:

— Rod! Vet du, regjeringen har erklært Woongas krig! Og nå har den sendt et kompani for å kverke dem. De siste to månedene har de røverne myrdet og brent slik at folk i traktene her går fra vettet av skrekk. I morgen drar kompaniet ut. Rod! Ikke reis, Rod! Vi må bli med på felttoget!

Rod ristet på hodet.

— Nei, det er umulig, Wabi. Jeg er nødt til å reise hjem nå. Og du skal bli med, Wabi, det har du lovt. Troppene kan greie seg uten oss. Bli med, Wabi! Og spør din mor om ikke Minnetaki kan få lov til å reise med, hun også.

— Dessverre, Rod, svarte Wabi og trykket vennens hånd. — Jeg kan ikke reise nå, og ikke Minnetaki heller. Det har vært så urolig her at far måtte sende henne bort. Han ville at mor skulle reise også, men hun ville ikke.

— Har han .... har han sendt henne bort? Minnetaki? stammet Rod.

— Ja, hun dro til Kenogami House for fire dager siden, sammen med en indianerkvinne og tre veivisere. Det var sikkert sporene deres du fant.

— Og fotsporet ....

— Var hennes vel, lo Wabi og la armen om vennens skulder. — Så sier vi at du blir, Rod?

— Nei dessverre, det er umulig.

Rod gikk opp på det gamle rommet sitt og satt der i dype tanker helt til han ble kalt ned til middag. To store skuffelser hadde han hatt: Wabi hadde ikke kunnet bli med ham til byen, og Minnetaki var borte. Men den lille indianerpiken hadde gitt moren et brev som hun skulle levere ham, og dette lille brevet leste han nå om og om igjen. Hun skrev at hun håpet å komme tilbake til Wabinosh House før jegerne, men hvis hun ikke gjorde det, måtte han komme igjen til stasjonen så snart han på noen måte kunne, og da måtte han ha sin mor med.

Ved bordet leste Wabis mor et par brev hun hadde fått fra fru Drew, og Rod ble strålende glad da han hørte at moren ikke bare hadde det utmerket på alle måter, men endog hadde lovt å komme på besøk til Wabinosh House. Og da de reiste seg fra bordet, var Rod igjen den samme muntre og hyggelige gutten som han alltid hadde vært.

Samme kvelden ble hudene taksert og kjøpt av bestyreren. Rods andel var nesten sju hundre dollars. Postbudet skulle av gårde morgenen etter, og Rod bestemte seg til å slå følge med ham. Han skrev et svært langt brev til Minnetaki, og etterpå satt han og vennene hans til langt på natt og la planer og snakket om framtiden. Ingen trodde at krigen mot Woongas kom til å vare lenge. Til våren ville nok alt være rolig igjen.

— Og du kommer tilbake så snart du bare kan, sa Wabi for minst hundrede gang. — Du kommer tidlig på våren, ikke sant?

— Jo! Så sant jeg er i live!

— Og du tar din mor med deg?

— Ja. Hun skriver jo selv at hun kommer.

— Og så .... rett av gårde etter gullet!

— Ja! Rett av gårde etter gullet!

Guttene ga hverandre hånden.

— Og da skal Minnetaki være her, det kan jeg love deg, lo indianergutten.

Da rødmet Roderick Drew.

Men om natten, da alle sov og det ikke var en lyd å høre i det store huset, gikk han alene ut i den stille, stjernesådde natten. Lenge ble han stående og stirre mot syd-øst, der han hadde sett sporet etter en liten mokasin uten hæl ....

Langsomt vandret han tilbake til det sovende huset. Utenfor inngangen stanste han og ble stående lenge i dype tanker.

— I morgen reiser jeg hjem, sa han plutselig, og med et smil la han til: — Men til våren .... til våren er jeg her igjen!

Table of Contents

KAMPEN I SKOGEN

HVORDAN WABIGOON BLE EN HVIT MANN

ROD GJØR EN OPPDAGELSE

RODERICK FÅR PRØVE JEGERLIVET

HEMMELIGHETSFULLE SKUDD I VILLMARKA

HUSET I ØDEMARKA

GULLET SOM DREPTE

VARGNATT

VARGENS HEVN

PÅ JAKT ETTER GULLET

EN UHYGGELIG DRØM

DE DØDES HEMMELIGHET

SNØ!

I KAMP FOR LIVET

DEN HVITE HJELPER

EN OVERRASKELSE