Om denne boken

Denne eboken er basert på sjette opplag av boken, språklig bearbeidet av Lise Houm, og utgitt av H. Aschehoug & Co. Forlag, Kristiania, i 1950. Kildeutgaven er hentet fra http://www.bokhylla.no.

Korrektur og omforming til ebok utført av Lars Næsheim

Boken kan fritt distribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

Denne utgaven lagt ut 14. juni 2012.

BERNT LIE

SORTE ØRN

MAGNUS

Du skulle sett den raske gutt —

litt slyngelalderlang,

med buksebenet litt for stutt

og trøya litt for trang.

Du skulle sett ham stå på ski

utover hei og hopp

med vaterpass-balanse i

den smidig-slanke kropp.

Du skulle sett hans stolte blikk

ved premier på rad,

— men først da broren også fikk,

han selv ble riktig glad.

Du skulle sett ham — uten frykt

en ridder for «de små»,

— at for ham selv det knep rett stygt,

han tenkte ikke på.

Der hjemme gikk han lys og lang,

var alles beste venn,

hans latter gav så god en klang,

så frisk og klokkeren.

Når stundom en fra stuen gikk

med sorg, for far var vred,

da kom hans blå, halvt stjålne blikk

og hvisket: Jeg går med.

Hans hjerte slo på rette sted,

og det holdt alltid stand,

han var — om mot deg eller med —

en liten gentleman.

Da vannet lå en frostklar dag,

fikk skolebarna fri,

så var det isen var for svak,

den brast, og han sank i.

For første gang han mor og far

forvoldte sorg og nød,

da liten Magnus hjem de bar

stivfrossen, blek og død.

Men visst jeg vet fra oss han drog

til bedre hjem og havn;

ti Herren gav, og Herren tok

— vær lovet Herrens navn.

DEN SORTE ØRN

Bokhandler Mæland nord i byen hadde utpå vårparten fått hjem en samling indianerfortellinger. Noen var tynne og kostet førti øre, andre var tykkere og kostet åtti. Med skrikende fargeglade omslag lå de og lyste og lokket i det vesle lurvete butikkvinduet til Mæland, og titlene var nok til å gjøre en kriger selv av den spakeste: «Wicondera, den hvite ørn», «Bloddrikkeren på Tonga Tabu», «Urskogens snikende slange», «På liv og død» o.s.v., o.s.v.

Oppe på skolen gikk rektor og lærerne og var bekymret fordi guttene fra tredje og til og med sjette middel var begynt å ta det så merkverdig lettvint med skolearbeid og lekselesing. Og på lærermøtene om lørdagene spekulerte de svært på hva dette kunne komme av. De kunne nå bare tatt seg en tur nord i byen til Mæland — der hadde de funnet løsningen på gåten.

Alt det guttene kunne spare sammen av penger, alt de kunne tjene på å gå ærender, på fødselsdagsgaver og lignende forsvant i det store sluket. De spinket og sparte med innett energi inntil de hadde samlet sine førti eller åtti øre — og så sporenstreks av sted til Mæland etter en ny indianerfortelling.

I fjor var det frimerkedilla som hadde rast blant guttene, og i år var turen altså kommet til indianer-fortellingene. Noen av guttene hadde hele samlinger av disse bøkene, især de som bodde i losji i byen, sånn som Søren Manndraper Svendsen for eksempel. For de fikk penger hjemmefra og kunne spare så det monnet litt. Søren Manndraper hadde flest, tre og førti forskjellige hefter. Han manglet bare fem, så hadde han hele opplaget til Mæland komplett!

De glorete heftene som strømmet ut fra den skitne lille bondebua til Mæland, satte guttefantasien i sving, vakte blodrøde, hete drømmer om krig og blodsutgytelse og gjorde det rent umulig å tenke på så fredelige sysler som skole og lekser. For hvordan skulle Hannibal eller Scipio, Alexander, Napoleon eller Gustav Adolf kunne måle seg med «Falkøye», «Klapperslangen» eller noen av de andre heltene som kjempet sine dystre kamper langt inne i urskogen. Historietimenes Cannae, Austerlitz, Lützen og Sedan ble ynkelig bleke sammenlignet med de hemmelighetsfulle kanadiske sjøer som strakte seg mil etter mil innover i ødemarka. Og Svolder og Nordsjøen, Middelhavet og Rhinbreddene, akk, det ble alt sammen en fattigslig avglans av de store amerikanske flodene, hvor kanoene gled lydløst fram mellom ukjente, lokkende bredder, mellom siv og skjulende kratt.

Det var rent som det gikk en smittsom farsott blant guttene — de leste om natten og de leste om dagen, ja de stjal seg til og med til å lese indianerfortellinger midt i skoletimene, så både tysk og latin, historie og geografi prellet av som kvikksølv på glass. Og det gnistrende fine skiføret i mars og april lå og lokket og skinte forgjeves i de rimfrosne bjørkeholtene oppe på øya. Det var bare jentene og de voksne som hadde tid til å gå på ski nå, guttene hadde annet å gjøre. De satt hjemme på gutteværelsene og nileste Mælands indianerfortellinger med grammatikker og lesebøker ferdig oppslått — hvis far eller mor skulle dukke opp.

Nå var jo ikke alle sammen like oppslukt. Noen leste som de var gale, tenkte ikke, snakket ikke om annet enn Falkøye og Den røde tiger, Marys flukt og Jaspers vidunderlige redning. Andre var mer overlegne, selv om de nok i smug leste mer enn de ville være ved.

Den mest overlegne var Anton Martin Schweigaard Bech. Han blåste foraktelig av Mælands indianer-fortellinger og eide ikke en eneste en av dem lenger. De to første han hadde kjøpt, «Bloddrikkeren» og «Den hvislende hoggorm», hadde han solgt videre til Søren Manndraper. I en veldig trette med Kristian Haasted en dag i det store frikvarteret erklærte han at Mælandbøkene var «noe elendig sammenraket joks, ikke annet enn utplukk av det mest blodige og overspente i Coopers ypperlige romaner».

Kameratene nærte unektelig en stille respekt for den kyndige overlegenheten Anton la for dagen. Selv om den fikk et lite knekk da Kristian tok til gjenmæle og slo på at Anton «burde gå hjem til far sin og få vite enda litt mer. Så kanskje han kunne bli enda litt større i kjeften også.»

Kristian hadde rett: når Anton kom med sine stående tirader om at Mælandsbøkene var noe elendig joks og Cooper noe ganske annet, så gjentok han temmelig ordrett det gamle byfogd Bech hadde sagt da han fant sønnen nedgravd i «Bloddrikkeren på Tonga Tabu». Og når Anton pleide å føye til at disse indianer-fortellingene til førti og åtti øre «passet nede i den fillebua til Mæland», så var det nok som talt ut av byfogdens munn det også. For gamle Bech dro nemlig straks av sted til den andre og fine bokhandelen i byen og skaffet gutten noen av Coopers romaner. I dem ble Falkøye og Stifinner og deres blodtørstige kolleger til kloke og edle menn, som i dypsindige samtaler filosoferte over naturens rene liv og sivilisasjonens lastefulle fordervelse. Og uhyrer som «Bloddrikkeren», «Den hvislende hoggorm» og «Klapperslangen» ble til nasjonalhelter, som førte an i rødhudenes fortvilede kamp mot de hvite menn, som trengte dem stadig nærmere inn på livet og truet med å ødelegge deres eksistens som et fritt og fredelig jeger- og skogsfolk. Det bloddampende eventyret nede hos Mæland ble her til en stor og gripende kamp mellom to kulturer, mellom røde og hvite, mellom rydningsmenn og skogens lett-fotede sønner. Og kampen foregikk i en eventyrfjern verden, hvor piler fløy lydløst gjennom luften, og bøsseskuddene ga gjenlyd i den dype stillheten som lå og ruget over de veldige skogene.

Det kan nok hende at Anton Martin Schweigaard Bech skjønte mindre av forskjellen den gang enn han gjorde senere. Men han hadde nå likevel en sikker følelse av at faren hadde rett. Og han var meget bitter på bestevennen Kristian Haasted fordi han sviktet ham og sto på de andres parti. Anton gikk omkring og kjente seg rent ensom og misforstått. Kristian på sin side vek ikke en tomme og sa hver gang anledningen var der at Anton bare viktet seg og fór rundt og plapret etter de voksne. Misstemningen mellom de to økte utover våren uten at noen av kameratene egentlig visste det eller merket det. For de bare drev på med Mæland-historiene sine og levde i dem til langt opp over ørene uten å sanse noe omkring seg.

Som lærerne hadde forutsett på lørdagsmøtene, så gikk det gjennomgående riktig dårlig til eksamen i middelskolen det året. Og de dovne høstet sin lønn i form av vond samvittighet og strenge faderlige formaninger. Men da først eksamensfesten var overstått, og den lange sommerferien lå lysende foran dem, så var alle sorger som blåst bort. Og det fine solskinnsværet og de lange feriedagene vakte en ny yrende eventyrlengsel.

Alle de indianerfortellingene som var satt til livs i løpet av våren, lå som demt opp i guttesinnene. Og etter hvert som vårmånedene gikk, ble guttene mer og mer forhipne på å få styrte seg ut i handling og omsette i lek alle de merkelige hendelsene de hadde lest om. Men vårmånedene april og mai er ikke annet enn vinter her nord — riktignok vinter med blendende sollys og lange, lyse aftener — men øya og skogen utenom byen lå fremdeles snøhvit og helt ubrukbar for den som skulle legge ut på kanadiske skogseventyr og vise slangelist og stor snedighet. Endelig kom juni med sitt plutselige vårbrudd. Det flommet og fosset fra tusen snøfonner, og bjørka sto sprettende, duftende ung — på to-tre døgn var sommeren fullferdig, varm og fargefylt. Forbasket også at en skulle opp til eksamen akkurat da, men da den var over — hui! da slapp flommen av gutter løs, så skogen gjenlød av ville krigshyl fra morgen til kveld og langt utover den lyse natt!

Ja, nå ble det lekt indianer. Hver eneste solskinnsdag — og gråværsdag også så sant det ikke regnet — myldret gutteflokken ut av byen og opp til det faste samlingsstedet bak katolikkenes kirkegård oppe på øya.

Anton Bech og Kristian Haasted ble selvsagt valgt til høvdinger, hver for sitt parti.

At det skulle gå ordentlig for seg, med alvorlige kamper, det fremgikk klart fra første stund. Da høvdingvalget var over, sto de to, Kristian og Anton, og mønstret hverandre med mørkt og taust fiendskap — og erklærte hverandre krig på liv og død. Iallfall de mindre guttene fra tredje og fjerde middel ble rent forbløffet da de så hvor høytidelig de to store guttene tok det. Men som leken gikk videre fra dag til dag med den samme faste partiinndelingen, og guttene fikk mer øvelse og mer forstand på hva kampen gjaldt, falt fiendskapet og krigstilstanden svært naturlig for dem alle sammen.

Når de møttes på samlingsstedet, overtok Anton Bech — under navn av «Den sorte ørn» — kommandoen over indianerflokken sin, mens «Falkøye» — eller Kristian Haasted — tok kommandoen over de hvite, og så skiltes de. Med ville hyl dro indianerflokken inn i skogen og forsvant — og så begynte leken med forfølgelser og erobringer, store slag og små trefninger.

Etter hvert ble imidlertid de som eide sommerhus på øya, mer og mer tverre og ubehagelige. Så fikk ikke guttene lov til det ene, så ikke til det andre — så klaget den katolske presten over at de forstyrret en begravelse, så Petersen på Bjørkely over at de tråkket ned enga for ham. Kort sagt, da Vilhelm Gabrielsen en dag ute i august foreslo at de skulle forlegge krigsskueplassen over til «Dalen» på fastlandet, mellom Thomasfjellet og Fløyfjellet opp mot Tinden, ble tanken grepet med begeistring av både hvite og rødhuder.

Nå ble det en annen sving på leken, den ble liksom mer ekte, mer indianermessig!

I løvskogen over i Dalen hersket den store naturens fred som det hadde vært litt vanskelig å finne blant alle de sinte hytteeierne oppe på øya. Elva rant ensom og dyp i dalbunnen mellom tett løvskog, og lenger borte reiste Fløyfjell, Thomasfjell og Tinden sine øde fjellsider opp mot himmelen. Her var det plass for de store jaktmarker, den veldige indianerguden Manitus hjem og rike.

Med nistemat og våpen innskipet guttene seg etter middag på alle de båtene de kunne få fatt på. Hele flåten satte samtidig ut fra tollbukaia og slet seg på et kvarters tid over sundstrømmen og fram til Widdingkaia under Fløyfjellet. Så marsjerte guttene i sluttede rekker langs elva oppover Dalen en times tid og gjorde endelig holdt oppunder bjørkelia. Etter hvert som dagene gikk, fikk de mer orden på sakene. Nå, i midten av august, hadde de hvite bygd ferdig ikke mindre enn tre løvhytter. En veldig rullestein hang utover hyttene og beskyttet dem mot angrep bakfra, og foran leirplassen hadde de flettet sammen og satt opp et gjerde av kvist og ris, så tett som en mur. Innenfor palisaden lå ildstedet, her kokte de kaffe til nistematen, og her ble vaktilden stadig holdt ved like.

Kristian Haasted, «Falkøye», hersket eneveldig over de hvite og møtte blind lydighet hos sine undersåtter. Søren Manndraper var kokk — under navn av «Den snikende panten.

— Snikende panter! Hent vann i floden!

Og Snikende panter tuslet av sted, men snudde på halvveien.

— Falkøye! Jeg må få med meg noen menn. Jeg tror jeg hørte rødhuder nede i lia.

— Godt. Skarpsyn, Springer og Dolkeklinge følger Snikende panter til floden.

De tre grep buene og pilekoggerene sine, noen skjold og et par spyd og eskorterte kokken — ikke uten å rive av seg noen lumpne ukvemsord om eden feige Manndraperen» som ikke torde gå alene. Så meget mer som det viste seg at det ikke fantes en eneste rødhud i farvannet.

Kampen sto om å erobre skalper, ta til fange eller drepe.

Lua var skalp, så under kamp gjaldt det altså om å holde godt på den. Den som ble overmannet, avvæpnet og bortført, var tatt til fange. Ble man rammet av pil eller spyd på selve kroppen — ben og armer var altså unntatt — så var man drept for den dagen. Å sikte etter hode og ansikt var i strid med folkeretten.

Våpnene var spanskrørsbue med hyssingstreng, lange, butte piler og spyd av ertestenger eller friske rognegreiner med en løvdusk i den ene enden. Noen hadde også skjold, nemlig de som hadde vært heldige nok til å komme over en passelig tønnebunn. På baksiden av skjoldet hadde de så satt fast en hempe for armen.

Indianerne gikk med fjær som var sydd fast i lua, buksene brettet opp til knes og tatoverte ansikter hvor rødmalinga lå i striper. Ellers utmerket indianerne seg på forskjellig vis ved et mer eller mindre barbarisk preg — de brettet ned strømpeleggene og brettet opp skjorteermene og tatoverte seg på armer og ben o.s.v.

Dagens kamper begynte gjerne med at de hvite sendte ut ekspedisjoner på jakt eller på rissamling. Så ble ekspedisjonene overfalt av indianerne som lå i bakhold og lurte på dem. Det hendte også at rødhudene prøvde å komme uventet over dem i leiren. Undertiden rykket også hele den hvite styrken ut, men først når speiderne hadde funnet ut hvor indianerne hadde slått leir for dagen. Da kom det til store slag. Kampresultatet for dagen ble gjort opp når de møttes om kvelden for å dra hjemover. Da ble det holdt opptelling over skalper, fanger og døde.

— Soldager kom og soldager gikk, og august ga rikelig erstatning for alle regnværsdagene i juli. De fredelige beboerne på de to eneste små plassene i Dalen vente seg etterhånden til de skingrende krigshylene som skar gjennom stillheten dagen lang. Og etter hvert tok de det også med fatning når flokker med selsomt av- eller påkledte gutter lusket forbi vinduene deres nede ved elvekanten. Og helt beroliget ble både Ola og Per husmann med koner og unger, da den flokken som så verst ut, en dag kom inn på tunet og ba om å få kjøpt melkeringer. For da viste det seg at det var en flokk av byens «bedre manns barn» med sønn til byfogd Bech i spissen.

Dag etter dag lekte de like utrettelig over i Dalen. Og de hadde så mye moro av leken og gikk sånn opp i den med liv og sjel at mødre og tanter hadde måttet gi opp all tanke på å skjenne eller formane, når de kom hjem med hull og flærer i trøyer og skjorter og bukser, med forslåtte legger og spydsår i fjeset. I all stillhet hadde også gamle byfogd Bech, sorenskriver Haasted og kjøpmann Gabrielsen — far til Dolkeklinge og Skarpsyn — vært over i Dalen en dag og listet seg innpå dem for å se på leken. Og byfogd Bech hadde fulgt så ivrig med at sorenskriveren hadde hatt nok å erte ham med en hel uke etterpå. Han påsto at Bech aller helst hadde brettet opp buksene, han også og satt i et krigshyl som fikk alle andre krigshyl til å blekne — og tigget seg til jobben som medhøvding under sin sønn Anton!

I hvert fall ble dette speidertoktet til trøst og oppmuntring for bekymrede foreldre over hele byen.

— — —

Det var den 24. august. I morgen var ferien slutt, da skulle de møte på skolen klokka elleve. Dette var siste kampdag, frihetens og gledens siste dag, i morgen var det til med skolebøkene igjen.

Det lå et fint skyslør over sola, og ettermiddagsskyggene begynte alt å bli lange nede i Dalen. Det var liksom hele dagen var litt sørgmodig — eller kanskje det var høsten som varslet at nå kom den og gjorde slutt på den korte, skinnende sommeren.

På den smale stien som slynget seg fram mellom ore- og bjørkekrattet nede ved elva, skred Delawar-stammen fram, ledet av Den sorte ørn. De gikk tause og med lydløse skritt, den ene i den andres fotspor; så alle sytten dannet en eneste lang linje. Forrest kom Den sorte ørn — med høvdingens stolte preg over hele sin fremtreden. Rundt det krøllete lysebrune håret bar han en tett krone av vaiende fjær. På overkroppen hadde han en trang ulltrøye uten ermer. Armene lyste solbrente, rikelig prydet med røde og blå tatoveringer. Han gikk ikke som de fleste andre delawarene med buksene brettet opp; han hadde snørt dem inn til knes med røde ullbånd, og om livet hadde han et belte som opprinnelig hadde vært byfogdens blodrøde reiseskjerf. Over den ene skulderen hang buen og en bunt med spyd, og over den andre pilekoggeret i en rem. I den venstre hånden bar han det store skjoldet, som var rødmalt med en sort ørn i midten. Tause og alvorlige vandret indianerstammen framover langs flodbredden. De var brutt opp fra leirplassen, ikke for å søke etter en ny, men for på kampens siste dag å gjøre det av med de hvite for godt. Planen var at de i en veldig bue skulle omgå og komme bakpå de hvites leir, gjøre et overraskende angrep, erobre leiren og utslette fienden fra jordens overflate. De var alle sammen preget av det alvor som store beslutninger fremkaller, og i alvoret lå det også tungsinn. Noe som var lett forklarlig i betraktning av at de sto foran en kamp på liv og død og at det dessuten var ugjenkallelig siste feriedag.

Som alltid når de var ute på krigsstien, var det absolutt forbudt å åpne munnen. De ikke så mye som hvisket til hverandre engang. Av og til knaket det i en vissen grein, en stein løsnet og plumpet i vannet, men ellers var alt stille under fremmarsjen.

Plutselig stanser Den sorte ørn, og alle de andre stopper i samme sekund. Høvdingen peker over mot orekrattet på den andre siden av elva for å gjøre stammefellene oppmerksom på at han syns han hørte noe der borte. Alle lytter spent. Imidlertid hører de ingenting, og den tause indianerstammen går videre.

Et drøyt stykke oppover langs elva, nesten ved foten av Tinden som ligger og stenger av Dalen som en mektig port, finner de endelig et passende vadested. Rødhudene trekker av seg sko og strømper og lister seg en etter en og med lange mellomrom forsiktig over elva. For her ved den åpne floden er det lett for fienden å få øye på dem, enda de i dag har gjort omveien lenger enn noen gang før. Den sorte ørn kjenner sin motstander, den tapre Falkøye, og vet at han har øynene årvåkent med seg og vakter ute på alle kanter. Endelig er hele stammen over, og nå begynner den farligste og dristigste del av marsjen. De skal nærme seg de hvites leir fra tre forskjellige kanter: en flokk skal følge floden, den andre skal gå et stykke oppe i lia og den tredje ovenfor den igjen. Den siste flokken skal nemlig angripe de hvite fra den store rullesteinen som dekker baksiden av leiren. Det gjelder å nå fram uten å bli sett, slik at de tre flokkene kan gå til angrep i samme øyeblikk som Den sorte ørn har utstøtt sitt krigshyl oppe fra toppen av rullesteinen.

Før de skilles, samler Den sorte ørn sine menn omkring seg. Han setter dem inn i angrepsplanene og oppmuntrer dem til slutt med en tale.

— Brødre i delawarenes tapre stamme! For siste gang er vi i dag samlet til kamp mot våre forhatte fiender, de bleke nidingsmennene som har trengt seg inn i våre skoger og som røver og plyndrer oss for ussel vinnings skyld. Lenge har vi kastet dem tilbake, men Manitu, vår store herre, kaller nå på delawarene, og vi hører hans rop. Vi går i døden og samles med våre fedre på de evige jaktmarker. Velan, brødre! Er vi vigd til døden, så la oss gå til den som til fest, og la blodet fra de hvite menn tatovere våre hender. Se! — ropte Den sorte ørn med flammende øyne og løftet hånden opp mot Tinden, — se, der skuer Manitu og våre fedres ånder ned på oss. Og så til kamp!

«Klapperslangen» — Simon Selmer — førte flokken langs elva, «Springende hjort» den midterste og Den sorte ørn selv den flokken som skulle gå fram øverst oppe i lia.

Med høytidelige håndslag og et hviskende

Hugh!

skilles de tapre.

Den sorte ørn førte sin flokk oppover lia. Selv gikk han i spissen med senket hode, i tunge, sørgmodige tanker. Han tenkte på sitt folk som gikk sin sikre undergang i møte. Selv hilste han døden med glede, for han visste han hadde gjort sin plikt: han hadde alltid prøvd å mane sine menn til å vise tapperhet — og framfor alt — høysinn i kampen, slik som det sømmet seg for tapre og edle delawarer. Men akk! Den sorte ørn visste bare så altfor godt at alle hans taler og all hans utholdenhet var spilt møye. Rødhudene var tapre nok, og de brente av iver etter å kaste seg ut i krigens ville lek. Men — med sine trange hjerter fattet de ikke kampens skjebnesvangre betydning. Og i all hemmelighet forbannet den stolte høvding de skitne, kulørte heftene til Mæland, som hadde fordervet delawarenes rene og sunne sjel. Og dypt i hans sinn raste også forbitrelsen mot høvdingen i fiendeleiren. Det ga hverken glede eller ære å kjempe mot en fiende som selv manglet det høye og rette sinnelag. Han hatet sin tapre motstander, hatet Falkøye, hatet Kristian Haasted!

Den sorte ørn måtte holde sine taler og tanker for seg selv. Nå som alltid måtte han sukke i ensomhet over den tunge skjebnen som hvilte over delawarenes folk. For ingen forsto ham, hans menn tenkte bare på kampen og ikke på kampens store idé. Han alene løftet sinnet i stolthet mot fedrene og Manitu. Og med denne hemmelige sorgen dypt i sitt hjerte hadde han gått omkring hele sommeren. Mens hans menn og de hvite fiendene ble gladere og lykkeligere for hver kampdag som gikk, vokste sorgen i Den sorte ørns sjel. Og sorgen ga ham det dype alvoret og det dristige motet som alltid fylte hans menn med den største respekt. Den sorte ørn merket at han var både elsket og aktet av sine menn — merket det med en viss tilfredsstillelse. Men det var ikke nok for ham. For det alene kunne ikke redde delawarenes hellige folkesak.

Så trøstet han seg med Cooper om natten og sine ensomme tanker om dagen.

Oppfylt av slike sørgmodige tanker skred Den sorte ørn fram foran sine menn — fem i tallet. Da de var kommet oppunder Fløyfjellet, bøyde de av og gikk utover mot de hvites leir, inntil de hadde vaktilden bare et par steinkast under seg. Et stykke lenger ned så de elva, på den andre siden reiste Thomasfjellet sin sorte rygg, og til venstre åpnet dalen seg nedover mot sundet, med byen på den andre siden.

Den sorte ørn og våpenfellene hans sto der oppe og ventet på signalet fra de to andre avdelingene. Avtalen var at når de var kommet fram til sine angrepspunkter, i passe avstand fra fienden, skulle de løfte et hvitt lommetørkle opp over bjørkekrattet og vente på krigshylet fra Den sorte ørn. Og så skulle de styrte fram.

Flokken nede ved elva var alt framme; et lommetørkle viftet over buskene ved bredden. Endelig dukket det også opp noe hvitt til høyre for leiren. Den sorte ørn telte til tre, og alle fem skrek samtidig og i takt:

— Død over alle hvite! — og styrtet med spydene hevet nedover skrenten.

De hvite satt nettopp og holdt krigsråd ved vaktilden, og de fór opp da de hørte skrikene over seg. De grep buene sine og ventet med spente strenger på at fienden skulle dukke fram oppe på rullesteinen. Men da Den sorte ørn og hans menn kom til syne og åpnet angrepet mot leiren med hvinende spydkast, ble de hvite til sin store forferdelse angrepet samtidig både fra siden og nedenfra.

Det regnet med piler og spyd over dem. Falkøye fikk i all hast delt sine menn i tre avdelinger, og nå bar det løs med pileskyting og spydkasting, hyl og seiersrop når noen falt eller ble såret.

Takket være at de kom overraskende på de hvite, hadde rødhudene alle fordelene på sin side. Fire hvite lå døde like etter at kampen var begynt, og rullesteinen ga Den sorte ørn og hans folk en sjelden gunstig posisjon. Spydene deres ramte med fynd og klem, mens fienden ikke nådde opp med sine spyd. Da endelig en avdeling av de hvite gjorde et utfall mot de rødhudene som under Klapperslangens kommando kom oppover langs elva, utstøtte Den sorte ørn et skingrende hyl. Og sammen med sine fem rødhuder gjorde han et veldig hopp ut fra rullesteinen og ned i hodene på de hvite. De hadde allerede hatt så mange tap at nå grep den store redselen dem. De satte på flukt og overlot hele leiren til rødhudene. Tre hvite var tatt til fange, seks lå døde og hele sju stykker hadde mistet skalpen. Maken til seier hadde rødhudene aldri vunnet før. De gjorde opp ny ild, fikk over kaffekjelen og gjorde seg det riktig koselig, mens fangene og de falne måtte varte dem opp som slaver. Det var bare to stykker igjen av de hvite som var kampdyktige, så dem fikk de nok være i fred for. Den som hadde mistet skalpen, fikk nemlig ikke lov til å delta i noen kamper før en time var gått.

Men Den sorte ørn unte seg hverken hvile eller kaffe. Blant dem som var sloppet unna, var dødsfienden Falkøye, og Den sorte ørn ba sine menn holde vakt og være våkne, mens han selv dro ut for å oppspore fienden på egen hånd.

— — Imidlertid hadde Falkøye flyktet nedover dalen med sine menn. Etter en stunds forløp gjorde han holdt og mønstret troppene. Da så han at foruten ham selv var bare Dolkeklinge og Snikende panter kampdyktige. Særlig de sju skalperte var ytterst motløse og klynket og bar seg fordi de frøs på hodet. Søren kokk, Den snikende panter, klaget bittert over at rødhudene nå satt og drakk opp kaffebeholdningen ganske alene.

— Ja, sa Dolkeklinge, og så alle wienerbrødene da! De finner nok dem også.

Falkøye sto en stund og hørte på all denne jamringen. Til slutt fór han opp.

— Elendige puslinger! Er dette hvite stridsmenns og jegermenns tale! I stedet for å holde motet oppe og samle seg til dristig dåd for å vinne vårt hjem og våre forråd tilbake fra fienden — bare jammer og rådløs klage! Jeg er lei av dere, lei av å preke mot og tro for dere, lei av å høre på det evindelige matsnakket deres. Gå — dere kan gå tilbake og overgi dere til rødhudene og be om å få slikke matfatene deres. Jeg går fra dere med forakt!

Dermed slengte Falkøye buen over skulderen og gikk inn i skogen.

Han gikk langsomt og i dype tanker oppover fjellsiden. Stemmene fra de andre døde bort bak ham, og han gikk videre helt til han kom opp på Fløyfjellskammen som skrånte svakt ned mot sundet. Her var han oppe på bart fjell og hadde Dalen til høyre bak seg.

Han satte seg på en kreklingtue, la seg over på siden med hånden under hodet og så utover.

Foran ham lå byen. Det røk fra alle skorsteinene, og røyken lå som et fint slør i vindstilla. Kirkespir og husgavler virket purpurrøde i aftensola. Sundet mellom fjellet og byen lå som en gullflod i glansen fra solnedgangen, og måsene fløy over sjøen med lange, seilende slag.

Han fant fram til skolebygningen der nede i bakken bak byen; med svarte, tomme vinduer lå den og glodde strengt utover. Han fulgte gatene tvers gjennom byen, merket seg de husene han kjente, byfogd Bechs, Wankels, sitt eget ... Det var stygt og flatt nede i byen — og når han tenkte på alle vinduene der nede, så syntes han de var som hundre vidåpne øyne som sto og glodde på en, så en ikke kunne gjøre annet enn sånt som ikke var til å le av ...

Og bak ham lå Dalen innover, nesten svart nå i skyggen. Skogen skjulte for selve dalbunnen, men jo mer han så dit ned, dess dypere og rikere sto den for ham — —

Og han så og så til han nesten fikk tårer i øynene — — —

— Hugh! skrek det plutselig bak ham. Han for sammen, snudde seg — og der sto Den sorte ørn bak ham, rank og forferdelig, med rødt sollys over våpnene og krigsmalingen. I den høyre hånden dirret spydet.

Falkøye kom seg på bena i en fart, holdt skjoldet foran seg og fikk fram spydet.

— Elendige hvitmann! Gjør deg rede til kamp! Den sorte ørn kunne kjørt spydet gjennom ryggen på deg for lenge siden — men han farer ikke med snikmord.

Falkøye var rede, og Den sorte ørn sendte spydet sitt inn i skjoldet hans så det sprakk.

— Her skal du få igjen, din røde hund! ropte Falkøye og traff Den sorte ørn i låret så hardt at han vridde seg av smerte. Spydene fór gjennom lufta, og sintere og sintere ble de to høvdingene mens de skrek og ropte til hverandre:

— Røde hund — kanskje dette kan gi nesa di en knekk nedover!

— Å nei — men dette — hui! spydet hvinte mot Falkøye — kan kanskje sette litt blod på den blasse blekheten din!

— Du kaster ikke så godt som du er stor i kjeften til — stor-skryteren!

— Gjorde jeg rett, skrek Den sorte ørn da han sto med sitt siste spyd i hånden — så julte jeg deg opp med bare nevene!

— Du kan jo prøve! svarte Falkøye som sto og ventet med skjoldstumpen sin.

— Ja, for du er ikke verd et skikkelig spyd engang! Spydet og sinnet dirret om kapp borte hos Den sorte ørn.

— Hå — det er også en måte å skryte seg fra det på!

Spydet fõr ut av hånden på ham. Falkøye satte i et skrik og ramlet bakover. Den sorte ørn sto der som lammet av redsel; Falkøye lå på fjellet og stønnet og presset hendene mot ansiktet. Da sprang Den sorte ørn fram, kastet seg ned ved siden av sin falne fiende og ropte:

— Hva er det — traff jeg — — —

— Å — å, mumlet Falkøye, løftet litt på hodet og sa rasende:

— Her har du litt mer å skryte av! Og i det samme viste han fram en stygg flære under øyet. Blodet veltet fram mellom fingrene på ham.

— Snille deg — kjære — nei, nei da — å Gud hjelpe meg, Kristian, gjør det vondt? Kom her — — —

Den sorte ørn fikk fram lommetørkleet sitt, tok Falkøyes hender bort fra såret, tørket det, klemte på det og vasket det av med spytt:

— Jeg gjorde det ikke med vilje, kan du forstå — å nei, nei — se her — har du ikke et lommetørkle du også, så kan vi forbinde deg —

— La meg være — din elendige rødhud — det gjør ikke det spor vondt mer! Falkøye hadde satt seg opp, og Den sorte ørn slapp ham og lå på kne foran ham.

— Men — —

— Det gjør ikke noe vondt, hører du!

Den sorte ørn lå litt og krafset i lyngen. Så tok det til å skurre og skrape nede i strupen på ham og pusten gikk mer og mer ujevnt. Til slutt orket han ikke lenger, tårene spratt ut av øynene på ham, og han hulket og gråt så han rystet.

— Hva — men Anton da! sa Falkøye rent forskrekket da Den sorte ørn plutselig lå der foran ham i kreklinglynget.

— Å trøste og bære meg, jeg trodde jeg hadde drept deg jeg!

— Æsj skitt — det gjorde ikke noe særlig vondt, kan du vel skjønne — tosken. Men det er visst best jeg går bort i bekken og vasker meg litt. Det hovner jo litt opp, vet du.

Begge reiste seg og gikk bort til en liten bekk som sildret nedover fjellet. Der vasket de såret en stund, tørket og la lommetørkleet over igjen. Så sto de litt.

— Du, sa Falkøye, vil du gå tilbake til de andre?

— Nei, jeg er lei av dem, jeg, svarte Den sorte ørn.

— Jeg også, svarte Falkøye. — Jeg syntes de var dumme, jeg også, de fillebøkene til Mæland. Men du var så hoven atte —

— Ja, men — —

— Jeg har lest alle bøkene til Cooper jeg også, skal jeg si deg. Men det er ikke noe moro i det med de andre toskene —

— Nei — sa Den sorte ørn — kan en bli annet enn hoven når en har med sånne idioter å gjøre da?

— Ne-ei, men — men mot meg — —

— Mot deg! Jeg er ikke hoven mot deg vel, men jeg ble så sinna, bare fordi det var deg. En kan ikke bli sinna på sånne som Manndraperen vel!

De sto litt. Så sa Falkøye:

— Du Anton, nå er vi godvenner igjen?

— Ja, det er vi det.

Så tok de hverandre i hånden.

— Det har vært så ekkelt så — , sa Falkøye, — for du er den eneste som det er litt greie på.

— Enn du da! sa Den sorte ørn, riktig varmt sa han det. Så ruslet de innover fjellet et stykke.

— Jeg tenker vi går ned til de andre likevel, ikke sant? sa Den sorte ørn.

— Ja, hvis du vil så —

— Ja, for de kan nå ikke noe for det da, at de er så dumme.

Så gikk de nedover og fant hele styrken, både hvite og røde, leiret i ring omkring vaktilden. Kaffen hadde de drukket opp, og nå var de begynt å spekulere på hvor det var blitt av høvdingene.

Da så Falkøye og Den sorte ørn kom sammen ut fra skogen og inn i lysningen fra bålet, ble det stor oppstandelse. Men krigerne var ikke riktig sikre på om det gikk an at de satt sånn fredelig sammen, rødhuder og hvite side om side. Og de skottet litt engstelig bort på høvdingene.

Men Den sorte ørn gikk fram til bålet og sa:

— Jaja gutter, så er det slutt på moroa for denne gangen. Jeg syns vi rødhuder skulle rope tre ganger tre hurra for de hvite, men mest for Falkøye, deres tapre høvding! En — to — tre — hurra—a!

— Hvite menn! ropte Falkøye, — det skal dere vite at bedre høvding enn Den sorte ørn fins ikke, og realere gutt enn Anton Bech går ikke i hele byen. Vi roper hurra for ham!

— Hurra—a!

Og så marsjerte hele skaren ut av skogen og ned til stranda. Snart glimtet den siste solglansen i åretakene på sundet — hvite og indianere rodde fredelig hjemover til skolegang og lekser etter kamp og ferie i urskogen.

PENGESORGER

Lille Tora lå inne på mors og fars værelse. Lillegutt lå i vogga ved siden av dem, og nattlampen brente på kommoden.

Tora hadde våknet midt på natten. Det var så underlig i soveværelset, så annerledes enn ellers — liksom i en annen verden. Det var så stille der inne, og det hørtes ikke en lyd ute fra gata heller. Det var helt svart bak gardinet, og hun hørte uret tikke inne i stua. Der inne var det vel også mørkt over alle møblene og over sybordet til mor — det sov alt sammen. Inne på gutteværelset snorket Peter og Rolf i hver sin dur, av og til gjorde Rolf en pause og mumlet og småpratet litt i søvne i stedet — han småskjente grettent og misfornøyd: «la meg være!» eller «kan du ikke la meg være i fred da!» Resten ble borte i en uforståelig snøvling.

Vogga borte ved mors seng rørte litt på seg ennå, Lillegutt hadde nok vært urolig altså — men nå sovnet han vel. Tora hadde nettopp våknet av noe som nå tidde, og da far sukket og sa: Jaja, mor, jaja! så skjønte hun at far og mor hadde ligget og snakket sammen, og at det var det som hadde vekket henne.

— Men tror du slett ikke du får det pålegget på lønnen din da? spurte mor.

— Det er ikke godt å vite, skjønner du — —

— For hvis du fikk det, så tjente vi jo såpass bra at vi kunne bli kvitt denne gjelden nokså fort, ikke sant?

— Jo, sa far, men så lenge det er sånn i det blå med dette gasjepålegget, så får vi jo innrette oss etter det vi har.

— Ja, og se til å spare på alle kanter.

— Stakkars mor, det er nok ikke flere kanter å spare på. Jeg vet nok det.

— Å — du vet vi kunne jo kanskje bruke litt mindre i husholdningen — —

— Barna må jo ha mat — —

— Ja, men kanskje vi kunne gjøre det billigere.

Så ble det stille igjen. Tora lå og lyttet med det ene øret opp fra puta — bare litt, så hun hørte med begge uten at hun behøvde å reise seg helt opp og vise at hun var våken. Mor vogget ganske svakt enda noen ganger. Og det var så stille, så stille. Veken i nattlampen gjorde et blaff; i lengden ble det litt vondt å ligge sånn med hodet i været. Vogga stanset.

Så sa far:

— Jo da, mor, jeg får nok dette pålegget med Guds hjelp!

— Å, vi kan jo klare oss uten også vet du. Vi kan godt spare de kronene, så vi får betalt gjelden.

— Du er så søt, lille mor! sa far, og Tora kunne se at far la armen om mors hode og kysset henne.

Så ble det stille. Litt etter sov både mor og far.

Lille Tora lå og tenkte. Hun tenkte på et hull, et riktig vrient hull i en kjole eller på en strømpe, ett med veldig fillete kanter, så det var vondt å få sydd det sammen. Et sånt hull som det måtte lapp til. Og det hullet var gjelden. Men kom det en lapp under, en lapp av nytt, sterkt tøy og med god sømmonn, så ble det like bra igjen. Og den lappen var penger. Hvis mor klarte å spare unna noen ører for hver middagsmat, så ville det til slutt bli så mye at en kunne legge det under hullet. Men det tok nok lang tid før det ble riktig mange ører, især fordi guttene var så sultne!

Tora lå og tenkte. Og så tenkte hun på sparebøssen som lå i skuffen til mor. Det var tre kroner og tjue øre i den. Og om fjorten dager var det julaften, da hadde hun kanskje fire kroner og skulle i byen og kjøpe presanger. Fire kroner — det var mange ører det! Mor måtte nok spare lenge og mange middager før det ble fire kroner av det. Mange poteter og mange tallerkner suppe. For kjøtt nyttet det nok ikke å spare noe på — sånn som guttene la i seg!

Om hun nå tok sparebøssen og ga den til far så han kunne betale gjelden. Nei — hun fikk iallfall vente til det var fire kroner i den. Og så spare naturligvis — spare på middagsmaten.

Tora sovnet og drømte om et stort hull i en brun kjole — et hull med fillete kanter og vanskelig å sy i stand. Og så fór Rolf og Peter omkring og gjorde det verre, så rent håpløst verre, sånn at det måtte en diger lapp til! Hun sydde og sydde og sov og drømte — — —

Neste morgen og senere på dagen da hun var kommet hjem fra skolen, gikk Tora rundt og grublet på det hun hadde hørt om natten. Og hun syntes det var riktig ille da Rolf og Peter om ettermiddagen ba mor om en krone hver til å fotografere seg på skolen.

— Nei, sa mor, det har vi sannelig ikke råd til, guttene mine.

Og guttene tagg og ba. Men Tora satt borte ved sybordet til mor og ble rødere og rødere i ansiktet og oppover tinningene. Dels fordi hun visste hva mor mente med at de ikke hadde råd — det var jo gjelden det — og dels fordi hun brente av lyst til å klype guttene i armen og blunke til dem at de skulle la være å plage mor med de kronene.

Men guttene drev på og gikk til slutt til far likevel — for av ham fikk de naturligvis!

Men da guttene kom ut i gangen fra kontoret, vel fornøyde og med kronestykkene i lommen — ja, da var Tora riktig sint på dem. Bare krafse til seg og dra av gårde med pengene fra fars pung — så hullet raknet enda mer og ble riktig stort! Hun fikk dem opp i en krok ute i gangen og hvisket:

— Her er to kroner fra sparebøssa mi — så går dere straks inn til far med pengene — straks — og sier at dere ikke trenger dem! Hører dere, straks — så!

Og de dumme guttene ble i farten så fullstendig overmannet av sin resolutte og handlekraftige søster at de uten å mukke gikk like inn til far igjen.

— Hadde ikke noe mer bruk for de pengene!

Far satt fordypet i arbeid, så åndsfraværende opp og tok imot de to kronene sine:

— Jaså — nå — hm — adjø med dere!

Dagene gikk, og Tora la nok merke til åssen mor sparte. Hun så det så godt så. Mor som var så glad i kaffe, holdt opp med ettermiddagskaffen! Og spiste nesten ingenting til middag. Tora selv «skulle slett ikke ha mer», så mor snakket ofte bekymret om at barnet rent hadde mistet matlysten. Men guttene — de åt de! Sånne ufordragelige gutter! Det rent stakk i Toras hjerte hver gang de kom stikkende med tallerkenen sin —

— Mer!

Og til slutt var det sånn at Tora nesten ble kvalm og syk hver gang gaffelen hogg i tallerkenen eller suppeskjeen slubret i munnen på dem.

— Jeg syns Toramor ser rent dårlig ut jeg, sa far. — Rent nervøs.

— Lurer på om hun ikke er litt blodfattig! Langtifra! For noe tøys! — Bare ikke disse guttene — — Hun kunne jo ikke snakke til dem om gjelden heller — de var jo eldre enn henne og så var de gutter! Sånne gutter, de skjønner ikke sånt de. Bare flyr rundt og bråker og eter og leser lekser og går på ski.

Om ettermiddagen satt Tora hjemme hos mor og sydde eller leste lekser. Hennes sorg var at de to kronene til guttene hadde gjort det absolutt umulig å få samlet fire til jul. Men så var det en dag at mor kom til å fortelle henne at onkel Lorents hadde gitt henne hundre kroner i dåpsgave. Han hadde satt dem i banken for henne, og der sto de ennå.

Det svimlet rent for Tora. Hundre kroner!

— Ja, sa mor, og nå er det mye mer, for i banken vokser pengene.

— Hvor er banken, mor?

— Du vet det store huset i Kirkegata, der Kristensen sitter om formiddagen. Det er banken.

Og mor fortalte henne hva en bank var for noe, og hvorledes folk stelte med pengene sine.

Neste dag var lørdag, og da fikk de fri på skolen alt klokka tolv. Og Tora gikk lenge og spekulerte på åssen hun skulle få med Sofie Kristensen bort i banken — hun hadde jo faren sin der, og da var det lettere — — Endelig fant hun ut at det beste hun kunne gjøre var å fortelle alt sammen til Sofie. For Sofie var bestevenninnen hennes og forsto alt sånt.

Klokka tolv dro de av sted, ned Tollbugata og opp i Kirkegata. Fra gata gikk det en dør inn til banken, og den var så tung og svær at begge to måtte trykke på alt de orket for å få den opp. Innenfor var det et langt, stort rom med mange mennesker som gikk til og fra en rad med glasskap. I glasskapene var det glugger, og bak gluggene sto bankmennene med protokoller og hele bunker av penger.

Sofie fant fram til den gluggen hvor faren hennes var. Han hadde det veldig travelt, og Tora neide pent.

— Goddag, min lille venninne, hva skal du?

— Jeg skulle hilse og spørre om jeg kunne få igjen de hundre kronene som onkel Lorents satte inn for meg i banken da jeg ble døpt. Ja, nå er det visst mer enn hundre, for pengene har vokst.

Faren til Sofie måtte snakke litt med en fremmed herre, og så vendte han seg til Tora i farten:

— Akkurat nå har jeg det så travelt. Men hvis du skal ha ut penger, så må du ta med deg bankboka som din far har hjemme hos seg. Morn da, småpiker.

Tora neide, og begge to gikk.

Ute på gata på veien hjemover — det var svært lang vei — gikk Sofie og Tora og snakket om åssen de skulle klare dette. For det skjønte jo Sofie også at når de hundre kronene skulle være en overraskelse til far julaften, så kunne ikke Tora be ham om å få låne boka. Men mor? Å nei, hun sa det bare til far likevel, det var Tora sikker på. Så det var best å være lur og finne boka på egen hånd.

Om ettermiddagen gikk Tora til mor. Jo da, boka lå i skapet til far, hun kunne gjerne få se den en gang. Og mor snakket om hvor mye glede Toraliten kunne få av de pengene når hun ble voksen. Da var det blitt mye mer enn hundre kroner av dem — kanskje fem-seks hundre!

Men Tora tenkte nå sitt om den gleden, og så maste hun på mor helt til mor tok henne med inn på kontoret. Og så fikk Tora se den vesle boka; den var blå og lå i skapet, men i det ytre rommet bak klaffen som ikke var låst.

Søndagen kom. Og da mor og far var ute og gikk tur om ettermiddagen, listet Tora seg inn på kontoret; fikk opp klaffen og — sto med boka i hånden. Hun gjemte den inne i leseboka for å ta den med seg på skolen i morgen, siste dag før ferien. For tirsdag fikk de juleferie, og onsdag var det julaften.

Tenk hundre kroner — og mer til! Og så de to kronene i sparebøssen. Det var blitt to kroner nå og så enda to tiører. Men tiørene fikk hun nesten bruke til julepresanger til Rolf og Peter.

Tora gikk hele dagen og tenkte på åssen hun best skulle gi de pengene til mor og far. Litt leitt var det jo at hun måtte fortelle at hun hadde hørt hva de hadde snakket om den natten. Men det fikk være. Sånn som hun gledet seg! Ja om kvelden da hun hadde lagt seg, lå hun og strevde med å holde seg våken til mor og far kom — for å høre dem snakke om gjelden. Og så vite at hun hadde lappen til hullet, hun!

Men hun sovnet før de kom.

Neste dag løp hun like fra skolen og ned i banken. Denne gangen var hun alene, for nå visste hun veien.

Og hun gikk rett bort til Sofies far.

— Om hun nå kunne få pengene?

Kristensen tok boka, så litt på den og kikket ned på Tora. Tenkte litt og så kom det endelig:

— Ja, min kjære Tora, kom igjen i morgen — det tar litt tid, skjønner du. Så skal vi greie det.

Tora var litt skuffet over at hun måtte vente til i morgen. Men så kunne hun jo gå innom banken i morgen formiddag, når hun likevel skulle til byen og kjøpe presanger til guttene.

— Om ettermiddagen kom Kristensen inn på kontoret til far.

Kristensen ønsket god jul, og så fortalte han at Tora hadde vært hos ham med bankboka fra onkel Lorents. Så hadde han spurt Sofie om hvordan dette hang sammen, og hun hadde fortalt ham alt sammen. Om at Tora hadde ligget våken en natt og nå ville betale gjelden for far.

Da far lukket Kristensen ut, ble de stående litt i døråpningen. De var liksom litt blanke i øynene begge to.

— Adjø da, sa far, — og god jul!

— God jul for Dem og Deres! svarte Kristensen og gikk.

Klokka elleve neste formiddag sto Tora foran gluggen til Kristensen og neide.

— Goddag, min lille venninne. Du skal vel ha pengene dine, kan jeg tenke?

— Jaha, sa Tora. Hun ble litt redd for at Kristensen skulle si nei eller at hun måtte vente enda litt lenger.

— Ja, her er de. Og boka også!

Kristensen ga henne boka og en rød, stor seddel. På seddelen sto det et stort 100-tall. Tora hadde aldri sett en sånn seddel før.

— Du har litt flere penger her også — som du sa, men dem kan du ikke få i dag.

Nei, Tora var like glad, fryktelig glad var hun.

— Ja, sa Kristensen videre og tok fram en liten pakke. — Her har jeg en bitte liten julegave til deg. Men du må ikke pakke den opp før i morgen kveld når du har gått rundt juletreet.

Tora neide og takket tusen takk og visste slett ikke hva hun skulle si for bare glede.

Så gikk hun. Og på hjemveien var hun innom konditoren, Møllhausen, og kjøpte to små marsipan-griser til guttene. Og så sprang hun hjem med bankboka og pengeseddelen klemt opp til brystet og marsipanen og den lille pakken fra Kristensen i kjolelommen. Hun var så glad at hun nesten ikke merket den lange veien, bare sprang på!

Og så ble det julaften.

Mor pyntet juletreet, far satt på kontoret om ettermiddagen, og barna måtte være inne i spisestua til klokka ble seks. Da skulle det begynne. De små pakkene sine hadde de sendt inn til mor, hun skulle legge dem under juletreet. Tora hadde pakket boka med hundrekroneseddelen og de to kronene fra sparebøssen inn i hvitt papir. Utenpå hadde hun skrevet så pent hun kunne: «Til mor og far fra Tora».

Guttene strevde med å sette skolefotografiene sine inn i noen rammer de hadde kjøpt. Det var deres presanger til mor og far. Men rammene var så vriene å få til å passe — og så gikk de inn til far for å få hjelp.

— Men kjære snille guttene mine, dere fotograferte dere jo ikke? sa far. — Jeg fikk jo pengene igjen.

— Ja men Tora — —

— Tora?

— Ja hun, det var hun som — — hun ga oss penger fra sparebøssa si og sa — at vi skulle gi deg igjen de pengene vi hadde fått av deg.

Begge guttene skammet seg nå — de hadde ikke tenkt på dette før. Men far hjalp dem med rammene og sa ingenting. Da han var ferdig, tok han fram to kronestykker.

— Hør her gutter, nå skal dere gi hver deres krone til Tora sammen med den andre presangen dere har, og så skal dere tenke på at Tora er en søt og kjærlig liten pike. Derfor skal dere også være riktig gode og snille mot henne. For hun er sannelig den snilleste av oss allesammen!

Guttene lovet det, riktig høytidelig — og de mente det også. Og så gikk de.

Klokka slo seks — og opp fløy begge dørene. Far, Tora, Rolf og Peter kom inn, hushjelpen kom fra kjøkkenet, og mor tok imot dem ved det store, lysglitrende juletreet.

Så ble presangene delt ut. Hver hentet sine og ga dem videre.

Da Tora leverte den hvite papirpakken sin til far og mor, sa far:

— Nei — men hva kan nå dette være for noe da?

Langsomt pakket han opp. Mor sto ved siden av og klappet Tora over håret.

— Bankbok? To kroner? — Hundre kroner! Nei men Toramor, åssen har du funnet på noe sånt? sa far. Og så snudde han seg til mor og fortsatte:

— Kan du tenke deg noe heldigere, mor, her får vi penger av Tora, så nå kan vi betale hele gjelden vår!

Mor gråt litt, og far tok Tora opp til seg og kysset henne og sa ingenting. For han hadde gråten i halsen han også.

— Ja, lille Tora min, sa mor endelig, — nå blir far og jeg fryktelig glad. For nå har far fått stort pålegg på gasjen sin fra nyttår også, og gjelden vår kan vi betale, så nå blir det så bra alt sammen.

Så fikk Tora presangen sin av mor og far — en veldig stor dukke som kunne si «pappa» og «mamma» når en trykket den på magen. Silkekjole hadde den også og store, blå øyne.

Og begge guttene ga henne hver sin sjokoladefigur og hvert sitt kronestykke.

Men til slutt pakket far ut den presangen Tora hadde fått av Kristensen. Det var en liten eske, og i esken lå et halskjede. I halskjedet hang det et lite hjerte av gull.

— — —

Det underlige var at mange, mange år senere, da Tora var blitt voksen, da sto de hundre kronene til onkel Lorents i banken likevel. Og da var de blitt til seks hundre kroner — og enda litt til.

FINN-MARJA

For en hundre år siden omtrent gikk det en sterk religiøs vekkelse over de nordligste delene av Norge og Sverige — en vekkelse som særlig grep om seg blant samene. Oppe i Sveriges nordligste prestekall, Karesuando, satt det en prest som hette Læstadius. I mørke og ville prekener tordnet han løs mot myndigheter og statskirke og prester og brakte sameblodet i kok. Og en dag — i femti-årene — kom det til et forferdelig utbrudd oppe i Kautokeino, samebyen i det indre av norsk Finnmark. En flokk med rasende Læstadianere (det ble sekten kalt) rykket inn i landsbyen og slo i hjel handelsmannen og lensmannen med gardstaurer og slaktekniver. Og presten hadde de pisket til døde, hvis ikke prestefruen med fare for sitt eget liv hadde kastet seg imellom og tatt av for piskeslagene inntil hjelpen kom. Det ble satt rett over opprørerne, og et par av dem ble halshogd, andre kom på slaveriet. Men mange av dem gikk fri, fordi dommerne mente man måtte se på dem som vanvittige og utilregnelige mennesker. Blant dem som gikk fri — og av dem var de fleste kvinner — var det en ung samekone ved navn Marja. Og det er om henne vi nå skal få høre litt.

Da rettssaken var over, flyttet Marja ned til kysten med mannen sin, Joan-Elis, som drev fiske til han «blei» på sjøen under stormen i 187—. Begge sønnene deres var med i båten, og borte var de. Så en dag pakket Marja bylten sin og forsvant , inntil hun en sommer plutselig dukket opp nede i kystbyen og solgte reinkjøtt, skaller (samesko) og senetråd, små reinskinnspunger med tunger av rødt ulltøy og gule bånd med dusker i. På høstparten ble hun borte, men så snart bjørka sto grønn og sola skinte ved midnatt, kom hun tilbake.

Slik hadde hun kommet og gått i mange år da jeg traff henne for første gang. Det var samme sommeren som jeg var kommet dit nord. Hun sto inne på kjøkkenet og solgte en halvrein, en ritabæle som samene kaller det. Hun var så stygg at hun nesten ikke var til å se på, liten og inntørket med pjuskete, hvitt hår under lua. Ansiktet lignet en gammel utpresset sitron med to stikkende svarte øyeprikker i. Mens kokkepiken var inne og spurte mor om vi skulle ha kjøttet, satt jeg på kjøkkenbenken og så på henne til jeg ble helt fælen. Hun knepte fingrene sammen og rugget fram og tilbake på kroppen, og det eldgamle fæle ansiktet skar grimaser så en skulle tro det var rene trollkjerringa som sto der. Og så snakket hun halvhøyt med seg selv på sitt eget språk, underlige ord som jeg ikke forsto. — Mor var ikke hjemme, og så kom far ut i stedet. Han hadde nettopp kommet fra retten og hadde ennå ikke fått av seg uniformsjakken med blanke knapper og gull på kragen.

— Nå mor, er det godt det kjøttet du har da?

Men Marja gikk rett i kne på kjøkkengolvet, slo kors for seg og sa:

— Gud velsigne den nye øvrigheiden! og så reiste hun seg opp igjen og ga seg til å prate løs om en hel masse som jeg ikke skjønte, om øvrigheten og Guds straff og innimellom kom det noe som låt som skriftsteder. Og hele tiden silte tårene nedover kinnene på henne. Fort gikk det, så fort som jeg aldri hadde hørt noe menneske snakke.

Kjøttet så bra ut, far tok ritabælen, og Marja neide og bukket seg ut gjennom døra, mens hun gråt og snakket om hverandre.

Siden fikk jeg vite alt som sant var om Finn-Marja, og mer til også. Guttene i byen kunne fortelle meg at hun hadde vært halshogd, men så hadde sameguden hjulpet henne og smurt på hodet hennes igjen med heksesalve. Og så var hun hos den onde om vinteren og på jorden om sommeren. Hun hadde stukket gardstauren gjennom lensmannen i Kautokeino og vridd den rundt inne i magen på ham. Og så hadde hun klort ut øynene på ham før han var riktig død, og dem hadde hun spist mens han selv så på. Jeg trodde ikke så svært mye på dette, inntil jeg fikk vite av far at noe av det var sant. Resten spurte jeg ikke om, men senere tenkte jeg jo mitt om Finn-Marja.

Nede ved Wegnerkaia lå båten hennes, en gammel gissen skjekte, full av skrot og skrammel og varer og klær. Om natten lå hun i båten med fillene over seg, og av og til rodde hun over til Hansgården og hentet mer når hun hadde sloppet opp for varer. Når vi møtte henne på gata, fór hun alltid av sted med små, springende skritt og snakket med seg selv. Hadde hun ikke kjøttskanken på nakken, holdt hun hendene knyttet over brystet.

Så var det en sommerdag i ferien. En hel skokk av oss hadde vært oppe på fjellet og plukket blåbær og bringebær, og så rodde vi hjem i midnattssol. Vi hadde fått låne den store tollbubåten, den var proppende full av gutter, og vi sang så det ljomet over vannet. Så møtte vi Finn-Marja som kom roende ut fra Wegnerkaia og slet seg fram mot strømmen med ekte kjerringtak: husk opp i været så begge årebladene blinket i sola — og plask ned i vannet så vasspruten sto om henne.

— Nei se hu Finn-Marja så hu ror!

— Hu skvetter helt hit!

— Gi a igjen! Skvett vekk!

Og med årene slengte vi hele bøtter av vann over i båten hennes. Hun kavde og rodde og skottet av og til lynsnart bort på oss, men hun sa ikke en lyd.

— Hils Gamle-Erik når du kommer fram, ropte Anton Bech, og så begynte vi allesammen å overhølje henne med alt det vi visste om henne. Vi skåtet med årene for å holde oss på siden av henne, og så skrek jeg over til henne:

— Vi får nok halshogge deg en gang til, Finn-Marja, og da skal vi nok passe på å holde heksesalven unna.

Marja stridde for harde livet for å komme seg over strømmen og bort fra oss. Men da hun hørte dette, holdt hun opp å ro og nistirret på meg med de små, svarte øynene fulle av skrekk.

— Kæm har sagt dæi den tingen, du?

— Far min, svarte jeg freidig.

— Den nye øvrigheiden? skrek hun forferdet.

Vi drev på med å skrike og skråle etter henne, men det var som hun ikke lenger hørte oss. Hun glemte å ro, og strømmen tok henne og bar henne lenger og lenger bort til hun var som en prikk i det fjerne.

Dagen etter var båten til Finn-Marja borte fra kaia, og vi så ikke mer til den hele den sonirneren, enda august så vidt var begynt.

Sommeren tok slutt og ferien med den, og så kom høsten. I november ble sola borte, og vinteren var der, svart og ufyselig, til julen kom og lyste litt opp for en tid. Januar slepte seg av sted, februar kom med ny sol, og i mars var alt jubel og glede med gnistrende skiføre og klare dager, måneskinnskvelder og kjelketurer — og så skulle vi ha påskeferie om åtte dager!

Det ble en påske jeg sent skal glemme, for jamen var det på et hengende hår at jeg ikke satte livet til på langfredagskvelden det året.

Anton Bech, Vilhelm Gabrielsen og jeg hadde avtalt at vi skulle gå den samme turen som adjunkt Svenningsen gikk ifjor: fra Hansgården over fjellet til Stinnelvdalen og tilbake med dampbåten. Vi skulle være borte i tre dager; det skulle klare seg, hvis bare føret holdt.

Så tigget og ba vi våre respektive foreldre om lov, og så slapp de oss av sted skjærtorsdags morgen — og det angret de på.

På Hansgårdstunet tok vi på oss skiene. Føret knirket og sang oppe i lia; magene sto som trommeskinn etter alt vi hadde lagt i oss til frokost, men det bar fort oppover fjellsiden i lange bauter. Vi brukte to og en halv time til topps. Anton Bech hadde klokke, og den gikk riktig — og dessuten var det akkurat den tiden Svenningsen sa han hadde brukt i fjor. Så begynte vi på vidda, som lå og glitret i solskinnet med nakne, gamle furutrær strødd utover.

Vi dro på med lange, sigende skritt side om side, stavene hogg i snøen samtidig og skituppene gled framover til nøyaktig samme linje for hvert eneste tak. Det gjaldt å lange ut for å nå fram til Stangestua før det ble mørkt. Der var Vilhelm Gabrielsen kjent, for han hadde bodd der sammen med familien i nesten en måned i sommerferien i fjor, og der skulle vi ligge den første natten.

Puh! jamen ble det varmt under skjerfet og lua! Snart måtte vi løse på skjerfet og skyve lua bak i nakken alle tre. Men hvile skulle vi ikke før klokka til Anton var tolv. Få, men gode, lange hvilepauser, hadde Svenningsen sagt.

— Hvor mye er den nå?

— Elleve!

Det begynte så smått — bare litt — å verke over kneet og i lårmusklene. Det var liksom de begynte å knute seg sammen. Men trett! Ikke snakk om!

— Hvor mye er klokka, du Anton?

— Kvart over elleve.

Taushet.

— Du Anton, er du sikker på at du stilte klokka di riktig etter bankklokka i dagmorges? I går gikk den gærnt.

— For fort, ja. Men jeg stilte den i morges.

— Lurer på om den saktner litt, jeg?

— Noe videre pålitelig er den visst ikke.

— Tøys, urmakeren sa enda at han garanterte den, sa han. — Og du kan jo selv tenke deg ti rubis — halvkronometer.

Så gikk vi; men det varte svært kort før Anton selv med klokka i hånden myndig erklærte at nå var den tolv. Ingen av oss så etter.

Og så hvilte vi og spiste fru Gabrielsens pannekaker. Mors skulle vi ha i morgen, og fru Bechs fine knakkpølser lå i en tom blikkboks og var reserveproviant for den tredje dagen — om vi skulle bruke lengre tid enn beregnet.

Vi hadde tatt av oss skiene og satt på dem, og jamen sto ikke varmen som røyk av hendene på oss da vi fikk av oss vottene.

Nå — vi satt til vi frøs, og så på’n igjen!

— Fært så mett en blir av sånne pannekaker. Jeg klatte ikke flere enn seks, sa Anton forundret.

— Jeg, sju.

— Bare fem her, men de var så digre så.

— Det er ikke verdt vi spiser så mye neste gang, tok Anton til orde da vi var kommet litt bortover — det er ikke sunt når en skal gå. Anton var den klokeste og dessuten et halvt år eldre enn oss andre. Så vi var enige. Det tok også litt tid før bena riktig fant igjen takten; men sannelig nådde vi ikke fram til Stangestua til klokka halv åtte. Og enda hadde vi hvilt ni ganger etter klokka tolv! Og Svenningsen hadde bare brukt halvannen time mindre enn oss.

Andreas på Stangestua syntes nå også det var fint levert og sa at vi var «gromme karer» som orket den lange veien.

Men jeg skal si det smakte godt å strekke seg under sauefellen oppe på loftet, alle tre i en seng. Det var ikke snakk om å trette og kjegle om plassen som alltid ellers, og lopper og annet merket vi nå slett ikke noe til. De røde prikkene som klødde da vi våknet neste morgen, det var nok bare sånt som kom av at vi hadde gått så langt det, erklærte Anton. Nei, Andreas Stangestua var nok ikke den som holdt lopper!

— Døk e nok go tel nokke ta kvert døk, kara, sa Andreas da vi kom ned på kjøkkenet, — bå tel å gå og tel å sove, meine eg.

Klokka var nemlig ti!

Fløtemelk og lefser er frokost god nok, skulle jeg mene, og da Andreas attpå til ikke ville ha en øre hverken for losji eller mat, så kan en nok vite vi sa pent farvel.

— Akte døk no bære at døk finne vegjen rett, formante han oss da vi sto ute på tråkka og spente på oss skiene.

— Å, mente Vilhelm, den skulle jeg vel kunne kjenne fra i sommer.

— De e no vintervegjen no da, ser du, Kvilhelm. Men hell døk tel starkaste vegjen, så e døk på Grindstad øver middag vel, tænkje eg, slik som døk fær fort.

Himmelen var ikke så klar som i går, sola trengte ikke gjennom skydekket. Og det var bra, for så skar det ikke sånn i øynene.

Kort fortalt: mens vi satt og hvilte og spiste middag, tok det til å snø — og dermed begynte hele elendigheta.

Vi hadde likevel bestemt oss for at vi skulle ta knakkpølsene i dag; så ble det litt forandring, og dessuten så ble vi så tørste av pannekaker. Vi måtte også spare på drikkevarene våre, for det tok på å gå sånne dagsturer, så vi hadde drukket av melken til Anton hele veien. Og mette ble vi, og et ork var det å begynne å røre på bena igjen. — Og så begynte Vilhelm å klage over gnagsår på hælen!

Det snødde stilt og tett, og framover gled vi seigt og taust. Vilhelm sakket akterut i ett kjør, og vi måtte vente på ham.

— Å, det verker så jævli!

Vi prøvde å doktorere på ham og tok av ham skallen på det ene benet. Men han bare frøs og ynket seg, og ikke hjalp det noe det vi foretok oss heller.

Sannelig om det var noe videre oppmuntrende å høre på den klagesangen der akterut. Og når han ikke klaget, spurte han om vi ikke snart var på Grindstad.

Klokka ble to, og Vilhelm bar seg verre og verre. Vi andre avvekslende oppmuntret ham, brukte kjeft på ham og trøstet ham: nå var vi snart framme, og på Grindstad kunne vi få hest ned til Stinnelvdalen hvis han ikke orket å gå i morgen. Men vi begynte etter hvert å miste motet vi også, og plutselig så slengte han seg rett ned i snøen.

— Nei, nei, la meg bare ligge!

Ikke snakk om å få ham videre! Der sto vi og så bekymret på hverandre, Anton og jeg, med snøen i tjukke lag på luene og vann som silrant over ansiktet og ned under skjerf og jakkekrager. Vilhelm hadde lagt seg ende ned og bare stønnet.

— Vi kan jo ikke la ham ligge her, han fryser i hjel.

Vi ba og vi truet, men ingenting hjalp. Til slutt tok vi fatt i ham og stablet de sørgelige rester av Vilhelm på bena igjen, la armene hans over skuldrene våre og slepte ham av sted en stund. Så kviknet han til litt og gikk uten støtte, men klaget gjorde han hele tiden. Det snødde tettere og tettere, det var bare så vidt vi skimtet vinterveien foran oss.

— Nei du, dette går ikke lenger, erklærte Anton bestemt, da Vilhelm satte seg igjen og ville hvile. — Du får klemme på og gå i forveien og se å få hit Nils Grindstad med slede, så skal jeg prøve å holde ham på bena. Er du trett?

— Å nei.

Og jeg strammet meg opp, bet tennene sammen og langet ut. Snart døde stemmene til de to andre bort i snøføyka bak meg, og jeg var alene. Jeg gikk og gikk, og når trettheten rent overveldet meg, hvilte jeg stående og klemte så på igjen. Hvor mange timer jeg gikk sånn, vet jeg ikke. Men jeg har aldri i mitt liv vært så dødsens trett som da jeg plutselig oppdaget at jeg slett ikke fulgte veien, men bare gikk etter to ensomme skispor. Det hadde holdt opp å snø, himmelen klarnet for fullmånen, og i det grønnbleke månelyset øynet jeg ikke annet enn vidde omkring meg på alle kanter og langt borte noen store skogholt. Ikke tegn til hus eller menneskeliv, bare disse to enslige sporene etter meg og foran meg og min egen skygge i snøen. Det var så stille at det liksom suste omkring meg, og kaldt, isnende kaldt, i ansiktet og om leggene. Så gikk jeg litt igjen; best å følge sporene, et steds måtte de føre fram. Men så slo det meg som en angst at det kunne jo være sporene etter en jeger som hadde gått hjem ned på veien — jeg kunne jo ikke vite hvilken vei sporene gikk! Så snudde jeg og sprang på så det verket i alle ledd. Jeg var knusktørr i munnen og spiste snø så det isnet i tennene.

Sporene strakte seg langt, langt, endeløst langt foran meg, og bena verket. Jeg sprang og sprang til jeg gikk på hodet og ikke orket å reise meg igjen.

Å — det var godt å ligge, godt å hvile — bare litt, en ørliten stund! Og kaldt var aet heller ikke, — bare bløtt og lunt — og så godt som det var å hvile. — Det fór gjennom meg et par ganger, men svakt som i en drøm, at jeg måtte ikke bli liggende her, for da frøs jeg i hjel. Men — å, så godt det var å hvi-le — — —

Midt imellom drøm og våken tilstand merket jeg at jeg gled framover. Jeg lå på ryggen, det suste og skrapte like ved øret mitt, snøen hadde jeg tett opp til ansiktet, det glinste og glitret i den som i diamanter. Så stanset det.

— Kor e det med dæi?

Jeg våknet helt og oppdaget et kvinnfolk over meg. Jeg lå tullet inn i noen varme klær oppe på mine egne ski, og jeg skjønte at hun hadde bundet sammen tuppene på skiene mine og trukket av sted med meg på den måten.

Jeg prøvde å komme meg opp, men klarte det ikke. Dels orket jeg ikke å røre meg, dels var jeg bundet fast med et bånd som var festet til tåhettene på skiene. Hun løste opp båndet og hjalp meg på bena.

— Kom inn i gammen med mæ, so pli det vel live i dæi.

Hun førte meg gjennom et svart hull og inn i et enda svartere med noe som lå og glødet midt inne i mørket. Så strøk hun av en fyrstikk, tente en slags lampe, en skål med veke i, og så oppdaget jeg som gjennom en tåke at det var — Finn-Marja.

Jeg orket hverken å tenke eller snakke eller røre på meg, og jeg ble liggende i reinskinnet som hun hadde tullet om meg. Men jeg så alt hun gjorde og følte en slags halvklar redsel — var jeg i helvete nå? Jeg så at hun pustet til glørne og fikk dem til å flamme opp, og så satte hun over en gryte. Jeg følte at hun smurte inn kinnene mine med fett som hun tok fra lampeskåla. Jeg drakk også gloende varm reinmelk av en trebolle som hun holdt opp for munnen min. Men det var som jeg drømte likevel, og like etter at den varme melken liksom hadde strømmet gjennom meg, sovnet jeg helt.

Resten av historien har jeg fra far. Hjemme var de blitt ute av seg av skrekk da Vilhelm og Anton kom hjem med dampbåten og fortalte at jeg var forsvunnet på fjellet. De selv var blitt funnet av Nils Grindstad, som også hadde sendt ut folk for å lete etter meg. Far dro straks over til Hansgården og videre innover fjellet i slede med Andreas Stangestua bakpå og Anton oppi for å vise vei. Da møtte de Finn-Marja som gikk og trakk på en kjelke.

Far stanset henne for å spørre henne ut, men hun kastet seg på kne i snøen som sist.

— God dage, du Guds øvrigheide!

— God dag, mor, svarte far — det var nok ikke så mye kraft igjen i stemmen hans.

— Her komme æ me søn din. Du tar han vel sjelve no, æ trur.

— Ja — der lå gutten og sov søtelig på kjelken til Finn-Marja — det var nok ikke noen tvil om det. Så løftet de meg varsomt opp i sleden for ikke å vekke meg, og det ble både glede og gråt på begge de to voksne mennene. For ikke å snakke om Anton, som skal ha tutet noe ganske forferdelig — hvilket han siden benektet på det bestemteste.

Men Finn-Marja lå på kne i veikanten med hendene foldet over brystet og hun hverken så eller hørte, så det ut til.

Endelig var alt i orden, og så vendte far seg til Marja:

— Er det du som har reddet gutten?

Marja bare rugget på seg og så bønnlig opp på far.

— Du får reise deg og fortelle meg hvor du har funnet ham, for hvis du har reddet gutten min — —

— Snille, goe, velsigna øvrigheida, du må no vel ikkje ta livet mitt for min ungdoms tårligheide! Sa ikkje Jesus til kvinnen som syndede: Heller ikke jeg fordøme dæi! Og snille goe øvrigheide, e ha græde i mange åre for de som gale var i min ungdom. —

Finn-Marja ble plasert i sleden og ført til byen og inn på kjøkkenet til mor — inn i stua ville hun nå slett ikke — og her fortalte hun så godt hun kunne om hvordan hun hadde funnet den halvdøde gutten i snøen oppe på ville fjellet. Siden satte de fram for henne det beste de kunne oppdrive, og godt stell fikk hun alltid siden på kjøkkenet hos mor. Men til fjells ville hun igjen, hva som enn ble budt henne. Hun kom til byen utpå sommerparten og forsvant igjen om høsten, og det fortsatte hun med til hun døde noen år senere.

SKÅRUNGEN

1. Skårungen og måsen.

Første gang gutten får lov til å følge med far og de voksne på Lofot- eller Finnmarksfiske kalles han på godt nordlandsk en skårunge. Og det navnet har han etter måsungen. For så lenge måsen er ung og langbeint og redd og bare sitter inne i fjæra og piper uten å våge seg til å prøve vingene sammen med de voksne fuglene, så heter den aldri annet en «skårungen» blant fiskerne.

Inne i landet hadde de vel funnet på noe annet og kalt guttungen kalv og hanekylling og folunge. Men fiskeren der nordpå, han har nå ikke stort andre husdyr enn måsen han — måsen som skriker og uler rundt ørene på ham hele det slitsomme livet hans igjennom.

Fiskeren og måsen er gode kamerater. Det kan mange ganger være forargerlig nok å ligge i båten og høre det evindelige skriket over seg hele natten. Særlig når det ellers går både smått og trått med å få bitt på snøret. Men så kan det også være nesten oppbyggelig å se de store hvite fuglene gli over havflaten en solblank sommernatt, mens de årvåkent speider etter fisk og smådyr nede i vannet. En kan få så gode og fredelige tanker av det, når en sitter der alene ute på store sjøen og kanskje er litt sørgmodig til sinns — det er nesten som å sitte og lytte til en stillferdig sang.

Måsen er nyttig på sin vis, den også, enda den ikke duger noe videre til mat. Det smaker tran av kjøttet fordi den lever bare av fisk. Men den spår været for fiskeren: flyr måsen lavt og urolig, tar en forsiktig høvedsmann seilet inn i tide, for da er ikke uværet langt borte. Og når silda og seien plutselig stimer innover fjorden, er det ingen som varsler folk i land bedre enn den skrikende måsehæren som følger stimen. Egentlig er det vel ikke mer smigrende å hete skårunge enn å bli kalt hanekylling, men for fiskergutten er navnet likevel en garanti for at han nå har nådd sine ønskers høyeste mål: å få være med på fisket. Og navnet skjemmer ingen, har en vismann sagt.

År etter år har smågutten gått nede i naustet og sett på far og de eldre brødrene stelle med fembøringa og gjøre den klar til Lofotfisket over nyttår. Og lengselen etter å få være med vokser seg større fra år til år. Den ligger og lurer i den kjente tjærelukta når bunnplankene blir tjærebredd, den synger i hammerslag og øksehogg, den glinser og glitrer i gul- og grønnmalinga utabords. Ja, utferdstrangen og eventyrlysten blir vekket og får næring her nede i båtnaustet, hvor tranlyktene lyser opp over arbeidsslitte never og værbitte ansikter, over tauverk og tjære, mens vinterstormen uler om nausttaket og piper gjennom de glisne veggplankene. Utenfor er det natt og mørke hele dagen igjennom, solløs vinterdag med stormen beksvart i sjøen. Bitende kaldt kan det være på nesetipp og øreflipp og fingre for den som ikke er stor nok kar til å være med på arbeidet. Men smågutten holder ut der nede dagen lang likevel. Kanskje får han lov til å holde øksehammeren når noen skal slå i en spiker eller være med på å hale tauenden tott. Han møter opp hver gråkald morgen, følger mannfolkene hjem i stua til målene og følger like trutt og trofast med når de skal ned igjen til naustet etter middagshvilen. For det står som et friskt vær omkring naustet, et vær av langferd og fiske og seiling i storsjø — eventyret lokker og drar så tårene ofte pipler fram i øynene på ham når han ligger om kvelden og tenker på at det ennå skal gå år og dag før han blir skårunge!

Og han syns det kunne være så passe på tide at han fikk bli med nå — han har stått så mange vinterdager nede i båtnaustet og fulgt arbeidet, han kjenner hver eneste planke og nagle i fembøringa og vet hva hver taustump skal brukes til. Og mens hammeren og malerkosten går, prater karene seg imellom og drar fram den ene historien etter den andre om farlig seiling, om forlis og redning, om dårlige tider og om storfiske med fisk og blanke kroner like opp til båtripa... Og gutten står der og lytter og lever med — storhavet tårner seg opp omkring ham der inne i naustet, sjøen skummer og sprøyter, kastevinden kommer durende ned gjennom fjellskaret — men han kjenner den karen og vet råd mot de fantestrekene den farer med — opp på skumhvite bølgekammen — og ned igjen i dypgapet, bare stødig på roret og lynsnar med seil og skjøter ... Så tar det slutt med historiene, hammerslagene drønner i båtskroget, og så står han der igjen og fryser og lengter seg inn i det trange, tranosende båthuset. Ja, han syns så sannelig han kunne være fullært nå.

Men hver gang han ymter om sånt, får han bare til svar at han er for liten ennå, at sjøen ikke er for småunger og at noen får være hjemme hos mor og ungene også i de lange månedene hun sitter hjemme uten karfolk i huset.

Men så endelig en dag er tiden inne, og far kommer og sier at i år skal han få være med og ro Lofotfiske.

Da er det en som blir blid! Og mor får det travelt med å sy hyre til den nye skårungen. Mest blir det vel til at hun vender og syr om tøyet etter far og brødrene, men staselig blir han nå likevel med de karvoksne klærne og skaftestøvlene til langt over knærne.

Ellers er det rart med det: Nå da det bærer løs for alvor, så kan han midt i all begeistringen få en slags underlig fornemmelse i magen når han kommer til å tenke på båten og sjøen i all slags vær, med hele det dype storhavet under de tynne båtplankene. Og sånn er det kan hende med den fjærkledte skårungen også, når den sitter nede i fjæresteinene og piper. 1Den sitter der vel med bankende hjerte og underlige fornemmelser den også, enda den skulle være trygg nok for at vingen bærer, 5elv over storhav og fjerne fjell.

2. Skårungen i byen.

En uke går de og venter på god vind, men så bærer det endelig ut fra båtstøa hjemme. Mor står i fjæra med barna omkring seg, den minste har hun på armen, og det er ikke helt fritt for at hun i smug visker bort en tåre med håndbaken. Dette er den fjerde gutten hun sender fra seg med fembøringa til far. Gud alene vet om hun får ham igjen — ham og alle de andre. Den eldste gutten hennes ble borte det andre året han var med under en svær seilas nord i Finnmark. Og sjøen er som åpne svelget den — like gapende grisk i år som i fjor, vinter etter vinter og vår etter vår. Men det får stå til — og fembøringa med det store barkede råseilet glir for fin bris lenger og lenger ut gjennom fjorden. Til slutt ser hun bare mastetoppen og den røde vimpelfilla over pynten på neset — og så er den også borte.

Ombord, helt akterut ved siden av far og båthuset, sitter skårungen og gumler på avskjedslefsa med sirup på. Mor og hjemmehusene er blitt borte bak neset, og han tygger og svelgjer og svelgjer nok ned både lefse og gråt der han sitter og ser mot det nakne berget som har tatt det siste synet av mor.

Men nå er de ute på fjorden, og snart blir det annet å tenke på enn hjemlengsel og sirupslefse. I den fine nordabrisen kommer båt etter båt stikkende ut fra rydningsflekkene inne langs fjordsiden. Over hele fjorden har fiskerne ligget og ventet på denne gode vinden, ligget der ferdige i åtte dager, og etter hvert som det bærer utover, slutter den ene fembøringa etter den andre seg til følget. Vinden øker på, folkene strekker seil og tar så smått til med å kappseile. Båtene står etter hverandre med svulmende storseil, mens skummet fosser om baugen.

— Jeg mener han Ola Sørstranda sakker akterut enda han har ny båt! sier far og gløtter ned mot den lysegule båten med skinnende nytt seil og blinkende tjæreblank stevn.

— Å, mener den eldste av guttene med kjennerblikk, — han har nok ikke fanget full vind ennå da. Men skårungen sitter og er trygg på at Ola Sørstranda kan ha så ny fembøring han bare vil — han seiler ikke forbi far likevel.

Og skårungen har rett. Far er førstemann av alle sammen ute i fjordgapet, og da ligger den nye båten til Ola Sørstranda som en lysende prikk langt akterut mellom de andre.

Her ute setter det inn med sjø fra selve havet — digre, plaskende karer som dunker mot båtplankene som tunge skred av vann og skum. Skårungen blir litt blek om nebbet, men han er ikke den som sier noe. Han vil ikke være ved at han er redd, kan en vite, selv om han tar tak i båtripa så knokene hvitner for å holde seg fast. Her går det løs med klo i seilet i selve store dampskipsleia. Gløtt i gløtt ser en Ishavet åpne seg endeløst grått gjennom de skumsprøytende utskjærene. Langt framme i sundet ligger ennå den svarte røyken etter dampskipet som gikk igjennom for en time siden. For hver fjord som åpner seg innover i landet, siger det ut flåte etter flåte med fembøringer og åttringer som svinger sørover i leia og skal til Lofoten. De som kommer fra samme fjord og hjemmestrand holder sammen, og skårungen sitter akterut hos far og har mye å tenke på. Han tenker på at verden er veldig stor og at det er en grom far han har, som kan sitte og kjenne nesten hver eneste båt som stevner utover og nevne navnet på ham som eier den.

Dagen er knapp på denne tiden av året, og snart er både båter og seil, fjordgap og havgløtt, fjell og hus forsvunnet i et bekende mørke. Men seilasen går støtt og sikkert, og far sitter med styrvolen i neven rent som han kunne se gjennom mørket.

— Å jo, det er alltids litt igjen å lære før en blir fullbefaren høvedsmann, tenker skårungen, og han kryper inn i det lune båthuset og sovner med øret like i bølgeskvalpet under puta og båtbunnen.

Neste morgen vekker far ham:

— Nå får du ut, gutt, og se på byen!

Derute lå en helt ny verden og lyste og løftet seg i dagningen. Snødekte fjelltopper strakte seg like opp i himmelen, og under og mellom dem lå blå, åpen sjø. Det så ut som om de var havnet oppe i en veldig gryte, syntes skårungen, og midt i gryta lå en snødekt, flatbølget øy og duvet på vannet som en måse. Men frampå sørenden av øya levde og yrte det i lufta med gråbrun røyk over sorte mastetopper og skorsteiner, over røde hustak og flaggstenger og kirkespir. De sto og strittet i været mest som bladnaken bjørkeskog, syntes han. Fra stranda og ut i det blå sundet gikk det lange mørke steindemninger og pålebrygger. Det var vel gjerne båtstø og sånt noe det, og alle de svære bygningene der inne var vel naust og båthus. For såpass store fikk de vel ha dem her hvor de skulle ta vare på storskuter og dampbåter og enda ha plass igjen til å male og reparere.

Nedover bar det mer for strømmen i bysundet enn for den vesle vinden som så vidt fikk seilet til å svulme. Og far viste ham moloer og brygger — det var båtstøene hans — og pakkbuer og skipsverft — som han hadde trodd var båtnaust — og han forklarte ham hvad de ble brukt til. Snart gled de forbi pynten på moloen og inn mellom skipsskrog og båter som lå forankret tett i tett som en flåte. Det var et øredøvende spetakkel der inne; kjettinger raslet og hvinte mens det ble losset og lastet, og folk vrimlet ombord og på land som fluer på kumøkk, skrek og ropte, heiste og halte og dro for salte livet alle sammen.

— Hva var det for noe med dem?

— Å — sånn er det støtt på byhavna om hverdagene, gutt. Det er så mange sammen på en flekk med arbeidet sitt at det blir mye mer bråk og ståk enn hjemme.

Etter mange vanskeligheter og mye spetakkel lå fembøringa endelig vel fortøyd ved siden av alle de andre båtene som var underveis til Lofoten og som også hadde kommet innom byen for å ruste seg med proviant og børnskap@. Alt dette kunne vært både morsomt og rart, syntes skårungen, hvis det ikke hadde vært for byfolkene og de andre fremmede båtkarene som skulle hjelpe til med dregg og fangline. Han sto og så seg riktig harm på dem, skårungen, fordi de så lite lystret far og gjorde som han ville; et par av dem skjelte ham til og med ut for bondetosk og «dót».@ Og da far ble sint og ga dem de vondordene de fortjente, satte de bare hendene i siden og lo så det sang mellom pakkbuene!

— Men sånn er det vel i byen.

Utpå formiddagen var de endelig ferdige. Jolla kom ut, og de rodde i land to og to, skårungen først med far. På brygga var det tett med folk og vanskelig å komme fram for håndkjerrer og hestelass og folk som skrek av veien. Men de kom seg da gjennom pakkhusene og opp i byen hvor det var mer rom og plass, enda det var fullt nok både av hester og folk, der også. Det sto hus ved hus i tette rader på begge sider av gata, øverst med vinduene fulle av fine blomster bak hvite gardiner og nederst med svære ruter som lot en se all slags skinnende rikdom innenfor; folk gikk ut og inn gjennom dører som hadde klokker, og en kunne se at det sto pakkende fullt med folk der inne. Men far bare gikk rett på — så rent for fort — og de kom ut på en åpen plass med kirken midt på, høy som et fjell og med en skranglende messingfløy oppe i spiret. Så dreide de inn i en ny gate, større enn den første, og så lang at en ikke kunne se enden på den. %f fangstutstyr til fiskebåt %f en somlekopp, hånlig oppnavn på fiskeren Her skulle far inn til en kjøpmann, og skårungen ble igjen utenfor.

Jo, det var mye å se på i byen. Det gikk rent rundt for skårungen når han tenkte på alt det han skulle ha sett fra seg før de fór sørover igjen. Han fikk begynne nå med det samme, og så ga han seg til å studere butikkvinduene. Det huset far hadde gått inn i, hadde fire svære blanke ruter nederst. Over døra hang det en stor plate med noen veldig digre bokstaver på — skårungen kikket opp og stavet seg først til «Hilmar». Hilmar sto det, og det var rart, for det hette han også. Men etter det sto det jo noe annet, og det var «Lehne», og det passet ikke på skårungen som jo hette Hilmar Jonssen Kalfjordbotnen. Lehne!? Det var nå merkverdig også hva byfolk kunne hete. Han visste om en kar som hette Peter Dass — men han var jo prest og sto i leseboka hjemme.

Han drev fra vindu til vindu. I noen var det all slags mat, store grønne bær i klaser, noen gule og runde epler som skårungen aldri hadde sett maken til før, store og små esker med kulørte merkelapper og ryper og harer, som hang i karmene og dryppet blod av skuddsårene. I andre vinduer var det klær, luer og skinnfeller og slikt, og så kom det et vindu med bare bøker, og så mange bøker at skårungen måtte spekulere på hvem som skulle lese alle de bøkene. Og over dem hang det bilder av folk, og under bildene sto det noe som han prøvde å lese.

Som han sto slik og stavet, hørte han hyl og skrik bak seg, og i det samme han snudde seg, smalt en snøball i buksebaken hans så det svidde i kjøttet. Det var en flokk med gutter, i fine klær og med bøker under armen, så han skjønte de kom fra skolen. Da den ene snøballen hadde truffet så godt, så ville de vel prøve om de kunne være like heldige med den neste — og snart sto skårungen i et regn av snøballer og skrikende hånsord. Til slutt stakk han i å tute og ba at de skulle la ham være i fred. Men da ble det leven! De satte i noen ville hyl og sendte over ham en skur med snøballer, så det svidde i hele hans syndige kropp.

Da la han på sprang, aldeles vettskremt, sanset ikke at han rente den gale veien og bort fra far — bare kilte på det forteste sjøstøvlene kunne bære ham — nedover gata, forbi folk og hester og hele tiden med gutteflokken etter seg. Til slutt snublet han og falt. Guttene kom etter som halsende bikkjer og kastet seg over ham, og da overmannet redselen han fullstendig. Han satte i et skrik, et brøl av skrekk, så høyt at folk på gata stanset. En pen kar med gull rundt lua dukket opp, og i neste øyeblikk var alle guttene som blåst bort. Han hjalp skårungen på bena igjen, fikk rede på hvem han var og hva som var i veien og at han ville til far som var inne i et hus hvor det bodde en mann som hette Hilmar Lehne.

Mannen med gull rundt lua tok skårungen i hånden og gikk oppover gata med ham. Da de hadde gått en stund, så de far stå og se seg om utenfor en dør. Og han så passelig forskrekket ut da han fikk se skårungen komme i så fint følge! Mannen fortalte hva som hadde hendt og gikk sin vei.

— Du er en tosk, sa far, du får hive igjen når byguttene hiver på deg. Slå bare fra deg du, så lar de deg nok være i fred.

Så gikk de sammen til et sted hvor de møtte de andre og fikk slik fin middagsmat. Og alle sammen lo og gjorde narr av skårungen, fordi byguttene hadde skremt vettet av ham.

Om ettermiddagen gikk far rundt i byen sammen med alle sønnene, skårungen også, og gjorde innkjøp, og hvor de kom, ble de godt mottatt. Skårungen fikk se seg om så mye han ønsket inne i butikkene, for praten gikk og det tok sin tid med handelen. Han glodde og kikket både høyt og lavt og fant ut at ingen i hele verden kunne ha det så fint som butikksvennen — tenk å kunne spise så mange svisker og rosiner som en bare orket! Men etter hvert begynte han å bli litt lei av alle disse butikkene — og ute på gata hadde de tent alle lykter og lys og lampene i vinduene. Ja, det var rent som et eventyr med alle disse lysene! Og så ba han far om han kunne få vente utenfor da de kom til den neste butikken. Og det fikk han, men han måtte passe seg så byguttene ikke skremte vettet av ham.

Skårungen sto utenfor og så på den travle trafikken, som dukket opp fra mørket, kom inn i lyskretsen fra gatelyktene og på nytt ble borte i mørket. Han sto og drømte seg rent bort i dette virvaret. Men han kom til seg selv igjen hver gang det kom en gutt forbi, særlig når de var flere i følge. Han kvakk til, bet tennene sammen, knyttet nevene inne i vottene og sto ferdig til å slå fra seg. Men de gikk forbi ham uten så mye som å se på ham. Og det var fillete gutter og fine, plystrende fornøyde gutter, og det var noen som dro seg langsomt av sted og slepte på store kurver eller kjelker med ved og annet.

Så kom det en flokk med halvvoksne fine fyrer; de gikk med små sorte stivhatter og hansker og hadde følge med omtrent like mange jenter. Jentene trippet kortskjørtet og med mye snakk og knis ved siden av guttene. Skårungen sto og måpte rent fortapt ved synet av så mange fine jenter på en gang. Og de smilte så det skinte i tennene under lykteskjæret, og øynene strålte som lampebluss.

— Ha deg vekk! fikk han plutselig sammen med en kraftig dytt fra en av de guttene som gikk ytterst.

Som et lyn fór votten og knyttneven i været og rett inn i magen på den lange byslasken, så han mistet balansen og holdt på å rive over ende piken ved siden av seg. Hun satte i et lite skrik, og bygutten fløy rett i synet på skårungen:

— Ypper du, din bondefaen!

Og hansker og votter smalt mot hverandre. Bygutten var smidig og snar, men skårungen hadde ikke for ingenting rodd småsnekke og vedbåt i hjemmefjorden siden han var en neve stor, og han var tung på labben og sterk som en liten bjønn. De andre slo ring omkring dem mens jentene kaklet forferdet, og da skårungen endelig med et velrettet slag sendte sin motstander på hodet ned i en snøfonn med en nese som det dryppet og rant blod av, da oppløftet alle jentene et samlet hyl så det ljomet i gata. Folk hadde stimlet sammen i store flokker, alle spurte og skrek, og skårungen sto midt inne i flokken med gråten i halsen, redd og fortvilet, men ferdig til å klemme på igjen, ja om så var mot hele folkemassen. En mann med gull på lua trengte seg fram gjennom mengden. Han var ikke så fin som den mannen skårungen hadde støtt på om formiddagen; han hadde rød nese og så riktig sint og morsk ut da han spurte:

— Å er detta for spetakkel i gata?

— Jo, kom det kjapt fra en av byguttene, her kommer vi fredelig nedover gata sammen med noen damer, og så blir vi plutselig overfalt av den derre tølperen der som nesten har slått Kristian Haasted helseløs. Og vi kom bare fredelig gående nedover gata — —

Kristian Haasted hadde reist seg opp og sto og tørret blodet av ansiktet sitt med lommetørkleet. Og halvt jamrende, halvt myndig sa han:

— Ja, Pedersen, De får ta med Dem den fyren bort på rådstua med en gang, så kan politimesteren få snakke litt med ham. Sånn pøbel av en dótgutt!

Han snudde seg hånlig mot skårungen, som gauv løs på ham igjen, men Pedersen halte ham tilbake:

— Vil du gi deg, din slyngel, og la vær å slå sønn til fogden midt på gata!

— Han slo først, svarte skårungen med en trassig bevegelse og kom seg ut av Pedersens myndige grep.

— Han ljuger, sa bygutten, og alle de andre støttet ham. Mengden omkring vokste stadig; Pedersen sto litt og tenkte seg om og så sa han:

— Ja, dere får bli med på stasjon begge to, så får vi se å greie det ut.

Skårungen ville ikke bli med ham, og Pedersen tok tak i armen hans og halte av sted med ham. Mengden fulgte etter. Da skårungen skjønte han satt fast, ble han redd, og så oppløftet han et veldig hyl:

— Far!

Ut av butikkdøra kom far og brødrene; skårungen skrek på hjelp, og far og brødrene brøt seg vei gjennom folkemassen og stanset Pedersen.

— Slipp gutten min og det straks! Han har ikke noe med politiet å gjøre.

— Er De far til gutten, så får De bli med meg bort på stasjon.

— Jeg har ikke noe der borte å gjøre, og gutten enda mindre. Kom med ham!

Og far slet i gutten på den ene siden, og konstabelen holdt igjen på den andre. Da brødrene ville hjelpe til, ropte Pedersen:

— Hei, folkens, noen får komme og hjelpe politiet.

Og det meldte seg straks en tre-fire karer som grep inn og ville holde far unna. De føk på hverandre, og Pedersen skrek:

— Det er stor straff for å gjøre motstand mot politiet. Jeg skal ha med meg gutten, hører De ikke?

Men far ga seg ikke, og Pedersen måtte få en til å løpe opp til rådstua og sende bud på en konstabel til og helst politimesteren selv!

Mennene hadde overtaket — over far og brødrene. Skårungen sto midt oppe i slagsmålet, innimellom alle bena og under alle armene som gikk som møllehjul. Alle sammen dro i gutten, men til slutt glemte de ham helt bort, så han sto fri og løs. Og akkurat da Pedersen grep tak i armene til far, hoppet skårungen opp på ryggen hans og halte ham bakover, så de røk i gata begge to.

I samme øyeblikk vek mengden til side for to menn med gull på luene.

— Hva er nå dette for noe leven? spurte en myndig stemme.

Pedersen prøvde å kravle seg opp, men skårungen tviholdt på ham bakfra, så det tok sin tid før han kom seg på bena:

— Herr politimester, sa han mens han pustet og stønnet som en hvalross, — voldsom motstand mot politiet. Disse folkene —

— Nå, avbrøt politimesteren ham, — marsj opp på politistasjonen alle sammen.

Og hele følget dro av sted med mesteren i spissen, nedover gata, opp en lang bakke og endelig fram til et stort, mørkt hus med lys i et par av vinduene. Her gikk de inn, opp noen trapper og inn i et stort, varmt rom med mye lys. Politimesteren fikk av seg frakken og satte seg på en stol borte ved bordet.

Pedersen fortalte hva han hadde sett og opplevd.

— Kom fram, gutt, sa politimesteren.

Skårungen fram til bordet.

— Men kjære, det er jo min venn fra i morges, — var det ikke deg jeg fulgte til Hilmar Lehne?

— Jo, sa far, som kom fram i lyset, det er samme gutten, og politimesteren skal ha takk om De vil hjelpe ham ut av knipa denne gangen også, for jamen blir det verre om både politi og voksne folk skal legge seg etter gutten.

Skårungen stammet så fram sin historie om slagsmålet og endte med å si:

— Og så hadde far sagt at jeg ikke skulle bry folk med å hjelpe meg. Jeg fikk se til å klare meg selv, sa han. Men så kom den karen — han pekte på Pedersen — og ham kunne jeg ikke greie. Og så ville far hjelpe til, men så kom det så mange atte! Hadde det ikke vært så mange av dem, så skulle vi klart oss selv og ikke brydd politimesteren.

Politimesteren hadde vondt for å la være å smile og sa til Pedersen:

— Før fram Kristian Haasted.

Men Kristian Haasted var ikke med.

— Men snille Dem, Pedersen, dette har De ikke mye ære av. Først lager De en masse bråk fordi om noen guttunger slåss, og så har De ikke engang anstifteren med Dem. Gå og hent ham, De treffer ham nok hjemme hos byfogden.

Pedersen gikk. Mens de ventet, forklarte politimesteren far og brødrene at de ikke under noen omstendigheter måtte sette seg opp mot politiet. De skulle bare fulgt med straks og tatt gutten med seg bort på stasjonen.

— Ja, mente far, — jeg syns nå det var stor synd og skam at gutten skulle opp på stasjonen. Og vi visste ikke åssen politimesteren var.

Nå kom Kristian Haasted med en diger, hoven og blårød nese.

— Nå, sa politimesteren, jeg ser du har fått din bekomst. Det er bra for deg at denne gutten her har gitt nesa di det den fortjente, ellers hadde jeg måttet ta meg av ryggstykkene dine. Du kan gå hjem, min venn, og hilse faren din og si at den nesa har du fått fordi du var flåkjeftet og hoven. Adjø med deg.

Skårungen fikk en blank tiøre av politimesteren, alle sammen sa adjø og gikk.

Men far fulgte gutten sin like ned til båten. Det var best han holdt seg der, for oppe i byen rotet han seg bare opp i noe.

Tiøringa kjøpte skårungen sukker for, og det spiste han opp om kvelden, mens han satt alene nede i fembøringa og ventet på de andre.

Ilden lyste i kokeovnen akter i rommet, og skårungen passet kaffekjelen, mens han holdt nattevakt ombord. Mørkt og svart var det på alle kanter, bortsett fra de røde lysningene i båtene og de gule mololyktene.

Men pakkhusene og byen bakom lå som et eneste stort, svart troll som skårungen hadde fått nok av for denne gangen. Han hadde nå ikke gitt seg da, og når han tenkte på den hovne nesa til sønn til byfogden, så var det nesten som å få for en ny tiøring med sukker.

Det siste han merket seg før han sovnet på vakta, var nordadraget i lufta.

— Så får vi medvind og kommer av sted i morgen likevel!

3. Slikt kan hende på sjøen.

Da dagen lettet med stiv kuling fra nord, sto hele Lofotflåten ut sundet — det var som en svaneflokk av svære seil — rundt byneset, over fjordgapet og inn i Rystrømmen.

Været var fint, farvannet rent og tiden ombord gikk rolig og hyggelig. Den enkle seilføringa var det ikke mye bry med, og selv om ikke plassen på en fembøring er så svært stor, så kan nå fiskeren ha det både lunt og koselig i de ukene han bor ombord. Inne i huset akterut er det soveplass for fire—fem mann, og de skifter med å sove og arbeide. Skårungen har matstellet ombord og tar av og til sin tørn forut ved fallet han også.

Praten går, og det er nok å lære for den som har ørene med seg. Det er mye spøk og moro blant folkene, og skinner humøret riktig fint, synger de viser og sanger, de som kan. Så er det alltid en eller annen som kjenner sagn og eventyr om draugen oppe ved Finnmarkskysten og finntrollet oppe i fjellet, eller det kan være sannferdige fortellinger om seiling og handelsferder i gamle tider og i dag.

Aldri syns skårungen det er så hyggelig som pa, og han gjør sitt beste han også, åpner matskrinet og deler ut lefser og mysost til dampende heit kaffe i vinterkulda.

Men som den ene godværsdagen etter den andre kommer og går, begynner skårungen å lengte etter eventyr og storhandlinger. Hjemme har han gått og drømt om ordentlig storseilas med fare for forlis, med berging og dåd — og i stedet seiler de dagen lang med seilet fullt av fin bris aktenfra. Han kunne like godt seilt med skjekte i hjemmefjorden. Og innimellom brenner han av lyst til å få vise hva han duger til! ...

Ikke gikk det stort bedre med ham etterat de var kommet fram til Lofothavet heller. Da de første dagene var gått, begynte skårungen å kjede seg. Da hadde han sett seg mett på det myldrende livet i været, der båtene lå side om side så langt øyet rakk og de små rorbuene eller losjihusene var fulle som maurtuer av folk. Mest måtte han sitte hjemme i rorbua og koke og gjøre rent, mens de voksne var på utror ute på fiskeplassene. Om morgenen sto hele flåten utover som en veldig fugleflokk for å trekke inn garn og liner — og når den siste av de mange hundre båtene var forsvunnet bak skjæret, sto skårungen igjen med tårer i øynene og vendte mismodig tilbake til grytene.

Det verste var at det var sånt dårlig fiske i år. Dårligere og dårligere ble humøret på far og brødrene for hver eneste kveld de kom hjem med nesten tom båt. Den vesle fisken som var, var attpå til så dårlig og mager at de nesten ikke ville gi noen penger for den på kjøpefartøyene sørfra.

Så hendte det en dag at far skulle prøve å sende en slump fisk opp til handelsmannen i Storpollen for kanskje å få litt bedre betaling — iallfall fikk han vel litt varer for den der oppe. Nå var det ikke større fangsten enn at far slo den sammen med naboens og fikk den av sted med ham, da han også skulle til Storpollen med fisk. Så skulle Hilmar, skårungen, bli med Hans Gamvik — naboen — for å hjelpe til med fisken til far, så Hans Gamvik ikke skulle ha for mye bryderi med den.

De seilte av sted tidlig på mørke morgenkvisten, og i båten var bare Hans Gamvik selv og skårungen. De hadde lånt seg en liten skjekte for denne turen. Det sto en tung, dyster sønnakuling inn fra Vestfjorden — med litt snødrev som danset i den grå, vasskalde lufta.

— Han blir nok storm i dag, mente Hans Gamvik. Og det var nesten det eneste som ble sagt i de tre timene seilasen varte til Storpollen. Vinden økte og kom kastevis i svære rosser, og skårungen slet med skjøtet og fallet. Hans Gamvik var en tverr, gammel kar, som ble sint om skårungen av og til ikke orket å holde eller hale.

— Far din skulle nok helst latt deg bli hjemme enda et år, mente han en gang i stort sinne, fordi skårungen hadde latt skjøtet fly ut av hendene på seg, — annen nytte har han vel ikke av deg heller enn at du eter opp de vesle skillingene en kan tjene i år!

Skårungen var både redd og sint og tviholdt og halte så han ikke slapp skjøtet oftere.

Endelig var de fremme i det andre været. Der var det folketomt i husene og båtløst på havnen, for det var ikke noe fiskeinnsig i Storpollen det året. Det var lyse dagen med solgløtt gjennom det svarte skydrevet som jagde nordover i ustanselig velt for sønnaværet. Oppe hos handelsmannen ble Hans Gamvik og skårungen budt sitteplass i butikken, og handelsmannen kjøpte fisken. Så ble den telt opp, Hans Gamviks og fars hver for seg, og så ble de budt dram på handelen. Skårungen drakk ikke, men Hans Gamvik han drakk både to og tre ganger. Og da han ikke kunne vente å få mer brennevin, så kjøpte han seg en flaske og drakk dram etter dram med butikksvennen, etterat handelsmannen hadde gått inn på kontoret.

Da det nå lakket over middag og vel så det, begynte skårungen å ymte om hjemtur. Men det lot ikke til at Hans Gamvik tenkte på den ennå; han syntes vel han satt godt der han satt. Han hadde tent pipa og hadde ennå mye igjen på flaska. Så kjøpte han brød og kveiterekling av fineste sort til middagsmat og trakterte skårungen med. Selv kjøpte han seg også en flaske øl til maten.

Utenfor økte været. Alt i ett var skårungen ute for å kikke på det og se etter båten, og for hver gang fikk han mer og mer lyst på hjemturen. Det mørknet fort, og nå blåste det så fjorden lå blåsvart og bølgene tok til å toppe seg med lysende skumskavler. Men Hans Gamvik satt plantet på sildetønna i butikken. En times tid etter middag sov Hans Gamvik på tønna. Handelsmannen selv kom ut med pengene for fisken.

— Er han full nå, Hans? spurte handelsmannen.

— Å ja, det er nok ikke fritt, svarte butikksvennen.

Det sank i skårungen; han ble redd og stakk nesten i å gråte — for åssen skulle det gå med hjemturen nå — —?

— Det er kanskje best du selv tar pengene til far din, sa handelsmannen, — eller skal Hans Gamvik ta hele slumpen?

— Nei takk, jeg tar dem heller selv, mente skårungen og knyttet dem inn i tørklesnippen sin.

— Det blir nok ingen hjemreise med dere i dag, sa handelsmannen, — så full som han er!

— Tror dere ikke vi kunne få ham ned i båten likevel? spurte skårungen.

— Å nei — det er nok ikke å tenke på, sånt vær som det er nå. Han kan ikke greie hverken ror eller seil i dag!

Så ble skårungen sittende inne i butikken. De tente parafinlampene, og av og til kom det noen inn for å kjøpe. Ettermiddagen slepte seg av sted. Stormen utenfor tok i tunge tak i husveggen, og skårungen satt og tenkte på om far kanskje var redd for ham og ventet på pengene — — —

Som han satt slik — Hans Gamvik satt fremdeles oppe på tønna og snorket — gikk døra opp, og inn kom en mann farende med sjødrevet silende av sydvesten, ansiktet og oljehyren:

— Nå står tosken i pollen så tett som veggen! ropte han.

Handelsmannen kom ut, butikksvennen glemte boka han leste i, og selv Hans Gamvik småvåknet borte på tønna.

— Hva er det du sier? spurte handelsmannen.

— Jo, nå er fisken her, sa mannen, — og mange sig har jeg sett i mine dager, men dette må nå være ett av de største.

Det gikk en trapp fra butikken og opp til værelsene ovenpå, og der dukket det opp to kvinnfolk, en gammel og en ung:

— Far, skrek den unge, — Ola Martin sier at fisken står i pollen!

— Storsig! ropte den gamle, som ikke fløy så fort og som bare hadde rukket halve trappa ned.

— Javisst, står ikke Enok akkurat her og forteller det! Mor, hent en dram til Enok!

Den gamle gikk og kom igjen med glass og flaske. Enok drakk og fortalte åssen han fra hjemmeplassen sin ute i pollen hadde fått øye på siget.

— Nå gjelder det bare om å få sendt bud til folk så vi får stengt, sa handelsmannen, — her er jo hverken folk eller båter.

— Ja, vi får vente til det lysner i morgen, for været står så hardt på her nå.

— Det er synd og skam sånn som folk har ventet på fisken i år, sa handelsmannen. — Jaja, er det ikke sig i de andre værene, så blir det mange nok om budet her og lite på hver.

— Ja, om ikke noen får rede på at det er fisk her og kan komme seg i vei før de andre.

— Bare noen båter til foruten våre egne her i hjemmefjorden, sa handelsmannen, — så kunne vi stenge sammen og ta det hele! Det ville det bli penger av, Enok!

Skårungen hørte ikke mer. Han hadde lyttet til samtalen, sett bort på Hans Gamvik som hadde sovnet igjen, og skjønt at her var det ikke annen hjelp å få enn den han ga seg selv. Nå var han utenfor. Vinden drev sjøskummet opp i ansiktet hans nede i båtfjæra. Han sto en stund og lydde til rossene og lurte på hvor vinden kom fra. Jo, det var samme vindretningen som i formiddag. Den hadde de måttet krysse opp mot — nå måtte det være lensevind like til været og far.

Han strevde hardt med å få loss fanglina, og det bølget og bar seg inne i ham så hjertet hamret. Han var ikke redd, det var bare det at nå var selve eventyret her. Han skulle bringe bud til far før natten om siget i Storpollen og gjøre far rik!

Han fikk løs båten, reiste masten og knyttet to rev i seilet før han satte ut. Så fikk han rorpinnen på roret, og alt var i orden.

Så skjøv han fra i halvmørket. I samme sekund ble seilet fylt, og båten sto utover som en dans. Inne i fjorden var vannet passelig smult, og skårungen satt med styrvolen i neven og kjente seg både sterk og stolt, mens båten fór framover med ham lik et levende vingedyr som han hadde makt over. Hei! her var gutt som skulle vise han var kar for mer enn å ete opp nistematen for far sin.

Ute i fjordgapet fikk han imidlertid annet å tenke på. Her sto hele havet på, så seilet blaffet slapt mellom bølgebergene, og den vesle skjekta danset rundt på skumtoppene som et nøtteskall. Seilskjøtet røk opp i festet og slo vilt i stormen, han kavet og slet for å få det inn igjen. Han måtte slippe roret, og båten la seg på tvers og tok inn sjø så den ble halvfylt — så fikk han endelig festet skjøtet og måtte øse med den ene hånden, mens bølgeslagene nesten slo styrvolen ut av den andre.

Han var gjennomvåt av svette og gjennomvåt av sjøskvett og satt med bena i vann til langt oppover leggene.

For kort tid siden hadde han følt seg som herre over dette vingedyret, nå fór det fram så han hverken kunne stanse eller sanse.

Men fram gikk det gjennom stormdrønn og bølgebrak, opp mot nakne himmelrommet og ned mot svarte sjøgrava. Og midt i alt strevet og all redselen stirret skårungen inn etter landet om babord — han håpet han ville kjenne seg igjen. Det var nå ikke så greitt etter bare å ha seilt der en eneste gang i formiddag, og skrekken vokste: om han nå seilte rett inn i fjellet — eller ut på ville havet! Alt i ett glimtet det i et vinduslys fra en av stuene inne i fjæra, og han for forbi, svett og silvåt og med armer som var som mørbanket. Og redd var han, reddere og reddere! Og bølgene slo om ham og etter ham som brølende villdyr.

Han måtte holde opp å øse for å ta tak i roret med begge nevene. Så lenge han øste, hadde han holdt styr på tankene sine på en måte, men nå slapp skrekken til for alvor. Bare han hadde ventet til Hans Gamvik hadde sovet ut! Eller fått med seg en fra handelsmannen! Han kom nok aldri helskinnet fram til far! Fikk nok ikke se ham mer, kom vel heller ikke nordover til hjemmefjorden og mor!

Imens fór skjekta av sted i susende fart. Et øyeblikk syntes han at han skimtet en hel klynge lys bak de svarte holmene på babord baug. Han drev roret over og sto ned mot steinene hvor sjøsprøyten sto høyt til værs som snøføyk.

I måneskinnet så han en åpning mellom to holmer. Det var nok ikke innseilingen til været, men det fikk ikke hjelpe — innenfor måtte det iallfall være smult vann. Dette orket han ikke lenger!

Sanseløs og nesten lammet av fortvilelse og redsel fikk han drevet båten inn mellom holmene. Det var et trangt løp, og bølgene slo og sprøytet mellom fjellsidene i en forferdelig, øredøvende skumrøyk — —

Angsten tok ham, han satte i et vilt skrik, slapp rorstangen og kastet seg forut i båten. Bølgen tok båten og bar den gjennom skum og sprøyt, løftet den så høyt at den nesten fór gjennom lufta, og med et brak landet den langt inne i fjæra mellom to steiner. Der knakk den tvers av og ble liggende.

Skårungen lå som svimeslått. Han følte at noen løftet ham opp, han hørte stemmer og merket at noen sto og lyste på ham. Så ble han båret av sted, han kjente han kom i hus og ble lagt varsomt og forsiktig i en seng.

Da slo han øynene halvveis opp og så far stå bøyd over ham med en lampe.

— Gud trøste oss — dette lever han ikke over! Gud trøste oss — — —

En av brødrene kom bort til senga og begynte å trekke den våte trøya av ham. Skårungen tok med hånden borti lomma og hvisket:

— Her er pengene — for fisken.

— Han snakker, far, han snakker! sa broren.

— Hilmar, kan du snakke til oss? spurte far.

— Far, det er sig — storsig i Storpollen.

— Å, Herregud, var det det du hadde sånn bråhast med —

— Det er nok det de — har villet melde fra, sa broren igjen.

— Far! hvisket skårungen, — du må skynde deg før de andre. Du blir rik, sa handelsmannen — —

— Å nei, å nei, dette blir det nok liten rikdom av. Assen er det med deg, gutt?

— Jeg har — bare — slått meg — litt.

— Kan du kjenne om du har slått i stykker noe innvendig?

— Nei. Ikke det.

Nå kom doktoren, som heldigvis var ute i været akkurat da. Han følte etter på gutten og spurte og grov og sa endelig at det var ikke noen fare med skårungen — et rent mirakel var det! Men gutten hadde vært vettskremt — — —

— Bare — på slutten! hvisket skårungen.

Jaja, mente doktoren, nå fikk han holde seg i ro et par dager og ta noe medisin og ha på seg et par kalde omslag der han hadde slått seg verst. Og far og brødrene kunne trygt reise til Storpollen, ja de kunne godt reise med en gang, bare de fikk en til å være hos gutten til han kom seg.

Så gikk doktoren.

Ennå kunne de ikke spørre ham ut om hvordan alt hadde gått til, men da Jon Gamvik, bror til Hans, kom inn og var rent blek for broren som ikke hadde kommet på land med båten og gutten, så måtte de jo spørre.

— Hvor blei han Hans?

Da åpnet skårungen øynene helt opp, så Jon Gamvik rett i synet og svarte:

— Du skulle nok helst latt bror din bli hjemme. Stor nytten har du ikke av ham.

— I Jesu navn, hvor er han?

— Han ligger inne i butikken hos handelsmannen i Storpollen.

— Herre Krist — er han død?

— Nei. Han er full!

KANDIDAT FINSDAL

Lektor Prahl hadde fått noe slags stipendium og sa derfor adjø til klassen en dag i mars. Han kom igjen etter ferien når utenlandsreisen hans var forbi, og til neste år skulle han ha tysk med dem som før. Han håpet at guttene i mellomtiden ville gjøre gode fremskritt for den nye læreren, kandidat Finsdal, som skulle lese med dem mens han var borte. Prahl hadde rost klassen — femte middel — for herr Finsdal, og han håpet at den ikke gjorde skam på ham.

Lektor Prahl var grei, selv om han var lovlig streng. Han var alltid pertentlig kledd, skinnende hvit snipp og hvite mansjetter, tettknappet frakk — og lange lyserøde negler som han pleide å småpusse med en lang lommekniv når han holdt taler. Prahl holdt nemlig taler — så ofte han så sitt snitt til det — som nå for eksempel.

Så reiste guttene seg pent opp alle sammen og sa adjø, og lektor Prahl gikk.

Dagen etter fra 10-11 hadde de tysk i femte middel, og rektor kom inn med den nye læreren. Rektor holdt aldri taler uten når han var nødt til det. Han sa bare:

— Kandidat Finsdal skal lese tysk med dere, gutter, mens lektor Prahl er borte.

Og så gikk han.

Finsdal ble stående alene igjen, og guttene så på ham. Han sto midt ute på golvet, halvveis oppe ved kateteret; han så ut som om han ikke riktig visste hva han skulle gjøre. Han smilte litt, sånn ubestemt utover klassen og ble rødere og rødere. Han gikk med en gammeldags, svært sid, sort bonjour og nederst på buksekanten satt det en lapp.

Det begynte å bølge gjennom klassen — noen av guttene kniste høylydt, og atten par gutteøyne stirret ertelystent utfordrende på Finsdal. De hadde ham på kornet alt — sto ikke den fommel’n der og var sjenert!

Endelig gikk Finsdal med raske skritt opp mot kateteret, løftet bonjouren til side og stakk hendene i bukselommene.

Da røk det opp til en latter som skolen aldri hadde hørt maken til. Et rungende brøl — hui og hei — åhåhå — den ene etter den andre av guttene ga seg rent over av latter — og lenger og lenger varte det — hahaha — åhåhå — det tok aldri slutt! Noen lo så tårene trillet — hihi — andre vrælte som ville dyr — høhøhø—ø—i!

Finsdal kunne ikke begripe — —

Mørkerød i ansiktet sto han borte ved kateteret og kom seg bare til å si: — Nei, nei da! Nei, nei da! Hver gang han tok hånden ut av lomma ble det bedre, men så snart han løftet litt på frakkeskjøtet — hei — så steg brølene igjen. Lengst nede i klassen var det en som ynket og bar seg — vesle Søren Manndraper hadde fått rent vondt av å le.

I klassen ved siden av hadde de adjunkt Sømme, og dette ble visst i lengden for mye for ham, for plutselig føk døra opp og en rasende Sømme sto inne i klassen.

— Å, unnskyld, sa Sømme, — jeg trodde ikke det var noen lærer her! Og dermed gikk han. Typisk Sømme — innmari spydig.

Men det ble da så noenlunde stille i klassen. Og Anton Bech reiste seg:

— De har glemt — — — hahaha! Latteren tok overhånd igjen, klassen brølte. Så ble det litt bedre, og Anton sto der sprekkeferdig av latter og fikk stammet fram:

— De har gle-hemt å kna-ha-happe bu-hu-huksa!

Dette var Finsdals første møte med klassen og med hele skolen også forresten. For historien fra femte middel var over hele skolen på et blunk, og hver ny klasse Finsdal kom inn i, la for dagen den mest utilslørte interesse for — buksene hans.

Etter hvert som dagene gikk og Finsdal møtte opp med klærne i den skjønneste orden, døde imidlertid historien bort av seg selv. I femte middel hadde guttene funnet andre ting å hefte seg ved, særlig var det denne lappete buksekanten som var gjenstand for kritikk og bemerkninger. Når han gikk over golvet, stirret atten par øyne hånlig på bena hans. Satt han på kateteret, måtte han gjemme dem omhyggelig under stolen. Ustanselig kom det fra klassen:

— Finsdal, De har fått en flekk på ermet! eller lignende ting. Og når han så børstet bort flekken eller rettet på det som var galt, brølte klassen øyeblikkelig av latter. Til slutt hadde Simon Selmer, duksen i klassen, oppdaget at når Finsdal skulle ha en time i femte middel, så sto han i mange minutter foran speilet inne på lærerværelset og pyntet seg. Da spleiset guttene til et lite lommespeil, som de pakket omhyggelig inn og la opp på kateteret til Finsdal før timen begynte.

Finsdal så pakken da han kom inn og spurte:

— Hvem av dere har glemt denne her?

Ikke noe svar.

Finsdal pakket opp papiret, innenfor var det et nytt papir, og der sto det:

Til herr Finsdal!

Bruk nå dette

til å rette

Deres toilette!

Finsdal ble rød og gikk rett ned og kastet pakken i ovnen. Da han etterpå begynte å høre i tyskleksa, kniste klassen, fordi de syntes det låt som om han var på nippet til å gråte. Men kanskje det bare kom av at Finsdal hadde sånn rar stemme, så lav og redd liksom. Sånn var forresten hele Finsdal. Tysk lærte de jo ikke på den måten, han kunne ikke holde disiplin.

En dag var det falt nysnø ute i skolegården — kram, våt marssnø. Anton Bech og Kristian Haasted fant da på at de skulle ta med seg snø inn i klassen. Den klabbet de fast i klumper oppe i taket rett over kateteret. Finsdal kom inn og krøp — som han pleide — så fort som mulig opp på kateteret. Det var rent som om han gjemte seg. Guttene satt spent og voktet på snøen, så det var usedvanlig stille i klassen, og Finsdal så rent fornøyd ut — kanskje litt engstelig også. Plutselig dryppet det i hodet på ham, et øyeblikk etter i protokollen foran ham.

— Vasker de ovenpå? spurte han, og i det samme kikket han opp mot taket. Plask! der falt hele snøklumpen våt og halvtint ned i fjeset på ham. Klassen lo himmelhøyt. Ganske rolig tørket og børstet han seg. Da han var ferdig med det, sto han litt og så utover klassen. Omsider kom det:

— Nå må jeg melde fra til rektor om disse rampestrekene deres. Jeg kan ikke lenger forsvare å tie stille. Jeg hadde trodd at når jeg tok det så pent, så ville dere lønne meg for det og holde opp med den slags streker.

De hørte imidlertid ikke noe mer om historien, og Simon Selmer erklærte at Finsdal naturligvis ikke vågde å fortelle rektor at guttene var så jævlie mot ham — for da mistet han sikkert vikarposten sin med en gang.

Noen dager etter viste Svend Bugge fram i frikvarteret et bilde han hadde tegnet av Finsdal i nesten fotsid bonjour og med en diger lapp nederst på buksa. Dette bildet la han inn i den tyske leseboka som han skulle levere til Finsdal. Da de var ferdige med grammatikken og begynte på leseboka, så de at Finsdal fant bildet og ble forferdelig rød.

Neste dag kom Finsdal på skolen med splitternye, lysegrå bukser. Han var litt sjenert og så nesten ut som om han angret på at han hadde kjøpt så lyst tøy. Han krøp iallfall opp på kateteret som før og gjemte seg.

Dagen etter hadde Anton Bech klekket ut en ypperlig ide: på den runde, skinnkledde kateterkrakken satte han fast fire små klumper med bek. Når så Finsdal fikk satt seg og varmet beket godt opp med akterspeilet sitt — — —

Stor begeistring!

Imidlertid — med det samme Finsdal kom inn i klassen, kom rektor etter. Han ville gjerne høre litt på guttene.

Nå visste alle sammen hva det betydde. For faren til Simon Selmer kjente rektor godt, og Simon hadde fortalt at det var snakk om å la Finsdal få et helt års vikariat for overlærer Sømme fra høsten av. Rektor ville gjerne gjøre litt for Finsdal, som var svært fattig og hadde en gammel mor å forsørge. Nå ville vel rektor høre åssen det gikk.

Guttene satt som på nåler — ville rektor oppdage bekklattene på krakken? Men spenningen ga seg da rektor satte seg ned ved siden av Simon for å følge med i boka hans, og Finsdal slett ikke satte seg. Anton Bech ble hørt og oversatte nokså bra. Grammatikk og analyse gikk det også tålig bra med. Så ble Søren Manndraper hørt, men det gikk rent elendig, for Søren torde ikke fuske nå da rektor satt der.

Så reiste rektor seg og takket for seg.

— Nå, herr Finsdal, hvordan er De fornøyd med denne klassen da?

— Jo, riktig godt fornøyd. Det er mange flinke gutter her, og bare de selv vil, så skal det nok gå bra til eksamen.

Rektor hilste og gikk.

Det var ganske stille i klassen. Finsdal gikk opp på kateteret, satte seg på krakken og fortsatte undervisningen, tydeligvis meget tilfreds med at klassen var så usedvanlig lydhør og oppmerksom. Simon Selmer hvisket til sidemannen Anton:

— Hørte du den feigingen du! Torde ikke klage — tør ikke for posten til neste år, naturligvis!

Men Anton Beeh svarte ikke. Kanskje satt han spent og ventet på at Finsdal skulle reise seg opp og — — — Eller kanskje tenkte han på at Finsdal i grunnen hadde vært svinaktig real da han svarte rektor sånn. Kanskje han til og med hørte etter — for Finsdal var svært morsom å høre på i grunnen, iallfall nå da han hadde fred i klassen.

Nettopp nå satt Finsdal og fortalte dem om hvordan språkene henger sammen; ikke bare tysk, norsk, dansk, engelsk, ikke bare de germanske, men alle de européiske språkene, ja, de gamle også, latin, gresk, sanskritt. Det bar langt tilbake i historien og langt utover i verden med dem — språkene ble som fyrlykter ute i svarte sjøen om natten. Fulgte en den veien ordene hadde vandret, kunne en skimte leden som menneskeslekten hadde seilt helt tilbake til fortidens dypeste natt — — Det vokste og ble til et skinnende eventyr etter hvert som Finsdal fortalte: der vandret de gamle indere i sine kaftaner — der stormet perserne i ville rytterflokker ned fra fjellene — der gikk grekere i solskinn og marmor, og der marsjerte i tette legioner romere med ørneneser og ørneblikk. Og der kom germanerne med gule lokker under hjelmene og med økser som blinket og sang inne i skogrydningen — og der fór nordmenn på skumfossende langskip i storm over Nordsjøen — —

Pedellklokka ringte.

Det var nesten lummert stille i klassen. For hvert kling-klang i klokka gikk det som et vondt stikk i magene på dem!

Finsdal smilte:

— Se sånn skal det være i timene, gutter. Så får vi det morsommere sammen.

Han så glad og fornøyd ut, ga lekse og reiste seg.

Krakken hang fast. Finsdal kunne ikke skjønne — ? Iallfall ikke før han hadde slitt så hardt for å komme løs at en lysegrå lapp ble hengende igjen i stolsetet. Han så så ustyrtelig komisk ut. Blodrød i ansiktet rykket og slet han i krakken som hang fast i enden hans!

Til slutt ga klassen seg rent over av latter. Alle sammen unntatt Anton Bech som uvilkårlig hadde reist seg opp og sto på spranget til å gå fram og hjelpe ham. Men han vågde ikke. Også han var dryppende rød, og da Finsdal endelig kom løs, satte Anton seg hurtig ned og så ikke opp.

Finsdal sa ikke et ord og skyndte seg ut.

Simon Selmer tok den lysegrå filla fra buksene til Finsdal, svingte den rundt og erklærte at det var en erobret fane.

— Klassens fineste trofé, sa han, — vi skjenker den til helten, Anton Bech.

Men Anton ba ham bare holde munn og gikk sin vei.

Om ettermiddagen samme dag gikk Anton til sin far og fortalte ham historien om bekklumpene og Finsdals bukser. Det var bare to skreddere i byen det kunne være tale om, og Anton fant straks den rette.

— Hør her, Hansen, kan De på flyende flekken sy maken til de buksene De nettopp har sydd til Finsdal? Sy dem etter hans mål og sende dem til meg? Pengene får De av far.

To dager etter kom Anton på skolen med en stor pakke. Uten å si noe til kameratene fikk han lurt den opp bak kateteret.

Tysktimen kom og med den kom også Finsdal i den gamle buksa med lappen nederst. Det var det vanlige levenet i klassen, og ingen hørte på Finsdals: rolig gutter! Stemmen hans var også blitt enda tynnere i de siste dagene. Han var liksom gått helt trett. Han gikk opp på kateteret, fant pakken og rullet opp for seg selv og klassen — et par nye, lysegrå pukser. Han sto litt med buksene i hånden. Så sank armen, buksene falt på golvet og han bøyde seg fram over kateteret. Guttene skjønte ingenting — og Finsdal — gråt han?

Finsdal gråt. Det nyttet ikke å prøve å skjule det — han pusset nesen, han gjemte hodet bak protokollen — det hjalp ikke.

Endelig fikk han kremtet og hostet gråten av seg. Og nesten hviskende kom det:

— Hvem av dere som har gjort dette, gutter, det vet jeg ikke, og ikke vil jeg vite det heller. Jeg har ikke tatt det så tungt at dere har vært så lite hyggelige mot meg, selv om jeg nok av og til har syns dere hadde liten ære av det. Jeg har hele tiden tenkt at vi nok til slutt skulle komme ut av det med hverandre, for jeg trodde dere var bra gutter i grunnen — med hjertet på rette sted. Men etter dette som har hendt i dag, kan jeg ikke lenger tro det. Dette er dårlig gjort, forstår dere, riktig dårlig gjort. Dere tar imidlertid feil hvis dere tror at jeg vil la meg behandle sånn av dere smågutter. Nå går jeg til rektor og sier til ham at han får skaffe dere en ny tysklærer. Jeg vil ikke lese mer med dere.

Finsdal gikk ned fra kateteret og tok på seg frakken.

— Dere kan gå hjem, gutter. Gå stille, så dere ikke forstyrrer de andre!

I dyp stillhet pakket guttene sammen. De skjønte ingenting. Og så var det jo fint å få fri tre kvarter før klokka 2!

Og alle gikk, alle unntatt Anton Bech som til Finsdals store forundring ble igjen.

— Nå, Anton, nå får du gå da.

Anton var en lang og kraftig gutt, den sterkeste i klassen. Flink var han også. Han sto bak pulten sin og flyttet nervøst på seg.

— Jeg — jeg mente det ikke — sånn, sa han endelig.

— Er det du som har hatt med deg de der? spurte Finsdal og pekte på de lysegrå buksene som lå og sprikte på golvet.

— Ja, det er meg! stortutet plutselig den lange Anton. Nå lå han over pulten og hikstet og gråt.

— Hvorfor gjorde du dette? spurte Finsdal; han la hånden på det krøllete hodet til Anton.

— Jeg — mente — bare — jeg ville — det var meg som hadde gjort det med bekklumpene — og De må ikke tro — tro om meg — — —!

Gråten tok overhånd en stund. Endelig fikk Finsdal ham rolig, og så fortalte Anton hvorledes han hadde tenkt å gjøre godt igjen det med bekklumpene — at han hadde snakket med sin far og gått til skredder Hansen. Han fortalte Finsdal alt sammen, like til hilsenen fra skredder Hansen:

— Men han sa jeg måtte hilse Dem og si at han dessverre ikke hadde akkurat det samme tøyet — — —!

— — —

Neste dag kom Finsdal på skolen med et par nye, lysegrå bukser, nesten akkurat maken til dem som var blitt ødelagt av bekklattene.

Han kom inn i femte middel, gikk opp på kateteret og sa:

— Ja gutter, jeg sa i går at jeg ikke ville lese mer med dere. Men jeg vil likevel. Det er Anton Bech som har lært meg at jeg tok feil av dere når jeg mente at dere ikke hadde hjertet på rette sted.

— — Det var ikke én av de andre klassene som fikk sånn fin eksamen i tysk som femte middel det året.

Da lektor Prahl kom igjen til høsten og fikk guttene i sjette middel, ble han rent forbauset over hvor mye tysk de kunne. Og han nevnte det mange ganger for Finsdal, som fikk et års vikariat fra høsten etter adjunkt Sømme og som siden ble fast ansatt på skolen.

Finsdal har fremdeles to par lysegrå bukser som er så like at de ikke er til å skjelne fra hverandre, hvis en ikke på det ene paret får øye på en stor lapp midt på buksebaken.

LARAS OG HANAS

Oppe på fjellet mellom Kvænangen og Alta, på overgangen mellom Troms og Finnmark fylke, ligger veldige vidder som strekker seg milevidt innover med tusenvis av småvann mellom bjørkekjerr og grå steinur. Her fins store myrstrekninger som gulner av moltebær utpå sommeren, og i fjellvannene spretter auren, gulbrun og feit — helst mot kvelden, når sola står lavt og mygg og fluer svermer over vannflaten. Fra Ishavet og innover mot grensa til Finnland ser landet ens ut: bølgende vidder med vann ved vann og jorda mørkegrønn av dvergbjørk og sølvgrå av reinmose. Det går ingen veier over fjellet, bare en halvt gjengrodd sti i rett linje fra Kvænangfjorden, over fjellet, ned Mattisdalen og fram til Kåfjord i Alta. Av og til går det kanskje en mann på den stien, en skreppekar eller en omstreifer som ikke har råd til å bruke båtskyssen utenom langs kysten.

Kommer du opp på høyden og ser innover vidda, virker det ødslig her oppe. Men har du gode øyne og gir deg tid til å se nøye etter blant all steinen, så vil du snart oppdage at så rent tomt og stille er det nå likevel ikke. Der kommer en reinhjord i rolig beitegang — en tjue-tredve stykker kanskje, med oksene foran og simler og kalver etter — der kommer en annen flokk — og der borte kommer enda en flokk i susende fart over vidda. Den er skremt og jager av sted med reiste hornkroner, utspilte nesebor og klaprende hover under de slanke, smidige kroppene. Men du må bruke øynene dine godt, for reinen er hvitgrå som steinen og mosen den trår på og vanskelig å skjelne ut fra terrenget. Plutselig hører du hundeglam like ved, og når du ser deg om, oppdager du kanskje en klynge med samegammer som du har gått rett forbi. Og hadde ikke hundene gitt lyd fra seg, hadde du vel aldri fått øye på leiren.

Det er gammene til Jon Hattila som ligger her oppe. Om sommeren drar han ned til sjøen med reinen sin, om vinteren ligger han i leir ved Mariasuando inne ved finskegrensa. Det er mange folk med Jon Hattila, både kvinner og menn, for Jon Hattila er rik. Han har mange tusen rein og etter hva folk sier, har han også mang en blank daler i sparebanken hos lensmannen i Rotsund ute i Skjærvøy herred. Han er en klok og opplyst mann, den fremste blant fjellsamene på disse kanter av landet, og en vakker kar til same å være. På de store høytidsdagene kommer han stundom ned til Skorpen kirkested, og høyvoksen og rak går han omkring i den blå koften og kautokeinolua, som har gullinnvirket pannebånd og pull av blått tøy og er prydet med gule og røde bånd.

Hans kone hette Margari og var datter av Simon Paiva, den rikeste samen i Finnmark. Men hun døde, og Jon giftet seg ikke om igjen. Derimot har han — som sagt — med seg et stort følge av tjenestefolk, gifte og ugifte, og gammene hans er derfor både store og folksomme.

Men når hele leiren er ute og jager etter reinhjorden for å samle den sammen og drive den ned til innhegningen ved gammen, da er det oftest bare to småkarer igjen hjemme i leiren hos Jon Hattila. Og det er sønnene Laras og Hanas, hans eneste barn. De er tvillingbrødre og så like at selv de som er om dem til daglig, ofte tar feil av dem.

Nå skulle en tro at disse guttene måtte ha det riktig stusslig når de satt alene igjen nede i leiren og ikke hadde annet omkring seg enn øde vidder så langt de svarte øynene deres kunne nå. Ja, en skulle tro de satt der og kjedet seg og spekulerte på hva i all verden de skulle finne på å ta seg til.

Men sånn var det nå ikke.

Det fantes knapt en gutt i hele Norge som hadde det morsommere enn de to hadde det. De fisket i fjellvann som rike engelskmenn gjerne ville betalt tusenvis av kroner for å få fiske i. Og var de lei av fiskestanga, ble fjellvannet til et helt verdenshav hvor neverbåtene deres kunne legge ut på langfart. I bjørkekrattet kaklet rypa både dag og natt, og der satte de snarer og fanget så mange de kunne bære. Men fjellet her oppe mellom Alta og Kvænangen hadde enda mer å by på.

For mange år siden ble det drevet et stort kobberverk i Kåfjord og et mindre i Kvænangen. Nå er begge kobberverkene nedlagt, men gruvene ligger der enda som svarte gap i jorda og med dype, isfylte ganger inn gjennom fjellet. Og utenfor gruvegangene ligger veldige dynger med kis og stein i mange farger og med mange slags rare krystaller. Og her lå Laras og Hanas hele dagen og rotet og gravde og samlet på underlige steiner. Av de store steinene bygde de seg festninger og førte krig, og de mindre steinene var kanonkuler — store slag og beleiringer som de hadde hørt faren fortelle om. Men det var nå ikke bare med mennesker de kjempet her oppe ved gruvene.

De hadde en gammel pike som hette Säimke, og hun kunne de morsomste eventyr i verden, samenes gamle eventyr. Ja, i dag er det eventyr, men i gamle dager var det sannhet og gudstro for samefolket — og det var nok ikke riktig fritt for at Säimke trodde på dem ennå hun. Hun fortalte om gandfinnen som kan mane sommervær på en vinterdag og storm og snøvær på blanke sommernatta — om Stalloene som ligger i berg og hauger og bringer ulykker over rein og folk som kommer for nær, og om elvetroll som ligger og lokker og ler så folk blir svimle og ikke skjønner sviket før elvesluket har dem — — —

Og de drabeligste slagene utkjempet Laras og Hanas med Stallo. De styggeste og sterkeste Stalloene var de som holdt til nede i de dypeste gruvene. Og guttene veltet veldige steiner utover gruvekanten og sto og hørte etter hvordan steinen tumlet og falt ned gjennom den trange gruvesjakta. Og når den langt om lenge nådde bunnen, kom det sånne underlige sukk og stønn der nede fra dypet. Det var en Stallo som fikk dødsstøtet, og Laras og Hanas sto bleke og stille oppe ved gruvekanten og hørte etter — og kastet så med angstfylt gru nye steiner ned i dypet.

En gang drev de på med å samle stein og fylle igjen en liten gruveåpning. På den måten mente de at de skulle klare å stenge Stallo inne for godt. Da opplevde de noe de sent skulle glemme.

Mens de sto der og bygde på røysa og hvisket sammen for at ikke Stalloen inne i fjellet skulle høre dem, lød det plutselig et dystert brum, brum! inne i hulen. Guttene ble stive og iskalde, og kaldsvetten perlet av dem mens de sto og lyttet — —

— Brum — brum! lød det igjen og like over steinkammen dukket Stalloen fram, et loddent hode med ildgnistrende øyne.

De tok til bens og løp som to reinkalver over ur og stein rett hjem til gammene. Her satt far og alle de andre, og guttene fortalte om Stalloen i gamlegruva, så Säimke hylte av redsel! Men Jon Hattila hentet rifla og gikk alene oppetter fjellet. Han ble borte en times tid, og da han kom hjem igjen, slepte han en diger bjørneskrott etter seg i lassoen. Det var den Stalloen.

Lasso ja! Den kunne Laras og Hanas bruke som andre gutter bruker sprettert. Lassoen er en lang line med renneløkke; samen går med den kveilet opp rundt brystet og skulderen og bruker den når han skal melke reinen eller spenne den for kjøretøyet. Reinen er nemlig sky og skremt, og selv for samen som kjenner den, er det umulig å komme tett inn på den og gripe den med bare hendene. Derfor kaster han renneløkka om hornene på reinen og haler dyret inn. Det er en stor kunst å kaste løkka sikkert og lett, ofte langt over hornene på den reinen en skal ha fatt i. I denne kunsten øvde Laras og Hanas seg opp og var rene mestere. Ofte lekte de — at en av dem var reinsbukk, en riktig vill og sta reinsbukk, mens den andre var samen som skulle fange den — og så fór de bortover vidda mens lassoen suste gjennom lufta, med mer eller mindre godt resultat. Men morsomt var det når far lot dem leke med riktige rein, og da naturligvis med dyr som ikke var ilskne eller altfor ville.

Nå hendte det en dag Laras og Hanas satt alene ved gammene at en av de største og gildeste reinsbukkene med ett kom luntende mot dem, alene fra fjellet. De la over litt og ble enige om at de skulle prøve å fange bukken. De nærmet seg forsiktig med hver sin lassoline parat — bukken sto med oppreist hode og prustet mot dem. I det samme den senket hornene og skulle snu rundt, kastet begge guttene på en gang, og lassoen til Hanas traff, viklet seg omkring hornene og snørte seg sammen. Så halte de begge to det de var gode for — dyret strittet imot, men til slutt ga den seg, og der sto de med den svære bukken mellom seg. Nå var den så fredelig og snill at det ikke var måte på det, sto der så medgjørlig og lot seg klappe! Og så foreslo Laras at de skulle prøve å ri på den. Javel! Laras skulle prøve først, og imens skulle Hanas holde i lassoen så den holdt seg rolig.

Laras kravlet opp på ryggen på reinen og borte fingrene ned i den bløte pelsen. Da gjorde bukken et veldig sett, et jump opp i været, Hanas mistet lassoen, og av sted bar det i susende fart over vidda med lassoen hengende etter.

Hvis du noengang har sett en reinsbukk sette på sprang, helst når den er skremt, sett den fare som et stormvær over vidda, så skjønner du at Laras hadde mer enn nok med å klore seg fast i skinnet, og at Hanas alt i neste sekund hadde mistet både bukken og broren av syne. På noen øyeblikk var de forsvunnet langt innover fjellet. Så ga Hanas seg til å skrike, og så løp han etter til han falt og lå der sanseløs av skrekk og gråt.

Da far og de andre kom hjem, trette og slitne som de var og fikk høre hva Hanas hadde å fortelle, slapp de straks hundene løs og sprang selv av sted innover fjellet etter storbukken. Jon Hattila hadde Hanas på ryggen — han måtte være med for å vise dem veien reinen hadde tatt — og med den børen sprang han i ni timer uten å stanse, mens hundene fór fram og tilbake mellom bergknattene og gjødde og gneldret. Men fjellet lå øde og stilt, og hundene gneldret forgjeves — ingen reinsbukk jagde de opp, og det var ikke liv å se.

Det var blitt solklar sommernatt før de kunne stanse jakten. Oppe på en høy stein lå den svære reinsbukken overende og glodde med store, skremte øyne på dem da de nærmet seg. Noen Laras så de ikke før de var helt framme ved steinen. Der lå han og sov med reinsbukken til hodepute. Reinen var så trett og skremt at den måtte de la ligge igjen. Men Laras ble plasert oppe på ryggen til Mattis, den sterkeste gutten i følget, og der sov han videre til de var vel hjemme ved gammene.

Dette hendte samme sommeren de to brødrene for første gang var i Kjækan nede ved Kvænangsfjorden — på skolen. Det var ikke så greitt for to sånne villrein å komme i huset til skolemesteren i tre uker — sitte der i skolestua, lenket til hver sin pult, ganske stille og rolig timen ut! Tårene rant i strie strømmer rett som det var, og da de var hjemme første søndagen — veien var ikke lenger enn at de gikk hjem hver lørdagskveld — så nektet Laras plent å gå dit ned igjen. Hanas tok det roligere, og da far og Säimke hadde snakket vel og lenge med dem, gikk de gråtende av sted, hånd i hånd — og med Säimkes beste nistemat i skreppa.

Det var nå ikke bare det at de måtte sitte så stille der nede på skolen. De måtte også stri med å lære seg norsk, og det hadde de lært svært lite av oppe på fjellet. Også her var Hanas den som klarte seg best. Og han satte mot i Laras og fikk stagget ham når han slo seg rent vill. Jon Hattila hadde lært dem litt av den norsken han kunne, og han hadde formant dem til å gjøre seg umak. Da de tre ukene var forbi, var det blitt sent på året. Jon Hattila brøt opp med alt sitt folk og fe og dro som de andre fjellsamene innover til vinterleiren i Mariasuando. Det er en reise på mange uker, enda veien ikke er så mange dagsreiser lang. Men reinen er besværlig flyttegods, og ofte slår samene leir en hel uke av gangen på steder der det er godt med mose.

Endelig var de fremme, og vinteren kom med snø der langt inne i landet. Dagene ble korte, og snart var det bare netter. I hele tre måneder nådde ikke sola opp over de lave fjellryggene i øst. Tiden falt lang for Laras og Hanas, og for å korte dagene begynte de å lese på bokstavene og skrive dem opp ute i snøfonnene med pinner. Da Jon Hattila så hva de stelte med derute de få timene det var lyst, skaffet han dem tavle og griffel hele den lange veien fra handelsmannen i Kautokeino.

Ute i februar lysnet det igjen, og snart glemte de både tavle og griffel, bokstaver og stavelser på norsk og på samisk. Det var ikke annet enn ski- og pulke-kjøring på skaren som sto i hodet på dem. Laras og Hanas fikk seg hver sin kjørerein og hver sin pulk, og så bar det løs. De veltet rundt og de skrapte seg opp, de fikk spark av reinhovene og de kjørte utfor halsbrekkende stup. Det sto om livet mer enn en gang, men til slutt ble de også svære karer til å kjøre. Ja, Jon Hattila mente at de snart kunne være vappuser for hele raiden! Det var nå rent for mye for dem ennå, for en raide er en hel rekke med kjørerein med hver sin pulk eller reinslede, bundet sammen i en lang linje, den ene etter den andre. Og vappus er den samen som styrer den første reinen som alle de andre løper etter. Det er han som har ansvaret for hele raiden, han skal passe farten og holde raiden unna stup og styrtninger.

I Mariasuando bodde det mange samefamilier sammen, og der fikk samebarna noen ukers skolegang. På ski var ikke veien lang bort til skolestua, og der traff de alle kameratene sine. Så både Laras og Hanas syntes det var mye lettere og morsommere å gå på skole her enn nede i Kjækan. Ellers var Hanas den som hadde lettest for å lære. Laras var snarere til å kaste boka, og han overtalte Hanas til å gjøre det samme. Så spente de på seg skiene og dro på langturer med de andre sameguttene og lette etter rypesnarene sine og av og til etter ulvespor også. Det var spennende, men litt nifst. Sånn streifet de omkring til langt på kvelden, helt til de ble lyst hjem av flammende nordlys. Da sto himmelen som i en ildmørje av rødt og grønt, og guttene ble redde og svært stille og skyndte seg hjemover så snøen skrek og sang under skiene.

Det hendte ofte at de så ulv der oppe. Hvis de da var riktig mange gutter i følge og ulven var alene, så satte de etter den på ski. Skaren bar dem, men ulven slo igjennom og klarte ikke å slippe unna. Og så styrtet hele gutteflokken seg over dyret og slo og stakk den med skistavene. Den freste mot dem, men orket ikke å slepe seg videre, og til slutt sank den om i snøen.

— — —

Årene gikk, og Laras og Hanas vokste til og ble store og sterke gutter, begge to. Ennå var de så like at folk tok feil av dem, og ennå hang de sammen fra morgen til kveld. De var så gode venner at de ikke visste hvordan det var å være uvenner. Dagene gikk ikke lenger bare med lek og moro, nå måtte de ta sin del av arbeidet i leiren. Nå brukte de lassoen og skiene for alvor, og ulven jagde de med hver sin gode rifle fra Tromsø.

På skolen gikk det som det begynte. Laras likte ikke å lese, og han hanglet seg gjennom klassene, mens Hanas ble flink og leste norske bøker hjemme når han fikk låne noen av skolelæreren.

Og på skolen ble Laras og Hanas uvenner for første gang.

En ettermiddag etter skoletimen på Kjækan røk det opp til en stor trette mellom sameguttene og bumannssønnene — de norske fastboende guttene. En av de norske guttene skjelte ut Laras for finntosk og mye annet stygt og rakket ned på hele samefolket. Det var noe elendig pakk som en burde jage ut av landet, sa han. Laras ble så eitrende sinna som bare han kunne bli det, og han fikk nesten gjort kål på den norske gutten før kameratene fikk skilt dem fra hverandre. Noen klaget til skolelæreren, og i neste time sa han til dem — som sant var — at de var akkurat like gode, sameguttene og bumannssønnene, og at det var viktigere at de lærte leksene sine enn at de drev på og sloss på den måten.

Guttene hadde sittet på fjellet ute ved sjøen og trettet om hvem som var den gjeveste, samen eller nordmannen. Hanas hadde ført ordet for samen, og han mente at bumannen hadde rant landet fra samen. For samen hadde eid det i hundrer av år før det hadde vært noen bumann å se der oppe. Men Hanas var godmodig og snill, og det ble ikke noe slagsmål av det han sa. Men om kvelden, da Laras og Hanas dro hjemover til Jon Hattilas gammer, trettet de seg både varme og sinte. Laras mente det var en skam for sameguttene at de måtte lære seg norsk og få all opplæring på det språket. Hanas svarte at sånn måtte det være og at det viktigste av alt var at samen lærte seg norsk, så han kunne klare seg mot bumannen. Det var vel ingen skam det, mente Hanas, bare de ikke glemte at de var samer.

Men Laras var sint, og i sinne sa han til Hanas at han var en feiging som ikke holdt med sitt eget folk. Dette satte vondt blod mellom brødrene. Hanas glemte det ikke og ventet at Laras skulle be om forlatelse. Men Laras var hard og sta og gjorde det ikke. Så begynte de å gå hver sin vei.

Dette hendte samme året de ble konfirmert. Utpå høsten, før de dro innover til Mariasuando, skulle det holdes konfirmasjon på Skorpen.

Hanas holdt seg meget for seg selv i denne tiden og var svært stille. Laras likte seg ikke, han trodde mest at Hanas gikk og var lei over de stygge ordene han hadde sagt til ham. Han hadde jo ikke ment det så farlig, han hadde bare tatt litt for kraftig i fordi han var så sint. Hanas gikk ofte lange, ensomme turer innover i fjellet, og det hendte at Laras usett fulgte etter ham. Han ville så gjerne snakke med broren, men det ble aldri til det.

Så kom den dagen da Jon Hattila skulle til Skorpen med guttene. De gikk over fjellet og tok båtskyss fra Kjækan og ut. Det var natt til søndag, og de seilte utover for fin fralandsvind. Brødrene vekslet ikke mange ordene sammen, men Jon Hattila var i godt humør og snakket mye med guttene om det som nå foresto. —

Presten møtte dem ved handelsstedet på Skorpen og hilste på Jon Hattila som han kjente. Guttene kjente han også godt, for siste sommer hadde de vært med på konfirmantundervisningen. Især hilste han hyggelig på Hanas. Han hadde ofte snakket med ham, og han hadde også lånt ham bøker.

Utpå ettermiddagen var konfirmasjonen ferdig. Da alt folket var kommet ut av kirken og presten hadde spist, kom det bud til Jon Hattila at presten gjerne ville snakke med ham.

Jon kom. Presten fortalte ham da at sønnen hans, Hanas, lå langt foran de andre guttene i de boklige fagene og at han hadde snakket mye med presten om at han ville bli lærer. Om nå Jon lot sønnen få gå inn på seminariet i Tromsø?

Jon ble betenkt da han hørte dette. Men da han hadde snakket lenge med presten, sendte han bud etter Hanas og spurte ham i prestens nærvær om han for alvor mente han ville bli lærer. Dette svarte Hanas ja på, og så ble det bestemt.

Imidlertid gikk Laras utenfor og ventet. Han var overbevist om at Hanas nå var inne hos presten og fortalte ham om uvennskapet mellom brødrene. Og han bestemte seg for at nå ville han helt sikkert snakke med Hanas og be ham om tilgivelse.

Endelig kom Hanas og faren ut, og Laras gikk bort til dem.

— Nå, Laras, nå skal broren din på seminariet og bli lærer, sa Jon Hattila. — Du får si adjø til ham i kveld, for vi drar til fjells uten Hanas.

— Hvis det er sant, så er ikke han bror min! svarte Laras og så på Hanas.

— Du må ikke snakke sånn, Laras, sa Hanas, — visst er det sant — — —

— Tvi og tvi for en bror! svarte Laras, — reis du og gjør deg til trell for bumannen og hjelp ham med å undertrykke far og folket hans. Men bror min blir du ikke fra denne dag.

Dermed gikk Laras, og Hanas så ikke mer til ham før dampskipet kom. Han gikk ombord og reiste sørover til Tromsø.

— — —

Det gikk en langbent ung same med blå kofte og kautokeinolue omkring i gatene i Tromsø. I førstningen lo folk litt av ham når han ruslet omkring alene med bøker under armen. For en samegutt som leste bøker, det hadde nå aldri noen sett. Riktig latterlig var det. Men senere begynte folk i byen å se litt nærmere på denne karen som alltid gikk omkring i en velflidd samedrakt. Det gikk rykter om at han var et lys på seminariet, og at han i det hele var mye til kar. Vakker var han også, med de svarte øynene og langt, svart hår under lua. Rektoren og lærerne på seminariet kunne fortelle at han leste som ingen andre og at han hadde satt seg et mål som han gikk inn for med seig vilje: Han ville bli lærer for sitt eget folk, samefolket, og han ville undervise dem både i kristendom og i alt annet på deres eget språk. Ja, det ble til og med sagt at han arbeidet på en oversettelse av evangeliet til samisk.

Dette var Hanas Jonsen Hattila fra Mariasuando.

Hanas var blitt mager og lang, og selv om han fikk mange venner, så gikk han likevel mye for seg selv. Hjemmefra fikk han bud og hilsen en sjelden gang når det bød seg en anledning til det. Men han visste iallfall så mye som at alt gikk som før og at Laras aldri ville snakke om ham. Han nevnte aldri navnet hans, og når han ble spurt, svarte han at han ikke hadde noen bror. Hanas sørget over dette, men han visste hva han ville. Og en dag skulle han vise Laras at han var same både i sinn og skinn, og at det var nettopp derfor han hadde valt lærergjerningen. Og han gledet seg over at lærerne og kameratene hadde bare godt å si om ham, for på den måten fikk de også større respekt for samefolket. Og mange ganger talte han samenes sak mellom kameratene på seminariet. Det var det eneste han snakket seg varm på.

Sånn gikk årene for Hanas, de tre årene på seminariet, og han tok sin eksamen med utmerkelse.

En sommerdag satt han i båten på Kvænangfjorden og rodde innover til Kjækan. Ingen av dem han møtte kjente ham igjen fra guttedagene, og han dro oppover fjellet med skreppa på ryggen.

Han kjente hver stein og busk i fjellet, og han hilste på de gamle gruvene som lå som de hadde ligget dengang han og Laras hadde kjempet mot Stalloene. Og som han sto borte ved en av gruvene, tok han en tung stein og kastet ned i sjakta. Og han hørte det sukke og stønne nede i dypet.

Da tenkte han på Laras. Og han tenkte at han ville ta ham med seg bort til gruvene og kaste stein ned i sjakta som i gamle dager. Og han ville si til Laras at liksom han som smågutt hadde kjempet mot samenes fiender, de onde Stalloene, så hadde det senere vært hans mål engang for alvor å kjempe mot den virkelige Stalloen, den virkelige samefienden — den svarte uvitenheten som gjorde at samen sto tilbake for bumannen. Og han ville si til ham at liksom de bar og slepte på riktig digre og svære steiner når det var en riktig stor og stygg Stallo som skulle drepes, så hadde han nå i disse tre årene båret fram sin tyngste og største stein. I tre år hadde han arbeidet og bodd borte fra alt som han var glad i her i livet og i tre år hadde han levd i fiendskap med den han var mest glad i av alle — Laras.

Så gikk han videre. Da han kom til den gamle plassen, sto gammene der som før, og foran ham lå vidda øde og tom med stein og reinmose så langt han kunne se. Det var så stille der oppe at han ble rent redd: Faren var vel ikke flyttet?

Han gikk inn i den store gammen. Der lå det en unggutt og sov, og han så med en gang at det var Laras, enda det var halvmørkt og stengt der inne. Han vekket ham:

— Laras, Laras, du må våkne!

Men han skjønte snart at Laras var syk og hadde feber. Det var derfor han lå alene igjen i leiren mens de andre var ute i fjellet etter reinen. Han merket at Laras var uklar av feberen.

— Hvem er du? spurte Laras.

— En som skal hilse deg fra bror din.

— Bror min ja! Hanas! Han er langt borte. Skal du hilse meg fra Hanas?

— Ja. Han ba meg så varmt å hilse.

— Hanas! Hanas! ropte Laras og jamret seg. — Jeg var så sint på ham engang at jeg brukte stygge ord mot ham. Jeg ba ham ikke om forlatelse for det. Så gikk han fra meg. Nå dør jeg, og jeg får aldri sagt det til ham.

— Hva er det du vil si til Hanas? Jeg kan sende bud til ham.

— At det var riktig av ham at han reiste fra gammene når hans egen bror var stygg mot ham. Hanas! Hanas! Jeg har ikke hatt en glad dag siden du reiste fra meg. Og du kommer aldri igjen!

— Kan du huske, Laras, dengang reinsbukken sprang ut med deg på ryggen? — Da Hanas sto igjen og hadde sloppet lassoen, og reinsbukken sprang av sted med Laras på ryggen, da ba Hanas til Gud at han måtte få igjen Laras. Og han lovte at han aldri mer ville skilles fra ham. —

— Hanas! Du gikk jo fra meg!

— Men Hanas kom tilbake til Laras, og nå skal de aldri skilles mer.

Det var ganske stille inne i gammen. I halvmørket så Hanas at broren reiste seg opp og stirret på ham. Så gråt Laras og ropte liksom i angst:

— Lukk opp døra så jeg kan se!

Hanas reiste seg og gjorde som han ba om.

— — —

Da Jon Hattila om kvelden kom ned fra fjellet med reinhjorden, fant han de to sønnene sine inne i gammen. Og slik så han Laras og Hanas sammen til sin dødsdag, i lek og arbeid, i sorg og glede. Og etter Jon Hattilas død er Laras den fremste blant fjellsamene, aktet av dem alle som faren var det. Og Hanas er lærer blant samene og kjent av alle mellom Tromsø og Finnmark. Han sprer lys og velsignelse blant sitt folk og er elsket som en trofast frende og felle, trofast i den tunge striden for livet i et værhardt land, blant fremmede bumenn.

RUONA

Det var tidlig på våren. Snøen lå ennå oppe i fjellet og nede i dalsøkkene der sola ikke slapp til. Samefamiliene, som hvert år holdt til i gammeleiren ovenfor prestegården i Stortinndalen, kom med flere tusen rein og et kobbel med gneldrende bikkjer og slo seg ned ved de to småvannene oppe i bjørkeskogen. Og der ble de hele sommeren igjennom, helt til løvet tok til å gulne på bjørka.

I prestegården var det to barn; Morten gikk på skole i byen og var bare hjemme i feriene, men vesle Hanne var hjemme året rundt og fikk undervisning av mor. Det var mye moro på prestegården om sommeren, ikke minst nede i fjæra med alle de rare steinene og skjellene og alle slags dyr ute fra havet. Men ingenting kunne komme opp mot sameleiren. Dit gikk prestegårdsbarna så ofte de bare fikk lov og det ellers var vær til det.

Oppe hos samene var alt rart og merkelig. De fleste av dem kunne norsk, men seg imellom snakket de, klingende og rapt, et underlig, uforståelig språk. Når alle sammen skravlet i munnen på hverandre, låt det som et helt oppskremt fuglefjell! De var snille mot prestegårdsbarna, ga dem reinmjølk og luer og brokete bånd, skaller til å ha på bena og mye annet rart.

Prestegårdsbarna var bestevenner med barna der oppe: Ymas, Mattis, Jo, Marja, Lyma og Seimke. De lekte med dem og lærte dem lekene sine, sisten og gjemsel og enkemann søker make. Og av samebarna lærte Morten og Hanne mye rart som de kunne — tvinne senetråd, fange reinkalver med lasso og leke raidefart med pulk over snøslettene med vappus i spissen. Hei, som det gikk!

Den de var mest glad i av samebarna, var Ruona. Hun var også den de først var blitt kjent med. Ruona var på Hannes alder; liten, sorthåret og med et par gnistrende svarte øyeglugger i et solbrunt fjes. Hun var sprettende livlig og alltid opplagt på moro, men hun kunne bli så sint av og til, så lynende sint, at hun skar tenner og fløy rett i synet på hvem det skulle være — klorte og bet så Hanne kunne bli rent redd for henne! Men det gikk fort over, og en kjærligere sjel enn vesle Ruona skulle en lete lenge etter. Fort vekk ga hun til Morten og Hanne det beste hun eide, ja engang ga hun til og med bort den fineste gullstukne lua si!

Moren til Ruona hette Anika. Mannen hennes var druknet under fiske på Tanaelva for mange år siden. Hun holdt seg mye for seg selv, men det var lett å skjønne at hun hadde mye å si og at de andre samene hadde stor respekt for henne.

Det hendte at prestegårdsbarna ble vitne til ville slagsmål blant samene, når de ble uenige om reinen for eksempel. Da kjeglet de seg sintere og sintere, og til slutt røk de i tottene på hverandre i store flokker. Engang sloss de enda med blanke kniver, så Morten og Hanne la på sprang og føk rett hjem i prestegården, hvite av redsel.

Men nesten alltid avgjorde Anika trettene, og hennes dom bøyde de seg for.

— Ja, det var mye rart i sameleiren og stor sorg når de dro sin vei om høsten innover fjellet til Finnland, hvor det var godt vinterbeite for reinen.

Presten selv var også gode venner med samene. Om søndagsettermiddagene var han ofte oppe i gammeleiren og holdt gudstjeneste for dem på deres eget språk, som han hadde lært seg. Mange ganger kom også samene ned til kirken like ved prestegården og hørte høymessen. Og ikke sjelden var noen av dem inne hos far på kontoret for å snakke om alvorlige ting.

Men Anika, Ruonas mor, holdt seg alltid unna ved sånne anledninger. Aldri var hun i kirken, og når presten kom opp i gammeleiren, tok hun Rtiona med seg og dro til fjells. Morten og Hanne spurte ut faren om dette, og han fortalte dem at Anika tilhørte en egen sekt som ikke var enig i prestens forkynnelse av Guds ord. Ellers var presten meget glad i Anika, for hun var et klokt og godt menneske.

— Nå hendte det en sommer at Anika ble syk og ble lagt inn hos doktoren som bodde en mils vei utenfor prestegården. Ruona fulgte med henne. Anika var ikke blitt frisk da de andre samene skulle av sted utpå høsten, og i store skarer dro de ut til doktorhuset og sa adjø til henne. Og da Anika en natt ute i oktober sovnet inn og døde, fantes det ikke en fjellsame igjen i hele soknet.

Presten begravde Anika på kirkegården og tok Ruona med seg hjem til prestegården. Hun skulle få bo hos dem til samene kom tilbake utpå vårparten; en kunne jo ikke få sendt henne etter over fjellet, ikke var det vei og mye snø var det.

Ruona ble lagt i Mortens seng oppe på kvistværelset, og dit flyttet Hanne også. De første dagene og nettene pep og klynket Ruona som en morløs spurvunge, og hun gikk omkring, redd og skvetten, med de svarte øynene fulle av tårer.

Men litt etter litt kviknet hun til av all den hyggen de omga henne med på prestegården. Presten og fruen visste ikke hva godt de skulle gjøre henne, og Hanne gjorde ikke annet enn å kysse og klappe og trøste henne dagen lang. Etter en ukes tid tittet smilet fram i det vesle fjeset hennes, og snart var hun like glad og livlig som før.

Hun og Hanne var perlevenner og hang sammen fra morgen til aften. Ruona fikk være med på undervisningen hun også, og det viste seg nå at Anika hadde lært henne både å skrive og lese. I katekismus og bibelhistorie var hun minst likså flink som Hanne, og som tiden gikk, tok Ruona rent luven fra henne, gløgg og kjapp som hun var. Når så mor skjente på Hanne og roste Ruona, hendte det at Hanne ble litt fornærmet og var ekkel mot Ruona etterpå. Men da ba Ruona så pent om forlatelse at all misunnelsen var som strøket bort, og så var de like gode venner igjen. De lekte og lo hele dagen. Snøen kom tidlig det året, i november alt, og da akte de på kjelke eller gikk på ski, mens måne og stjerner og nordlys strålte over dem og ga fullgod erstatning for sola som nå var borte hele dagen.

Men morsomst hadde de det om kvelden når de hadde lagt seg. Da lå de og snakket sammen helt til de sovnet. Den som snakket mest var Ruona, for hun lå og fortalte eventyr, sånne eventyr som hun hadde hørt av moren sin og av andre samer. De var rarere og morsommere enn alle andre eventyr, syntes Hanne, som satt på huk i senga og lyttet.

Mens månen skinte inn gjennom vinduet og like bort på Ruona, satt hun og fortalte om de onde Stalloene, som kom i mørket oppe på fjellet og stelte til ulykker for samene. Og hun fortalte om havfrua som ved midnatt listet seg opp av sjøen og badet seg i den gullklare, nattlige sommerlufta — for sola var oppe døgnet rundt der nordpå. Men borte i bjørkeholtet lå en samegutt og hvilte seg, og da han fikk se havfrua, fanget han henne og rispet henne i hånden med knivsodden sin, så det røde blodet piplet fram. Og da var havfrua hans. Men hun fikk aldri siden fred for sin lengsel etter havet — ikke før hun fikk et deilig barn med blå øyne. Da syntes hun det var som om hun hadde fått havet til seg igjen, for øynene på barnet var så blå som fjorden en sommernatt.

Og Ruona fortalte mange andre sånne eventyr, hun fortalte om Jetanas og Goveitr og mye annen styggedom fra den gamle sametroen.

Når Hanne spurte om det var sant det hun fortalte, svarte Ruona bare: Mor har jo sagt det! Og engang Hanne likevel ikke var riktig sikker på om det var sant, ble Ruona så sint at Hanne ble rent redd for henne. Hun hoppet ut av senga og sto midt ute på golvet i nattlinnetet sitt og spurte om Hanne kanskje trodde at moren hennes løy? Og hele natten lå hun og kastet seg fram og tilbake i senga og gråt.

Siden torde Hanne aldri spørre om det var sant, det hun fortalte.

Det hendte av og til ellers også at Ruona kunne bli bråsint og rent ustyrlig, særlig når Hanne ertet henne med samedrakten hennes. Hun gikk med den hjemme på prestegården, for prestefolket syntes ikke det var noen mening i å sy noe nytt til henne så lenge sameklærne var hele og gode. Men de klærne var Ruonas store sorg.

Men de var nå aldri uvenner så lange stunden, og det var bare når Hanne fikk skjenn av mor fordi hun var doven at hun engang imellom ertet Ruona.

Tiden gikk, og julen sto for døren.

Det kom pakker og kasser med fjordbåten, og Hanne skjønte godt at det var presanger. Enda mor slett ikke ville ut med det, men bare sa hun trodde det var mel og sukker og sånt fra kjøpmannen. Men det kom nå to kasser helt nede fra Kristiania da, og de måtte være fra onkel Hans og bestemor...For de sendte presanger hver eneste jul, og presangene deres var alltid de morsomste — fra store butikker helt nede i hovedstaden.

Sånn som de gledet seg til julekvelden! Og Morten skulle komme hjem fra skolen og være hjemme en hel måned. Og Ruona hadde aldri sett et juletre; hun gikk spent og forventningsfull omkring og hørte på hva Hanne fortalte om julekveldene på prestegården. På fjellet hadde de nok slett ikke hatt det noe morsomt den kvelden.

Ja, Hanne gledet seg nesten mest til å se hvor glad og overrasket Ruona skulle bli, og i dypeste hemmelighet sydde hun nye klær til den dukken hun skulle gi til Ruona.

Men tre dager før julaften, den siste dagen mor holdt skole med dem, skjente mor kraftig på Hanne som ikke kunne katekismusen sin den dagen heller:

— Sannelig om du fortjener noen julaften, så doven som du er, sa mor.

Men Ruona fikk ekstra ros, fordi det var siste skoledagen før ferien.

Om ettermiddagen dro de ut på ski sammen, Hanne og Ruona. Hanne var gretten og sa ikke et ord, samme hva Ruona prøvde seg fram med. Til slutt stanset Ruona:

— Hva er det du er så lei for, Hanne? Du er da vel ikke lei over det med katekismusen ennå? Moren din er jo ikke noe sint mer nå.

— Ne-i. Jeg er bare så bedrøvet.

— Hva er det du er så bedrøvet for? Kan du ikke si det til meg, så kanskje jeg kan hjelpe deg. Tenk på at det er julaften i overmorgen — og i morgen kommer Morten!

— Det er for din skyld jeg er så bedrøvet, sa Hanne.

— For min skyld?

— Ja, for du får liksom ikke noen ordentlig julaften du, Ruona!

— Hvorfor det da?

— Nei, fordi det er jo julaften fordi Jesus ble født.

— Tror du ikke jeg vet det da ...

— Jo — men du er ikke riktig kristen du. For det var ikke moren din, og da kan vel ikke du være det heller. Og julen er ikke for hedninger den.

— Hed ...?

— Ja, for du og moren din er hedninger dere så. Og derfor så er ikke julen for dere.

— Hvem har sagt at mor var — var...?

— Det har far sagt så —

Ruona kastet seg ned i snøen og stortutet. Hanne satte utfor bakken og lot henne ligge igjen der alene.

Da de gikk og la seg om kvelden, sa Ruona ikke et ord, hun bare krøp under dyna. Men litt etter stakk hun hodet fram og sa:

— Du lyver!

Hanne fór forskrekket opp.

— Lyver jeg?

— Mor var ikke hedning!

— Jaså, sa Hanne, — så du tror kanskje at faren min ikke vet det du, far som er prest og allting! Gikk moren din i kirke noen gang kanskje? Hørte hun på andaktene til far kanskje? Så du noen gang at hun ba bordbønn?

— Nei —, hvisket Ruona ettertenksomt.

— Nei, der kan du se, moren din trodde bare på avguder hun, på Goveitr og Jetanas og sånt noe. Hadde dere julaften noen gang kanskje?

— Ne-i, måtte Ruona tilstå igjen.

— Ja der kan du se. Hun var hedning, var hun. Og hedninger holder ikke julaften de.

Dermed snudde Hanne ryggen til henne og lot Ruona ligge der og spekulere for seg selv.

Og det gjorde hun. Hun lå og tenkte og tenkte til hun tenkte seg i søvn.

Neste dag kom Morten, og det var stor jubel på prestegården. Ruona hilste på ham hun også, men hun gikk omkring hele dagen så underlig taus og stillferdig.

Og dagen etter var endelig julaften der! Om formiddagen sto Ruona og Hanne inne hos Morten som pakket ut alle sakene sine av kofferten og la dem ned i kommoden. Han skulle jo være hjemme en hel måned. Det var mye rart å se på i kofferten til Morten, og de to småpikene fulgte alt med dyp interesse.

Da sa plutselig Ruona:

— Du Morten! Er det sant at hedningene ikke feirer julaften?

— Ja naturligvis. De bryr seg ikke noe om julaften de! De har nok noen fester for avgudene sine av og til — men noen julaften har de ikke.

Litt etter spurte Ruona igjen:

— Du Morten! Er det sant at faren din har sagt at mor var hedning?

Hanne puffet til Morten og blunket til ham uten at Ruona så det. Og Morten var straks med på notene —

— Ja visst! Vet du ikke at moren din var hedning, du da? Så du hun feiret julaften noen gang da?

— Ne-i, sa Ruona stille. Og en liten stund etterpå gikk hun sin vei.

Ved middagen var Ruona borte.

— Å, hun kommer vel, mente presten, og så spiste de.

Men Ruona kom ikke. De begynte å bli urolige for henne. Piken og gårdsgutten hadde vært ute og lett etter henne, men de kom hjem uten å ha sett henne.

Det var som det var natt ute alt, men det var stjerneklart med blekt, blankt lys over snøen. Presten tok på seg og gikk ut for å lete etter henne. Han hadde kommet til å tenke på hvor han kanskje kunne finne henne.

Kirken lå oppe på haugen. Høy og slank raget den opp mot den dypblå stjernehimmelen. Nedenfor lå kirkegården med gravkorsene og navnebrettene halvveis begravd i den fine nysnøen. Det var så stille her ute. Borte i synsranden reiste fjellene seg, og fjorden vasket svakt nede i fjæra og la etter seg en våt, svart stripe mot snøen.

Presten gikk bortover mot kirkegården; hurtig fulgte han to skispor som gikk dit opp. Han hadde nok tenkt seg at Ruona hadde tatt den veien.

Øverst oppe på den øde og stille kirkegårdsvollen stanset presten og så seg om. Men han så ikke annet enn de nedsnødde gravhaugene med korsene over og hørte bare den rustne lyden av værhanen som vridde seg for vinddraget oppe i kirkespiret.

Da ble presten redd der han sto, og han speidet ut mot den svartblå fjorden: Hun hadde vel aldri forvillet seg dit ned? Men stjernene blinket så mildt og fortrøstningsfullt som de ville si at i kveld skjer det ikke noe vondt. For det er jo julaften.

Og i det samme syntes presten han hørte noen sukke borte i snøen. Han fór sammen og gikk bortover etter lyden, til han stanset der hvor han husket at han hadde begravd Anika, moren til Ruona. Her så han at snøen var rotet opp, og da han undersøkte det nøyere, fant han et dypt hull på den andre siden av gravhaugen, så dypt at den bare marka svartnet mot ham der nede. Og nede i det hullet satt en liten pike og gråt. Og den lille piken var Ruona.

— Kjære barnet mitt, du må ikke sitte her! Kom nå hjem, nå skal vi snart tenne juletreet...

— Jeg vil ikke!

— Hva er det du sier? Kom nå, barn!

— Når ikke mor holder julekveld fordi hun var hedning, så vil ikke jeg det heller. Jeg vil være hos mor alltid, alltid, alltid. Jeg vil dø, vil jeg, så kommer jeg til mor. Jeg vil dø, dø!

Barnet gråt og snakket som i ørske, og rent forskrekket løftet presten henne opp i armene sine. Hun sparket og spente imot, men presten fikk tullet henne inn i frakken sin og bar henne hjem. Her la han henne på en sofa inne i stua, og da hun hadde grått fra seg, fortalte hun ham hva Morten og Hanne hadde sagt. Og hun sa at hun slett ikke ville være med på julekvelden når ikke moren hennes var med. Så ropte presten på Morten og Hanne, og han snakket strengt til dem og skjente på dem. Men til Ruona sa han at Anika hadde vært en av de beste kristne han hadde kjent. Og nå var hun i himmelen hos Gud og hos Jesus, som var blitt født i dag for mange hundre år siden. Og nå skulle de tenne julelysene og være glade og ha det morsomt, for så ville Jesus peke ned på jorden og si til Anika:

— Nå kan du være lykkelig, Anika. Se så morsomt den lille piken din har det og se så glad hun er!

Så ble dørene slått opp til juletreet, som sto tent med alle mors lys, og det ble jubel og glede. Om litt av gråten satt igjen i halsen på Ruona, så ble den iallfall borte da kassen fra byen ble åpnet. For da tok prestefruen fram og ga til Ruona — en flunkende ny og nydelig kjole! Og den hadde enda fløyelsbelte og fløyel på ermene!

Og i alle kassene var det presanger til Ruona — både fra bestemor og fra onkel Hans.

Det var sent på kveld før barna gikk til sengs, og da var de veldig trette og mette. Men Ruona lå nå likevel våken en stund og tenkte på mor som nå var i himmelen. Hun trodde Hanne sov. Men det gjorde ikke Hanne, for plutselig listet hun seg ut av senga og gikk bort til stolen der presangene hennes lå. Så fant hun fram halsbåndet fra onkel Hans, den peneste av alle presangene. Hun listet seg stille bort til Ruona som lå med lukkede øyne, og la perlebåndet forsiktig, veldig forsiktig om halsen på henne. Og så krøp Hanne til sengs igjen, og snart sov hun dypt og rolig.

Ruona lå en lang stund og tenkte. Så sto hun opp, gikk bort til sin stol, tok fram den store fine dukken hun hadde fått fra bestemor og listet seg bort til Hannes seng. Forsiktig løftet hun litt på teppet og la den i armen på Hanne.

DEN NYE GUTTEN

— Vi får aldri i verden lekser til i morgen! erklærte Simon Selmer, og dermed var det problemet brakt ut av verden. — Vi skal jo ha en bråte med nye bøker som ingen har sett før!

Det var første dagen etter sommerferien, «klokka 10 den 24. august, som det sto i brevet fra rektor, da — «guttene skulle møte opp på skolen igjen etter ferien».

Det var et lurveleven i klasseværelset de minuttene som ennå var igjen før det ringte. Nytt rom, nye pulter og nye plasser som en skulle finne seg til rette med. Simon Selmer påsto at i år skulle de sitte etter numrene til eksamen og ikke som før, alfabetisk. Men det kom nå bare av at Simon Selmer var blitt nummer en og at den øverste pulten sto like ved vinduet.

Men Anton Bech som var på B og dertil tre ganger så sterk som den blæra Simon Selmer, hadde alt satt seg borte ved vinduet. Han hadde ganske rolig lagt bena tvers over hele pulten, og nå satt han og dundret hæljernene opp og ned i lokket så det durte.

— Her er min plass og ikke din plass!

Her er min plass og ikke din plass — og så kom Simon Selmer ingen vei, enda han sto foran ham og slo ut med hånden som en annen Cicero!

Forresten var de alle sammen enige om at det nye klasseværelset var mye mindre koselig enn det de hadde i fjor. Det lå rett vegg i vegg med rektors kontor, og så hadde de satt inn to store glass-skap på den ene veggen, fulle av utstoppede fugler, og alle de ekle greiene til adjunkt Røring. Hva skulle nå de med alt dette skrotet? Og det skapet var dessuten bare til å slå ut rutene på og få ekstra bråk med! Kunne ikke han Røringen pille med seg de fillesakene sine ned på laboratoriet? Og den fine ovnen fra i fjor, den med det løse skjermbrettet som veltet med sånt øredøvende leven bare en så vidt kom bort i det — og askeskuffen til å grise utover med — alt dette var jo nå forbi med denne kjedsommelige magasinovnen som de hadde fått. Ja, om det så bare var veggtavla, så var den — — —

— Stille, gutter! Se til å komme dere på plass — etter alfabetet.

Overlærer Sømme sto plutselig midt oppe i virvaret, akkurat som før. Lorgnetten langt nede på nesen, pennen bak øret — og jamen hadde han ikke den samme gule frakken også!

Anton Bech fikk bena til seg, og Simon Selmer forsvant ned ved siden av Jens Rasmussen. Men da alle hadde skubbet og flyttet og hvisket og trettet seg ferdig og satt stille på plassene sine, sto det en fremme ved ovnen og stirret hjelpeløst på overlærer Sømme.

— Hva er du for en fyr? spurte overlæreren.

— En ny gutt! brølte hele klassen på en gang.

— Hva heter du?

— Abraham.

— Da du sannsynligvis neppe er den bekjente patriark av samme navn, må jeg be deg om etternavnet også, min venn!

Klassen brølte av latter, mens Abraham ble blodrød helt ned i de store hendene som hang rådløse ut av et par vide, hjemmesydde jakkeermer.

— Jeg heter Abraham Lyng Aagaard, stammet han, men under klassens øredøvende jubel måtte han gjenta det tre ganger før overlæreren oppfattet det.

— Nå min kjære herr Abraham Lyng Aagaard, du får plasere deg her ved vinduet da, siden du er så tidlig ute i alfabetet.

— Hø! Tosken! mukket Anton Bech og skulte forarget bort på Abraham, mens han måtte oppgi sin ypperlige utsikt ved vinduet.

— Nå herr Abraham, hvor skriver så du deg fra?

— Fra Arvika prestegård.

— Nå — men der kunne du vel egentlig ikke ta noen middelskoleeksamen — vel?

— Nei, den tok jeg i Ålesund.

— Kunne de noe historie nede i Ålesund da, far?

— Ja, noen av dem så.

— Var du blant disse utvalte?

— Ja da.

Da røk demningen, og latteren skylte over alle bredder. Men overlærer Sømme dunket i kateteret med langfingeren som han pleide:

— Hold fred, labaner! Kjøp altså Oldtidens historie av Thrige og les de fire første sidene til i morgen. Vi har historie i morgen 12-1. Timetabellen får dere ellers av rektor. G’morn!

Naturligvis! Naturligvis! Det nautet kunne ikke dy seg, men måtte gi oss lekser! Hele klassen fnyste av raseri.

— Nå, erklærte Anton Bech med hendene forarget i bukselommene — annet ville ikke passet seg!

Lærerne kom og gikk med hver sin beskjed, men lekser var det heldigvis ingen andre som ga. Så fort lærerne var ute av døra, brøt levenet løs igjen, og hver gang samlet det seg en nysgjerrig og flirende flokk omkring Abraham. Den bondeknollen hadde nok bodd på landet all sin tid og ikke sett snerten av en by annet enn i eksamensdagene! I sine rommelige, hjemmesydde klær, med flipp og mansjetter og to store, engstelige øyne sat han og vred seg under deres granskende blikk. Og han var ikke helt sikker på om de mente å gjøre narr av ham — eller — ?

Anton Bech raste over at han hadde mistet plassen sin.

— En sånn nykomling skulle settes nederst i klassen, skulle han. I min tid pleide nå «Aa» å stå sist i alfabetet! Tosken! Var det ikke fordi vi gikk i gymnasiet, så skulle han fått juling og det både straks og grundig.

Dette ble sagt halvveis til og halvveis om Abraham, og flokken omkring Abraham ga tanken sin livlige tilslutning. Alle unntatt Simon Selmer som dypt og inderlig gledet seg over at vennen Anton var detronisert.

Anton Bech ble sintere og sintere, kanskje mest fordi den nye gutten under alt dette rolig fortsatte å ordne opp i papirene sine.

— Og du Simon Zelotes, du kan nå bite deg i nesa på at den førsteplassen din, den skal du få slite hardt for. Her i gymnasiet kommer det ikke an på å pugge, skjønner du, ikke det bøss heller. Nå har du ikke Padda til å hjelpe deg heller, så — —

«Padda» var adjunkt Syvertsen i religion; men han hadde bare timer i middelskolen.

Endelig kom rektor, og det ble stille.

Rektor holdt sin faste lille tale etter ferien, dikterte timetabellen og skulle til å gå igjen da Abraham Aagaard reiste seg:

— Jeg skulle hilse fra far og mor og si at dåpsattesten og de andre attestene skulle far sende — — —

— Nå, deg hadde jeg nesten glemt. Så du er Abraham Aagaard, god dag min venn, velkommen til oss. Ja — du får komme inn på kontoret når de andre er gått, så skal vi greie med dette. Ja, gutter, jeg håper dere tar pent imot den nye kameraten deres. Nå min venn, har du noe mer på hjertet?

— Det var bare det om jeg ikke kunne få flytte lenger inn på pulten, for jeg får så vondt i øynene når jeg sitter helt borte ved vinduet.

— Jo gjerne det, du kan jo bytte plass med Anton Bech for eksempel. Gomorn gutter.

— Hø, sa Anton Bech mens han byttet plass: Er du for en pyse da! Tåler ikke trekk engang!

Den nye gutten så forbauset på ham. Var det hele takken?

Først lenge etter fikk Abraham Aagaard imidlertid vite at det var Anton Bech som meget bestemt hadde forlangt at «den nye gutten» skulle få være med klassen på Fløyfjellsturen om ettermiddagen. Hele turen holdt på å gå i stykker, sånn trettet de om dette. Og det var vel ikke blitt noen tur av det heller, hvis ikke alle smørbrødene alt hadde vært smurt og jentene invitert.

Det er ikke greitt å være ny i en klasse. I timene svettet og slet han med gresken og trigonometrien, og med lærerne som gjorde narr av ham og spurte tre-fire ganger om igjen, fordi de ikke «forsto arviksk» eller fordi han «hadde poteter i munnen» mens han snakket. Og guttene satt rundt ham og flirte og lo. Det var rene saligheten når pedelklokka lød ute i de tomme gangene!

Men frikvarterene bød bare på nye lidelser. Den nye gutten! Den nye gutten! skrek de alle sammen, — det gikk som et stikk av angst gjennom Abraham. Til slutt sto han som på nåler og holdt utkikk til alle kanter, men like lite hjalp det. Småguttene fra første og annen middel var verst. De stimet omkring ham som myggsvermer og kom med alle slags ukvemsord om «bondeloppa i vadmelet» og andre mindre smigrende bemerkninger. Og så halte og dro de i ham, nappet og stakk både forfra og bakfra og hivde småstein og søleklumper på ham. Og fór han en og annen gang løs på dem, da skrålte de som ville dyr, så vakthavende lærer kom fykende og spurte om

— ikke du, ditt drog, kan bruke kreftene dine til annet enn å skremme vettet av unger på ni år?

Den nye gutten hadde til slutt sin sikre pinebenk oppe i kroken ved gymnastikksalen. Der sto han klemt inn til veggen, så seg fortvilet om til alle kanter og var fast post på underholdningsprogrammet i frikvarterene. Især gjaldt det om å få tirret ham til å gå til angrep — for da var han så ustyrtelig komisk med de digre bondenevene sine og det illsinte fjeset!

Det var særlig en oppløpen slubbert, «lange-Adolf», som skulle baute seg fram til middelskoleeksamen for fjerde gang nå, før han fikk lov til å gå til sjøs; han var visst minst like gammel som årets artianere. Han var den verste av alle plageåndene til Abraham, han ledet angrepene og inspirerte sine hærstyrker til stadig nye ondskapsfulle knep og kunster. Og når så Abraham «gikk til angrep», stilte det lange reklet seg i veien for ham og spurte hånlig — om han ville noe kanskje?

Oppe i klassen diskuterte de meget usjenert mens Abraham tålmodig satt og hørte på, om gymnasiets ære i lengden kunne være tjent med at denne «smårampen» hånte og kom med ukvemsord om en av gymnasiastene. Simon Selmer, som alltid var modig og veltalende så lenge han satt trygt innen fire vegger, erklærte at det var en plett på klassens ære. Anton Bech sa ingenting, gikk bare opp og ned med hendene i lommen, og Abraham selv satt og vridde på en løs vesteknapp, like rød som ellers. Han var skjelvende redd for bare å si et eneste ord, for bare å røre på seg. For da fikk han kanskje hele hånlatteren over seg fra alle kanter, fra lærerne og fra guttene, både ute i skolegården og inne i klassen.

Og når den snille madam Jensen, som han bodde hos, trøstet ham med at det gikk nok over når de bare fikk vent seg litt mer til ham, så syntes han det var en mager trøst, ettersom de nå var kommet et godt stykke ut i oktober, og enda — —

Han hadde bestemt seg for å bite tennene sammen, tie bom stille og late som han ikke merket noen ting. Og på den måten slet og led han seg gjennom skoledag etter skoledag. Men denne tålmodige roen hans gjorde bare galt verre blant guttene fra første og annen middel. Og klassekameratene ymtet seg imellom om at den nye fyren i grunnen var en skittviktig idiot som sannelig fikk se til å klare seg uten deres hjelp. Dette med at han skulle være så skittviktig, skyldtes nok også at det snart viste seg at Abraham var lynende flink. Særlig lå de norske stilene hans milevidt over de andres. Der var han liksom en voksen kar, en som både hadde lest og tenkt på egen hånd nede på prestegården i Arvika! Dette hjalp jo litt på lærerne, særlig fordi rektor selv alltid var så snill og snakket pent om ham så klassen hørte det. Men det hadde akkurat den motsatte virkningen blant klassekameratene.

En stund hadde Anton Bech så smått tenkt på om han ikke skulle være litt hyggelig mot ham — men da Abraham seilte så avgjort forbi ham i norsk stil, så var det liksom ikke noen vits i det lenger. Og senere kom dette med Sofie Haasted til — —

Den eneste familien som hadde tatt seg litt av Abraham da han kom til byen, var sorenskriver Haasteds. Sorenskriveren var en gammel venn av presten Aagaard i Arvika, og en tid hadde det til og med vært snakk om at Abraham skulle få bo der i stedet for som nå nede i pikeskolesmuget hos madam Jensen. Og Sofie Haasted var absolutt den kjekkeste av alle jentene i byen! Hun hadde vært snill mot Abraham fra første stund, hun syntes nok synd på ham. Når de gikk på skøyter og hadde det moro oppe på vannet som lå der så blankt og svart nå i oktoberkveldene, så sørget alltid Sofie for å få Abraham med. Hun lærte ham til og med francaise, for det danset de der oppe i lange rekker, og det kunne ikke Abraham. I den anledning var han hennes faste kavaler hver eneste aften — og Anton Bech ble mer og mer forarget.

En sånn fordømt bonderadd komme her og ta fra en jentene! Ikke kunne han gå på skøyter heller. Det var ikke godt for noe menneske å skjønne hva det skulle være for noe merkverdig ved den fyren. Og full av innett raseri begynte Anton Bech å fortelle pikene om Abrahams daglige kamp med «smårampen» som rundjulte ham så det sto etter! Hvis ikke Sofie Haasted hadde tatt seg av ham, så ville Abraham snart fått det like ille der oppe som på skolen. Og han klamret seg til henne som en druknende til et halmstrå.

Lørdag aften hadde de avtalt stort møte på vannet; guttene hadde spleiset til fakler, epler og russenøtter.

Abraham satt utover ettermiddagen og regnet ferdig matematikkoppgavene til mandagen. Så var det unnagjort, og så hadde en bedre samvittighet når kvelden kom.

Fra vinduet sitt i madam Jensens bakgård så han utover skolegården på pikeskolen, og borte fra gymnastikksalen hørte han smell og tramp og den skrikende kommandostemmen til frøken Zwilgmeyer: Ett-to, takt-to. Hver lørdag ettermiddag hadde frøken Zwilgmeyer et gymnastikkparti som Sofie Haasted også var med på. Sånn falt det seg så heldig at Abraham bare kunne sitte ganske rolig i vinduet sitt og passe på når pikene slapp ut igjen klokka sju. Skøytene hadde han ferdig, og så var det bare å styrte ned og få fatt på Sofie nede i porten. Dermed visste han seg berget for hele den kvelden iallfall.

Han måtte tenne lampen tidlig, og han satte den i vinduskarmen for å få god plass til linjalen og vinkelmålet, mens han regnet og linjerte. Innimellom kastet han et speidende blikk over skolegården mot gymnastikksalen.

Det mørknet sterkt der ute, og vinduene med de hvite gardinene sto som tre lysninger i mørket. Han kunne skjelne skyggene av jentegeledene når de marsjerte forbi, og han hørte frøken Zwilgmeyer kommandere: Avdeling holdt, etterfulgt av et taktfast tramp i golvet.

— Men hva var det? Forsyne meg hadde ikke en av guttene kommet seg inn i skolegården til jentene!

Litt etter banket det på døra, og Anton Bech kom inn.

— Morn!

— Go’ aften! Jeg ville bare be deg få bort den lampa fra vinduet og det på øyeblikket — ellers slår jeg både den og deg flat, det kan du skrive opp. Tror du du har privilegium på å sitte her og fylle hele jenteskolen med lys og lure på dem når de går. Pass deg bare, du din snik, jeg har nok lagt merke til deg, sitte der og lure ...

— Nei men kjære —

— Ja, se å få bort det fyrtårnet, det sier jeg deg!

Dermed travet Anton Bech ut, ildrød av sinne og med never som klødde etter et drabelig slagsmål.

Abraham skyndte seg å få bort lampen, og da han ikke hadde noe gardin, satte han tegneboka og atlaset opp foran vinduet.

Den aftenen var det så vidt han så snerten av Sofie Haasted. Anton Bech hadde nemlig forpaktet henne.

— Mandag morgen kom rektor meget høytidelig inn i klassen. Han pusset nesen, gjorde et par slag over golvet og ba overlærer Sømme vente med undervisningen.

— Si meg — det var denne klassen, ikke sant, som var samlet oppe på Prestegårdsvannet i lørdags?

— Jo! kom det enstemmig og spent forventningsfullt fra klassen. Ansiktene nedover i klassen antok en lyserød farge, og de som hadde sigarettrøyking på sin særlige samvittighet, bøyde hodene og fikk det bråtravelt med å sende rundt lapper: «Du sladrer ikke!» — «Du er lumpen hvis du sier noe!» osv.

— Nå, sa rektor — og noen av småpikene på frøken Zwilgmeyers gymnastikkparti var jo også med — ikke sant?

— Jo da!

Spenningen steg blant guttene; han hadde da vel ikke tenkt å forby dem — — — ?

— Da kan det ikke være tvil om, gutter, at frøken Zwilgmeyers klager denne gangen gjelder en av dere. Til tross for at dere gjentatte ganger har hørt at det er strengt forbudt for noen av dere å sette bena innenfor skolegården på pikeskolen, så har frøken Zwilgmeyer nå igjen beklaget seg over at en av dere var der inne i lørdags. Ja — den skyldige har til og med dristet seg til å sette seg i forbindelse med småpikene før timen var slutt. Nå spør jeg dere alvorlig: hvem av dere er den skyldige denne gang?

Dyp taushet.

— Ja, — fortsatte rektor — hvis ikke denne ene er modig nok til å melde seg, så går det utover hele klassen. Si nå fra, den av dere som sitter med dårlig samvittighet.

Dyp taushet igjen. Guttene så på hverandre og rystet på hodet — — —

Ganske langsomt reiste Abraham Aaagard seg.

— Du? utbrøt rektor forbauset, — du Abraham Aagaard?

Han så ut som om han var trukket opp av vannet, Abraham. Han sto der med hengende hode, rød i fjeset og med store, slunkne vadmelsermer.

— Så det er romanhelten! — mumlet overlærer Sømme for seg selv, så rektor måtte pusse nesen.

— Vinduet mitt — stammet Abraham — vender ut mot skolegården på pikeskolen, og så — så — så sto vinduet oppe, og så — så falt noen av bøkene mine ut, og så var det noen løse blader som jeg måtte ned og lete etter og så — ja — så flagra noen av dem helt bort til gymnastikksalen — —

Rektor pusset nesen og sto borte ved vinduet med ryggen til. Endelig snudde han seg brått:

— Du får holde det vinduet lukket neste gang frøken Zwilgmeyer gymnastiserer, Abraham Aagaard.

Dermed gikk han.

Timen ble noe urolig. Abraham avleverte sin lekse om Epaminondas ved Levktra, og resten av timen satt han musestille uten å våge seg til å se bort på sidekameraten, Anton Bech.

Det ringte, og hele skokken strømmet ut. Nede i skolegården samlet småguttene seg om lange-Adolf som sto og mønstret sine tropper for å gå løs på Abraham som vanlig. Plutselig dukket Anton opp ved siden av ham.

— Hva skal du med Abraham Aagaard?

— Skjeller det deg, kanskje?

— Ja, det gjør det. Nå holder du opp med de rampestrekene, lange-Adolf! Ellers får du juling!

— Av den bondelusa kanskje!

— Nei av meg! Og dermed fikk lange-Adolf en i neseroten så det sang. Og lenge husket skolen den morgenen da Anton Bech hevdet sitt ry som den sterkeste gutten på skolen, slo lange-Adolf til deig og skaffet Abraham fred for «småpakket» for all tid.

Klokka ringte, timen begynte igjen, og skoledagen gikk. Abraham ble rød hver gang han så bort på Anton, og ingen av dem sa noe.

Om ettermiddagen banket det på Abrahams dør nede hos madam Jensen, og Anton kom inn.

— Du Abraham! Det er bare det at jeg syns du må ha det fært utrivelig her hos denne madamen!

— Å ja — hun er jo veldig snill da vet du, men — —

— Ja, jeg tenkte bare at det — at du — —

— Men så er det farlig nær jenteskolen og frøken Zwilgmeyer da — — !

Begge guttene brøt ut i en huiende latter som det tok litt tid å komme over. Så ble det svært stille igjen. Abraham satt og bet i penneskaftet sitt, og Anton satt og fingret på det latinske leksikonet.

— Jeg har snakket med mor, sa Anton til slutt — og hun har bedt meg hilse deg og spørre om du ikke vil bo hos oss etter jul? Dele værelse med meg da, forstår du. Det kunne bli svinaktig koselig, syns jeg — — —

DET FØRSTE BUD

— Hva er du for en liten mann da? spurte Reiersen i bokhandelen.

— Jeg heter Svend.

— Og du skal ha en skrivebok til ti øre. Vær så god. Du går på skolen da altså?

— Ja, det gjør jeg det.

— Kan du leksene dine i dag da?

— Du skal ikke ha fremmede guder for meg. Det er: vi skal frykte og elske Gud over alle ting og forlate oss på ham alene!

— Ser du det, du. Du får nesten få dette pene bildet av meg du, siden du var så flink.

Svend bukket og gikk. Han kunne nesten ikke nå håndtaket på Reiersens dør, men han fikk den da igjen likevel — før Reiersen nådde fram for å hjelpe ham!

Det var lang vei til skolen, og Svend marsjerte på med lange skritt. Han hadde nye kalosjer på seg og ransel på ryggen. Når han rykket litt på seg for hvert skritt; raslet pennalet inne i ranselen — og det var så kjekt; for så skjønte folk at han var skolegutt.

Så var det den store hunden hos Wattne — den pleide alltid å komme farende ut; men der sto det noen gutter, så det gjaldt å late som ingenting. Men pennalet raslet ikke i ranselen før Svend var kommet lykkelig og langt forbi porten til Wattne.

Skolen lå utenfor byen med en høy steinmur omkring. Det kjekkeste i verden var å gå gjennom murporten og over den store, gruslagte skolegården — og så ha lov til det, være akkurat som hjemme der!

Da raslet pennalet fryktelig, enda det ikke var noen andre enn Svend selv som kunne høre og beundre. Men kjekt var det!

De hadde bare tre timer om dagen i klassen til Svend — første klasse. Det var skrivning, regning, religion og norgeshistorie og litt geografi.

Og nå hadde de først religion, og kateketen gikk opp og ned på golvet og hørte.

Alle tolv — for de var tolv stykker i første klasse — kunne det første budet utenat, og kateketen sa de var flinke.

— Men hør nå, lille Svend, sa han plutselig: — vet du hva en avgud er for noe da?

— Ja, det visste Svend godt.

— Hvem er det som har avguder da?

— Hedningene.

— Riktig, lille Svend — men tror du ikke det er andre også som har avguder?

— Ne-ei, han trodde ikke det!

— Ingen av dem du kjenner?

Men da måtte Svend le litt. For at noen av dem han kjente skulle ha sånt omkring i husene sine som avgudsbilder med store hoder og dyrebein og alt sånt som han jo hadde sett bilder av — det var jo nokså morsomt å tenke på.

— Nei, ingen av dem jeg kjenner.

— Er du sikker på det?

— Svend ble nesten litt sjenert på kateketens vegne — spørre sånn da!

— Har ikke du noen avguder?

— Avguder? Ne-hei! det hadde han da ikke.

— Ja, er du så sikker på det, Svend? Er det ikke noe du er mer glad i enn i Gud, tror du? Tenk deg om. Ja, for det er en avgud det, skjønner du!

Svend tenkte etter; han måtte lukke øynene hardt igjen for riktig å tenke etter! Men nei — nei da — mer glad i enn i Gud —

Nei, ingenting!

— Enn det pene bildet du har der da?

— Pytt det! Du kan gjerne få det! Og Svend leverte raskt bildet fra Reiersen opp til kateketen. Det var: «Marechal Ney en Moscou.»

— Nå — men tenk deg nå nøye om, Svend, er det ikke noe du er mer glad i enn i Gud?

— Ne-ei da!

— Enn saftsuppe med svisker og rosiner?

Sånt hadde Svend slett ikke tenkt på. At sånt noe kunne være — avgud! Saftsuppe med svisker og ro... Svenn fikk rent vann i munnen av å tenke på det — —

— Nå lille Svend, hva mener du?

Svend måtte tenke litt på det, men så sa han nei. Nei da, han var slett ikke mer glad i saftsuppe med svisker og rosiner enn i Gud! Langtifra! Han torde til og med tenke på saftsuppe med sago uten at han var redd for å si nei!

— Ja ja, gutten min, det er godt å høre det, sa kateketen og klappet Svend på hodet.

Men i det samme ble det så underlig rart nede i magen eller oppunder brystet på Svend — nesten som noe vondt — nesten som å grue seg for hunden til Wattne. Kateketen klappet ham enda en gang og sa igjen:

— Det var riktig godt å høre det!

Svend fikk med en gang lyst til å si at det ikke var så aldeles sikkert likevel — især med sago. Men så var det så leitt nå, sånn etterpå.

Det gikk en uke, og i første klasse var de alt kommet til det femte bud.

Men hver gang kateketen sa noe pent til Svend og særlig når han klappet ham, kjente han det samme underlige under brystet. Og Svend ønsket bare, bare at kateketen heller hadde vært sint og gretten! Ja, han tenkte til og med litt på om han ikke en gang fikk prøve å la være å kunne leksene sine, bare for å få litt skjenn!

Men det var vanskelig det også, for han kunne jo alltid leksene.

Hjemme hos Svend hadde de hatt saftsuppe søndagen og torsdagen. Siste gang med sago, og begge gangene med svisker og rosiner.

— Neimen Svend da, jeg mener du slår vrak på saftsuppe jeg, gutt! Livretten din?

Svend ville ikke ha.

Svend holdt nesten på å gråte.

Men han klarte seg.

Men da det kom saftsuppe med svisker og rosiner søndag også, da spiste Svend tre tallerkener.

Om ettermiddagen lå mor inne på sofaen og sov litt.

Døra gikk opp, og Svend kom inn. Han hadde på seg søndagsklærne sine, fløyelsbluse med blanke knapper og blondekrage i halsen ; men den var helt krøllete, og ansiktet hans var skittent av tårer.

— Hva er det, lille venn? spurte mor da det lille hodet plutselig kom og puttet seg opp i fanget hennes.

Men Svend bare gråt. Endelig kom det:

— Mor, jeg dyrker fremmede guder.

— Hva i all verden er det du sier?

Mor så ut som om hun var på nippet til å le.

— Mor, jeg er så redd for at jeg har avgud.

— Hva er det for en avgud?

— Saftsuppe med svisker og rosiner!

Det varte svært lenge før mor fikk greie på hva som egentlig var i veien med Svend. Og da hun så bare ville le og forklare Svend at det ikke var så galt som han trodde, så ville han slett ikke høre på henne:

— Du skjønner ikke åssen det er på skolen du mor. Det er ikke sånn som hjemme hos deg. Det er så klart at her er det ikke synd og sånt!

Og så ga han seg ikke før mor fulgte med ham til kateketen.

Kateketen satt i et stort kontor med mange bøker. Men så var det ikke egentlig kateketen heller, ikke han fra skolen; det var en alminnelig mann — akkurat som far for eksempel — og så snill som han var! Mor forklarte ham hva som var i veien. Og kateketen smilte og satte Svend opp på kneet sitt:

— Hør nå, lille Svend! Hvem er det som gir oss alle de gode gavene her i verden?

— Jo, Gud? — det visste Svend godt fra aftenbønnen.

— Så er det vel Gud som gir deg saftsuppa også da?

— Ja — det måtte vel nesten være det!

— Og saftsuppe smaker godt det — ?

— Ja, forferdelig!

— Ja — når du nå spiser saftsuppe med svisker og rosiner, så skal du bare huske på at det er en gave som Gud gir deg, takke ham for den og spise så mye du bare orker — for riktig å vise hvor glad du er i ham og i gavene hans.

— Men — men avguden da?

— Avgud er alt det som du gleder deg over, lille Svend, uten å gi Gud takken og æren.

Mor og Svend ble sittende lenge hos kateketen og fruen hans, som også kom inn. Da de gikk, sa kateketen:

— Men hør her, min kjære lille venn, her har jeg glemt å gi deg igjen det bildet du ga meg.

— Jeg vil ikke ha det, sa Svend alvorlig.

— Hvorfor ikke det da?

— Det er en avgud.

— Er bildet en avgud? Men snille deg, kan du ikke takke Gud for det også da?

— Nei, jeg har ikke gjort det!

— Har du ikke takket Gud for det?

— Nei, bare Reiersen.

SISTE DAG FØR JULEFERIEN

Gamle fader vinter hadde vært ordentlig i humør der nord i år. Først en lang rekke av frostblanke novemberdager med skinnende nysnø, månelys og stjerneglitter. Men så kom desember med tunge skymasser veltende inn over land, og det ble belgmørkt. Noen iskalde regnbyger skylte bort snøen — svart var det på himmelen og svart ble det på jorden, og midt i mørket kom nordavinden farende og brølte så alt mellom himmel og hav rumlet og tumlet i det uhyggelige mørket.

Ja — så var mørketiden inne for godt.

Mot slutten av måneden stilnet stormen av; men skyflommen ble igjen som en brungrå, tjukk skodde som lå og ruget over den skitne byen.

Parafinlyktene flimret som prikker i gatene, og ikke engang ved middagstid kunne en slokke dem. Selv den store nye på torget lyste så elendig at de måtte ha ekstra lykter på bordet hos madam Nagel, der fiskerne satt og drakk kaffe og spiste skillingskake — og enda hadde madam Nagel satt bordet sitt like under den nye lykta for å nytte lyset.

Oppe på skolen gikk det tungt med lærdommen. I klasserommene hang lampene oppunder taket og oste hele formiddagen igjennom. Frikvarterene var ikke mye å glede seg over, for ute var det tusmørkt og hele skolegården full av tung, leirvåt søle. Når pedellklokka ringte, dro guttene seg inn, søvnige og med våte støvler, så pedellkona som skulle vaske ganger og trapper etter skoletid, raste over all den skitten de trakk inn.

På lærerværelset satt overlærere og adjunkter og småsov mellom timene, gretne og bleke alle sammen etter mørketidens søvnløse netter. Det var bare så vidt de strammet seg litt opp når rektor kom farende ned fra kontoret med en beskjed om timetabellen. Ja, for rektor var den eneste på hele skolen som holdt seg våken, enda en hver natt kunne se lys på kontoret til langt utpå morgensiden.

Det skulle nå også sett fint ut om selveste rektor hadde duppet av! Men sånt kan jo ikke tenkes.

* * *

Det var timen fra 12 — 1, og i første gymnasium hadde de latin. For det var mandag.

Mandag er en grå dag — alle de seks hverdagene i uken ligger trøstesløse foran en med søndagen langt borte i fremtiden. Men denne mandagen hadde nå det gode framfor sine triste brødre i almanakken at det var mandag den 22. desember, og i morgen begynte juleferien! En lang, snøhvit, skinnende juleferie, hvor alle angrep på kakeboksene til mor var mer eller mindre tillatt og en fikk ha på seg søndagsklærne flere dager i trekk. Og så julaften, ikke å forglemme, den hemmelighetsfullt lokkende julaften... nei hysj, vi må høre etter!

— Alacer, acer, campester, celeber...

— Nå, Abraham, videre! — celeber...

— Ce — ce —

— Nå da, — celer!

— Celeber, celer, pedester ...

— Snikk snakk, gutt! Sitt ned, du kan jo ingenting, din dovne laban. Du får komme du, Simon.

Simon Selmer, eller Simon Zeloten, var hvilepunktet i klassen. Når en med sorg og møye hadde arbeidet seg gje1mom hele rekken av «labaner» og «slyngler» og «idioter», da var det Simons tur til å bli hørt, og da falt det ro over sinnene. Den sinte stemmen oppe på kateteret gled over i en blid brumming:

— Riktig, Simon, riktig! Og så videre, Simon!

— Riktig — me — get rik — tig! Og Zeloten pugg-travet så jevnt og sikkert av sted at for den nærmeste fremtid hadde de andre rundelig tid til å sysle med sitt eget. De som ennå ikke var hørt, bladde to sider fram i boka og leste videre under pulten fra det avsnittet hvor de trodde Simon ville bli stanset. De som med mer eller mindre hell hadde stridd seg gjennom sin tørn for den dagen, ofret seg for en eller annen sport — særlig populært var søvn og papirkuler.

Men Abraham Aagaard satte seg ned borte ved vinduet sitt uten søvn og uten papirkuler. Anton Bech var borte i dag, og Abraham satt like ved vinduet. Som vanlig hadde rullegardinet satt seg fast. De kunne ikke få det ned, og Abraham stirret utover den halvmørke byen. Ute i sundet gikk sjøen grå og ufyselig, og over på den andre siden hang tåka over fjellet og nesten helt ned i flatmarka. En fembøring strevde seg fram rundt byneset mens motstrømmen fosset om den; de hadde tatt ned seilet og rodde.

Æsj! Vått og mørkt var det alt sammen, og det så dårlig ut for julen.

Nå — for ham, Abraham, kunne det nå forresten være akkurat det samme.

Når han nå likevel ikke kunne komme hjem til Arvika i julen, så blåste han en lang marsj i om det ble sånt eller sånt vær l I det hele tatt — her i denne ufordragelige byen kunne de stelle seg som de ville, han var like glad han. Han vantrivdes og lengtet hjem både i regn og i solskinn han.

Å — nå hadde han gått her siden ferien og lengtet og stridd seg gjennom lekser og skoleliv og alle slags vanskeligheter og hatt denne ene trøsten: hjem til jul! Hjem til fjæra og fisken, prestegården og den nye fembøringa som Peder Smedbakken hadde bygd — til seilturen over fjorden etter posten med Hilmar dreng — nei det er sant, nå hadde de fått ny dreng siden Hilmar strøk til Amerika her i høst. Tro åssen den nye så ut? Om han var likså snill som Hilmar? Å nei, det var nå ikke å vente. Ny fembøring og ny dreng, det var sannelig ikke småtteri heller! Og dette skulle han ikke få se før det langt om lenge ble sommerferie! Og så mor og far — han syntes han så dem stå og vinke til ham der ute i tåka! Og husmanns-Ola som skulle sett de nye byklærne og uret og hørt om skolen, guttene og byen — — —

Skolen lå høyt, nedenfor vinduet gikk Bakkegata i rett linje helt ned til bankhjørnet i Storgata. Det var såpass lyst at Abraham kunne kjenne igjen folk som gikk forbi nede på Storgata. Sofie Haasted hadde nettopp passert med den hovne, nye trillepiller’n fra apoteket som aldri kunne la henne være i fred. Der gikk han og dro seg, den lange stilken i sid frakk og — hansker! Men opp forbi hjørnet svingte som vanlig på denne tiden byens fedre på formiddagstur; de gikk opp bakken til posthuset som lå like under skolen. En blekgul lykt skimret i tusmørket foran den svarte telegramplaten på posthusveggen, og dit opp skulle de alle sammen og gløtte etter telegram fra postbåten. Der kom prosten og smilte så hyggelig til medhjelper Svendsen, som alltid hadde noe galt å fortelle om guttene — og der var sorenskriver Haasted som lot den tjukke kona si stå og vente nedenfor bakkekneiken mens han selv gikk opp for å kikke. Å ja — han kunne gjerne ryste på hodet, sorenskriveren; Abraham visste nok hva han leste på det hvite telegrammet med blåblyantskriften. «Kong Carl» værfast i Hammerfest, to døgn forsinket! Skulle ikke Abraham vite det — det var jo dødsdommen over juleferien hans! Når «Kong Carl» var to døgn forsinket, så kom den ikke hit før første juledag, og da hadde den hastverk og gikk ikke innom Arvika for sørgående. De hadde den lumpne skikken om vinteren. Og så kom det ikke båt igjen før langt ute i juleuken, og da var det jo for sent!

De dumme skipskapteinene! Det var slett ikke fordi de hadde det så morderlig travelt. Det var bare fordi de var redde for å gå inn mellom holmene og gjennom Arviksundet.

Å ja — den som var i Arviksundet — som var kommet godt forbi Sundneset og kunne se husene hjemme! Naustet med den nye fembøringa, som lå og skinte i gul nyoljing — lenger opp på land det hvite huset med lys i kontorvinduene og på kjøkkenet; der holdt mor akkurat på å lage fattigmann. Det var første gang i Abrahams liv at han ikke hadde vært med ute på kjøkkenet, hjulpet til med å klare smultet av de brune kakene, fått sviende smultskvett fra gryta opp i ansiktet — så han ble varm om pannen og fikk tårer i øynene ...

— Hva er det som går av deg, Abraham Aagaard? Sitter du og tuter? ropte plutselig adjunkt Svenningsen oppe fra kateteret.

Det kvakk i gutten. Hele den verden han hadde sittet og stirret inn i gjennom ruta, forsvant med ett slag, og så var han tilbake igjen i latintimen 12-1, — og hele gutteflokken satte i å knise og le. Abraham ble blodrød, men adjunkten kom bort til ham, la hånden på hodet hans og spurte plutselig mildt:

— Hva gråter du for, gutten min?

Han svelgjet og svelgjet, men så var det ingen råd med det lenger — han lengtet sånn hjem til fjæra og fisken og Husmanns-Ola og mor — og den store lange gutten la seg over pulten og hikstet og gråt.

— Men kjære Abraham da — — ?

Det banket svakt på døra. Det var tredje gang det banket, men først nå hørte de det.

— Kom inn!

Døra gikk langsomt opp, og smått om senn dukket det opp en diger sjøstøvel, et ben og et hode. Guttene satt spent og ventet på resten, og endelig sto det inne i klassen en silvåt, mektig kar med sydvesten i neven. Han bukket med magen så oljeklærne klasket.

— God dag og signe strevet.

— God dag. Og hva vil De?

— Å — det — æ — va’ no ikkje nokke større, ææ — æ — villæ, — så snudde mannen seg plutselig helt uventet fra adjunkten til guttene som satt der sprekkeferdige av latter — :

— Kæm e det av dokker, guta, som heite Abraham og e søn te presten i Arvika?

Alle snudde seg og så bort på Abraham som satt og svelgjet gråten.

— Det — hikk — er meg — hikk — hikk — det.

— Æ kjæm no med fembøringa tel far din, presten, for å hænta dæ hjæm tel julen. Dæm telegrammera her om freddagen at dampen ikkje kunne føre dæ fræm. Mæn du fær no væra snar og komme strast. Det e uvisst kor længe vinden hell seg så nordan.

Abraham hadde reist seg, øynene hans lyste —

— Men, blandet adjunkt Svenningsen seg opp i samtalen — han var blitt rent forvirret han — men De får da vente til klokka blir to — det kan da vel ikke bråhaste sånn?

Da smålo karen.

— Du veit vel det du, som lærar e, at vinden spakner av ved middagstia — og ska vi komme hjæmatte tel Arvika med guten tel julekvelden, så fær vi vel haste på det bæste vi formår. Og det meinte frua at guten skulle no hjæm til den tia.

Nå brølte guttene av full hals, hellig overbevist om at «han som lærar var» ikke hadde den fjerneste idé om hvordan nordavinden tedde seg.

Og adjunkten selv begynte å trekke på smilebåndet.

— Ja, sitt ned litt da, så skal jeg gå inn og snakke med rektor. Sitt stille imens, gutter.

Adjunkten gikk, og den fremmede karen satte seg på krakken. Vannet silte av ham og la seg i pytter bortover golvet.

— Så du ser sånn ut du, dæm kalla for Abraham.

Lattersalvene smelte i igjen, og var ikke til å styre!

— Ja, le det kan byguta det! — mente han med et lurt fjes, mens latteren kom i byger som fikk veggene til å ryste.

— Le vekk, småkara — dokker kan trenge til forlystels. For det må no væra smått med morskapen i detta kammerse!

Da han i det samme kikket opp på lampene, smalt en klissvåt papirkule i oljefrakken — så en til, to, tre, i ett vekk, i ansiktet, sydvesten og oljehyren. Men han bare smålo og satt og kikket interessert på dem.

— Guta, guta — ja dokker e dokker sjelv like, korleis en så træffe dokker!

Så kom adjunkt Svenningsen tilbake sammen med rektor, og det ble dødsstille. Rektor var svært alvorlig.

— God dag! Det e vel dæ dem kalla for rektoren, meine æg?

— Ja-a, det er meg det, — det skalv litt i alt alvoret i rektors ansikt, og det var liksom han ikke riktig vågde seg til å se bort på guttene som satt der med ildrøde, lattermilde fjes.

— Vil De ha med Dem Abraham Aagaard nå med en gang?

— Ja-ha — det var meininga det. For frua ville no absolutt ha guten hjæm tel julekvelden, som rimeleg kunne væra. Ja, du har vel barn sjelv du, så gamal du e, så du skjønner vel sånt bætre enn æg!

— Hm — hm! Rektor måtte i all hast ta noen slag bortover golvet, mens han fór med hånden over de gjenstridige lattermusklene. Han stanset ved vinduet og så ut. Adjunkt Svenningsen hadde snudd seg mot tavla og hadde fått det så merkverdig travelt med å pusse nesen. Nede fra klassen kom det av og til et latterhikst fra en eller annen stakkar som ikke klarte å styre seg, enda han både kløp seg i nesen og hadde stappet hele lommetørkleet inn i munnen. Borte ved vinduet stirret et par øyne forventningsfullt opp på rektor.

— Hm — hm — det lot til at rektor var i stor tvil; — hm — hm! Så snudde han seg plutselig brått om til Abraham:

— Kjære, har du ikke pakket sammen bøkene dine engang? Du hører jo det haster, ellers får ikke far og mor deg hjem til julaften!

— Får — får jeg lov da — —?

— ... Du får skynde deg og ikke la mannen vente!

Rektor vendte seg om til oljemannen igjen:

— De får vel en stri tur sørover til Arvika, kan jeg tenke?

— Hå — nei, stakkar, sørover e de no ikkje så farleg, med dennæ vinden da, veit du.

Rektor fikk det så merkelig travelt med munnen og bena. Med ett vendte han seg mot klassen:

— Hør her gutter — syns dere som jeg, så slutter vi skolen alle sammen nå med en gang. Så kan dere følge Abraham ombord.

Det ble leven! Som lyn forsvant alle hodene under pultene, det ramlet i pennaler og bøker, i penneskafter, ransler og remmer.

— Adjø da, Abraham! Hils far og mor fra meg og god jul! God reise og gledelig jul! Adjø gutter, god jul alle sammen!

Litt etter strømmet første latin ut med bøkene under armen, nedover skolebakken og forbi posthuset. Og midt blant dem gikk den nye drengen til presten i Arvika. Sydvesten raget høyt opp over alle luene, og de digre sjøstøvlene slubret fram med to ganger så lange skritt som de trippende guttebena.

Nede på bankhjørnet skiltes de i den beste forståelse. Abraham og drengen dro nedover til madam Jensen og brygga, de andre gikk hver til sitt rundt i byen. Det ble en neverysting så guttene kjente drengetaket i fingrene sine hele dagen — og så adjø og god jul!

Table of Contents

MAGNUS

DEN SORTE ØRN

PENGESORGER

FINN — MARJA

SKÅRUNGEN

KANDIDAT FINSDAL

LARAS OG HANAS

RUONA

DEN NYE GUTTEN

DET FØRSTE BUD

SISTE DAG FØR JULEFERIEN