Om denne boken

Teksten i denne e-boken er hentet fra Dokumentasjonsprosjektet ved Universitetet i Oslo, http://www.dokpro.uio.no.

Utforming av e-bok ved Lars I. Næsheim. Boken kan kopieres fritt til ikke-kommersiell bruk.

Bilde av Jonas Lie er hentet fra Wikimedia Commons, og er opprinnelig fra Illustreret Tidende, årgang 50, nr. 1, 1908

Innhold

- Kapitel I

- Kapitel II

- Kapitel III

- Kapitel IV

- Kapitel V

- Kapitel VI

- Kapitel VII

- Kapitel VIII

- Kapitel IX

- Kapitel X

- Kapitel XI

- Kapitel XII

- Kapitel XIII

- Kapitel XIV

- Kapitel XV

- Kapitel XVI

- Kapitel XVII

- Kapitel XVIII

- Kapitel XIX

I

Han med den brunrøde Lug under Straahatten hed Mørk, Jakob Mørk; han var netop blet Sagfører paa Stedet. Og nu i en halv Maaned havde hun, den høie blonde med den hvide Hat, som drev saa skydsende ivrig paa med Armen stukket langt ind i hans, hedt Fru Mørk, Fru Letta Mørk, - Alette skreves det forresten paa Breve og Visitkort. Men han kaldte hende nu ialfald for Letta og alle hendes Veninder ligesaa, item Brødre og Fættere. Der var noget ved hendes myge lange smale Figur, som det Navn passede saa til, sa han.

De to nygifte lod til at være ekstra fornøiede der, de gik paa Broen. De havde nok foresat sig at holde Pladsen nærmest Rækværket og gjorde sig af alle Kræfter alvorlige, naar de mødte nogen, de maatte udenom.

Javist var de i godt, udmærket brillant ekstra PerleHumør! … De havde just fulgt Onkel og Tante Vosgraff og Fætter Tobias, - det var Alettes høit ansete Slægt; gamle Vosgraff var Justitiarius, - ned paa Jernbanen, med rørte Ansigter og Buketter tat Farvel, og ovenikjøbet, - ja det var hende, som gjorde det saa inderlig, paastod Jakob forarget, - bedt dem endelig komme snart igjen; Besøget havde jo bare varet i seks Dage, en anden Gang maatte de -

I de seks Dage havde de bare plaget Livet af dem, seigpinet dem - hver paa sin Kant, Onkel Justitiarius paa sin, Tante paa sin, og dertil Tobias, - der havde ikke været Tanke paa at faa Fred eller være sammen for de to i al den Tid saameget som i et Minut.

Straks den første Dag havde de, - det var nu Onkel, som fandt, at det var rigtigt, at der gjordes Bekjendtskaber, og Tobias, som stod efter at bli trakteret og faa harcellere Smaastadsfolk, - ligefrem styrtet ud i Visiter og ikke git sig, før de havde faret Stedet rundt, plukket ud godtsom hver eneste antagelig Familie. Og da Justitiariussens naturligvis maatte faa Kontravisiter, havde Tante Vosgraff endevendt Huset og foranstaltet en almindelig Opmønstring og Parade for Stedet af alle de nygiftes smukke Ting og Bryllupspresenter, - hvad der nu egentlig var noksaa morsomt; Letta kunde ikke tænke sig en heldigere Maade at faa gjort det paa. Og Onkel og Tante, som var Alettes Gudforældre og i saadan overvældende Overflødighed havde sørget for saagodtsom hele Udstyret næsten, som de, - børnløse som de var, - i hende saa en Datter, nød ogsaa i høi Grad Tilfredsstillelsen ved den Beundring, der vankede.

Onkel og Tante maatte jo underholdes hele Dagen snart i Stuen og snart i Haven, og naar de var ude eller kunde ta sig en Lur oppe paa Soveværelset, de unge havde afstaat dem sit eget, - straks stak Tobias, som ellers laa og rækede sig og læste, - frem og var livlig. Huf, det værste, Letta vidste, var at være tvungen til at le af Fætter Tobias, naar han var vittig! Og ret som det var, tog han Jakob under Armen og drog ud med ham.

"De var, de var, de var afsted," gik hun nu i Takt og nynnede . . .

De skyndte sig uden at se sig om fjasende og spasende henad den store, prægtige Bro, begge optagne af det samme, som gjorde saa hjerteglad, at det trillede indeni dem, - deres Stue fri og tom igjen og bare for dem selv! … Hun vilde danse gjennem alle Værelserne, naar hun kom hjem …

Det var rent ud lumsk, hvorledes de nærmede sig og saa i pludselig Fart skjød forbi den besværlige snaksomme Generaladjutant, som de havde faat vide gik om og svor paa, at den unge Fru Mørk pinedød var til at bli forelsket i. Og de hilste, som de vilde hindre Folk fra at komme ilag med sig, hvergang de mødte nogen. Der var mange, som tog sig en Spasertur nedover i den vakkre Vaarkvæld for at se paa Flommen, som nu var paa sit høieste.

Vand, bare Vand …

Den mægtige Elv durede opsvulmet og sort gjennem Buerne, saa Broen rystede, og Brokarrene næsten ikke saas. Den brede, blanke Strøm gjorde just et Stykke ovenfor som ved en majestætisk Villieforandring et Sving i Landskabet, saa det i et betagende Panorama dreiede sig rundt om den høitliggende By med Volden og Skanserne paa Toppen. Det saa ud som en stor Indsjø med mindre Sjøer langt udover, og op af Vandet stak her og der Øer, Lunde og Træer, - Hæggen stod til Livet i Vand og dryssede Blomster og duftende, - Gjerder dukkede op i lange Streger, medens Bondehuse og Storgaarde længere henne laa med Glimt i Glimt af Vandet helt hen til, hvor Skogaasene løftede sig med fjerne Høidelinier bag.

Deroppe fra susede og fossede Bielvene, færdige til at sprænge Broer og Flødningslændser, stedse voksende og stigende ved Tilløb fra alle Bække, indover Fladland og Eng.

Den frisk skudte Knapsoløie og Løvetand paa Grøftekanterne gulnede dybt under Vandet og droges af Strømmen efter Stenglerne. Der gik som et eget svimmelt Sus i Kvælden af al denne Naturens svellende og svulmende Flomkraft.

Men de to forsømte totalt Udsigten.

Ved Enden af Broen morede han sig med at forskrække hende ved at ballancere paa en Tømmerstok, og blev hun vred. Og længere oppe i Veien opholdt han hende med en bortslængt Siljupisk, som han fandt. Barken var løsnet øverst. Han plistrede og vilde gjøre sig en Siljupibe af den … begyndte at banke og vri', - nu, Sæven gik i Træerne, var der en Fløite i hver Pisk …

Han tyde hen til den gamle grønskede Byens Brønd, som stod med Lugen aaben; nede i dens mørke Kjølighed laa den jernbeslagne Bøtte halv sænket under Vandet efter Kjættingen. Han blev nu opsat paa, at de skulde gjøre Landtur en af Dagene for at skjære Siljufløiter; de skulde fiske og koge Kaffe …

Hun stod der brændende efter, at han engang skulde blive færdig; og han snakkede; - det var, som han nød Fornøielsen dobbelt ved at se hendes Utaalmodighed.

Au, det gik galt! … Barken sprak i det øverste, som han næsten havde det løsnet.

Han lagde Pisken igjen over Knæet og bankede i ny Iver med Penneknivskaftet et Stykke nedenfor.

"Nei, véd Du hvad, Jakob, skal Du holde paa med dette … Og vi, som skulde skynde os!"

Han var straks, straks færdig. Han bankede og masede og vred.

Hun pustede ud i Utaalmodighed den ene Gang efter den anden.

"Lad mig faa se den, Jakob!" kom det saa.

Han rakte hende troskyldig Pisken, og hun kastede den rask ned gjennem Brøndlugen. Hun saa ham saa overgivent seirrig lige i Øinene og havde en Maade, da hun leende vilde afsted, saa Siljupiben forsvandt i Glemselens Dyb …

"Hvor deiligt at vide, at vi er alene sammen igjen, vi to Du," - udbrød hun - "at ingen raar uden vi selv!"

"Ja Du raar, mener Du!" … han saa fornøielig ærtende paa hende.

"Vil jeg noget andet end Du nogensinde i Verden, Jakob?"

- - Var nogen af dem, da de kom hjem, blevet spurgt, om Maanen var oppe, havde de vist keget ud af Vinduet for at se efter.

Endelig havde de da Fred. De havde ikke været alene sammen ved sit eget Bord eller i sin egen Stue nu i seks, seks Dage! …

Og Onkel Vosgraffs vilde ikke følt sig smigret, om de havde set de Miner, hvormed de to stod i den aabne Sovekammerdør og saa didind paa alt det, som var hængt op og forandret og stelt til og arrangeret for deres Skyld, - før det i en Ruf igjen blev omflyttet og ombyttet, med Pigen tilhjælp, og der bagefter ryddedes for aabne Vinduer gjennem alle Værelserne med en Fart som en Hvirvelvind. Den perlestukne Silkepude kom ud af Sofaen, Fodteppet med den ophøiede Hund fra Pladsen foran den og det grønne Broderi med Duskene væk af Gyngestolen. Mørks store Blækhus stod paa Stuebordet, fra Justitiarius brugte det i Eftermiddag. Han kjørte det med en vis Blodtørstighed ind paa Kontoret igjen og smed den Lænestoltrøster ud til Letta, som Tobias havde benyttet til sine Middagslurer paa Sofaen derinde. Avisen laa endnu usammenlagt efter ham, som han havde sluppet den.

Det var et helt Jag, før de havde faat Skik paa det alt igjen og kunde se sig om, - hvert Spor udslettet, bortblaast … lige til "Indtrykket efter Tante i Sofaen," paastod Jakob.

Og saa bagefter tog de en Ekstratur ned i Haven for at se, at der virkelig ingen var der heller længere; Letta maatte jo ogsaa hen og undersøge, om der ikke endnu skulde være kommet saavidt Gullerod, at der kunde findes nogen spiselig; hun led af Svaghed for alt, hvad der hed Kart, fra hun havde havt Blegsot.

Dernede skulde de da ogsaa rigtig være ude for Uheldet - plumpe lige i Armene paa denne underlige Susingen Adjunkt Krabbe, der bode ovenpaa, og som Jakob aldrig kunde slippe fra, naar han begyndte at snakke. Han havde faat Huset med Konen, og var Lærer ved Middelskolen. Hans Skikkelse ludede frem mellem Løvet, og han dreiede det store Hode med den for snaue Hattebræm mod Mørk, som han var traadt lige ind i hans Forestillingskreds:

"Leidenerflasken Di - Leidenerflasken" … han nikkede med en vis polisk Underfundighed … "det er d e t, vi er," - stødte han saa pludselig Jakob for Brystet med Pegefingeren, - "De og jeg - og De ogsaa, Frue!" … Det sidste lod til at være ham en Fornøielse at bemærke, - - "allesammen, -sim pelt-hen elektromotoriske Kraftsamlere. Det er Overskuddet af Elektriciteten, som gjør den menneskelige Energi, - omsætter sig til Tanke og Handling og, be'r Omforladelse," - det gjøde eller klukkede noget fornøiet i ham, - "Følelser, Frue! Og saa forstaar De" - hermed pegte han Mørk ud af Ligevægten, saa han maatte ta et Skridt bagover, - "kommer det bare an paa, om man er et Additions- eller et Subtraktionsstykke her i Verden, - om Maskinen producerer mere Kraftstof, end den afgir, - simpelthen, ser De, Frue … " han saa sig om efter hende.

"Nu har jeg fundet Tantes Skammel, Jakob!" raabte Letta inde fra Lysthuset. Hun gjorde med den i Haanden et Udfald gjennem Garnet, de var faldet i, og stillede sig lidt henne i Haveveien, som hun ventede paa ham.

"Kommer øieblikkelig, Letta."

"Jeg siger" … Krabbes store Ansigt med den krumme Næse og de to runde Øine - det havde lidt af det, man faar, naar man ser sig i en Havekugle, - nikkede langsomt beseglende uden at mærke Afbrydelsen, - "Lægekunsten vil finde Midler til at bevare Energien, - sim-pelt-hen opspare Kraftoverskuddet … Drive det til at gjøre Napoleoner pr. Fabrik!" blinkede han inderlig fornøiet.

"Kommer Du, Jakob!" lød det ulykkeligt.

Jakob kunde rendt den stædige Krabbe, som stod foran ham med stive Øine og stak ham i Brystet, overende for at naa den slanke Skygge derhenne i Veien. Han gjorde sig løs med en halv Frase og skyndte sig efter.

II

Kortspillet var alt igang sidste Tingdag ovenpaa en livlig Middag, og Tobaksskaadden laa tung over Kaffe- og Curaçaosubbet.

"Alt afsted, Hr. Mørk?"

"Det er et sørgeligt Tegn hos den unge Slægt, at det er Konerne, som mer og mer regjerer."

"Man træffer ikke en virkelig Mand i sit Hus længere af dem, som er under de firti! Og det skal jeg sige Dem, Hr. Mørk, kommer af, at de letsindigen og uviseligen bortsætter sin Førsteret i Hvedebrødsdagene. Se Dem om her, - lutter gifte Folk, som har vidst at bevare sig i den rette Kommando."

Den tiltalte stod med Hatten paa og støttede en Mappe med Retspapirer mod den kolde Kakkelovn; han strævede med at faa bundet den sammen med en Hyssing, som han holdt mellem Tænderne.

"Ikke? … ikke, Hr. Mørk?" lød det fra Lensmanden; han holdt paa at drage Spillebordet væk fra de blændende Solstrimer, der randt indover Gulvet gjennem det blaffende Rullegardin. "Hvad? - bare en Rubber, - saa vi slipper Blindemand?"

"Nei Tak!" Munden bed sig fast om Hyssingen, medens han drog til og slog lidt Kryl paa Ryggen.

"Vor Liebe und Liebesweh" - deklamerede Sorenskriverfuldmægtigen.

"Foretrækker at være Ægtemand for Blindemand?"

"Lovet at være hjemme?"

"Gjort Ed … svoret naturligvis."

"Tiurleik i Holleia!" … haglede det under Lystighed og Vrinsken fra meget forskjellige Dannelsestrin.

"Set slig Raring" … lød det, da Mørk var ude af Døren.

"Skal være et godt Hode, siger de."

"Tror snarest, at alt det Flos paa Frakkekraven kommer af Uredighed inde i det" …

"Men la Di Mærke til, Foged," hviskede Overretssagfører Brink, "hvor arge baade Engelschön og Kassereren var, fordi han reiste saa tidlig? De véd, de skal staa Sparlagenspræken begge to i Kvæld for Konerne, fordi de sidder her og turer efter Tingtiden." - - - - -

Mørk kjørte paa, saa Skvætten fra Veisporene stod ham i Nakken.

"Øi, vil Du gaa!" …

Den alderstegne, hvidgraa Skydshest foran Karjolen lagde alt i ét Ørene tilbage; den holdt nøie Udkig med de forskjellige Finter, som den utaalmodige kjørende prøvede med den elendige Svøbe, han havde faat med fra Skydsstationen, og dens rødsprængte gløttende Øie beregnede erfarent Vægten og Værdien af hver Gestus. Den kunde skvætte til ved en eller anden Sindrighed, men tog ikke ringeste Hensyn til de blot tomme Knald, hvori Instrumentet udladede sig henover dens magre Rygstykker, ligesaalidt som til ærerørige Udtryk.

Den durende Fart sagtnede efterhaanden af til noget, der med Nød og neppe kunde kaldes et Dilt.

Der var for Øieblikket indtraadt en vis Fredstilstand med Skridtgang. Han rækkede sig tilbage i Karjolen; den gamle Skindlap, der bar Navn af Skvætlæder, laa seget skjævt nedover Knæerne, medens Mappen med Retspapirerne mere og mere under den jevne Dumpen syntes at søge ud i det fri fra den afslidte Spænderem.

… Det er og blir dog noget andet at vide, at én kommer hjem til sin Kone, end slig at trave op paa en Hybel. Ja ogsaa se til at finde Kammerater … eller en Restauration. - Først rundt om Billarden Time efter Time. Og saa Toddy og Cigarerne og Gasluften. - Ingen Tvivl om, at én lever anderledes billig ogsaa …

… Saa staar hun der i Gangen, naar jeg kommer, og plirer mod mig og tænker, at nu har hun mig da godt og vel i Lommen igjen. De Fruentimmer er Pokker saa morsomme . . .

"Øi, vil Du gaa din! … afbrød han hidsig med Svøben; "mener jeg ikke, Du vil lægge Dig til at sove her paa Landeveien."

Det dultede igjen afsted.

Saa stansede det næsten.

"Behager Du at gaa - Øi, - ø-i, ø-i! … Jeg skal lære den Skydsskafferen, den Dyreplageren, - nøde mig til at sidde her og slaa og dænge …

Svint Dig!" - tog han pludselig saa braat i, at Hesten gjorde et opskræmt skvættent Tilløb, og det gik et Stykke for stramme Tømmer.

Men den havde aabenbar ikke Natur for det flygtige Trav paa Kjærlighedsstien og angrede øiensynlig at være overlistet. Den slog sig ganske sta', indtil den igjen efter endel Omstændigheder bragtes til at dumpe afsted.

Landskabet havde endnu noget regnvaadt blankt ved sig. Eftermiddagssolen stak i Øinene fra alle Pytter, og nedenfor Veien blinkede det ene Indvand efter det andet mellem Furutræerne som smale Strimer afbrudt af Stubbemark og Myr.

… Jeg har hende allerede nede i Veien, tænker jeg, med Silketørklædet knyttet under Hagen. Saa skal hun sidde op i Karjolen … hun skal holde Tømmerne med de fine, hvide Hænderne, medens jeg sidder bag paa …

… Mærkelig, saa lidt Folk igrunden forstaar, hvad det vil sige at være gift, - det er som en separat Tilværelse … Naturen er slu den; den kjender sine Pappenheimere, som han siger Adjunkten ovenpaa, den bevarer de mest faretruende Kjærner med desto tykkere Skal. Og Kjærnen i hele Menneskevæksten, Kjærligheden - har den forvaret midt i Spidsborgeriet … i den filistrøse Form, som de kalder Ægteskabet. Kjærligheden er en Fantasi, siger de . . .

"Pru - pru" …

Han søgte at stanse Hesten, som vilde vige af Vejen.

"Saa naa, Du vil drikke; det vil jeg ogsaa."

Han hoppede rask ud af Karjolen.

Der randt en Bæk, og han drak et Stykke ovenfor Hesten i en Stilling, der var i høi Grad modsat Vandtyngdens Love; han var i den lykkelige Alder, da Mennesket kan staa paa Hovedet og drikke uden at ane, at det gjør et Kunststykke.

"Jeg skulde tro, det er noget andet dette end alt Ølskvalet paa Tinget."

Efter en kort Overskylling af Ansigt og Hænder sad han igjen oppe i Karjolen.

"Og nu har vi frisket os til ny Gjerning, Borken!" lød det; han vigede Hesten op fra Grøften og lod Svøben knalde.

Det lunkede afsted med ensformig Humpen og Dumpen, hvorunder han af og til nødtes til at putte Mappen med Retssagerne ind med Svøbeskaftet. De var ikke mange, de Sager han havde at procedere, bare fem. Hele hans Sagførerskab havde kun eksisteret vel et Fjerdingaar eller fra lidt før, han giftede sig ivaar.

… Og saa alt fem Retssager … Eller ogsaa bare fem . . .

Man kunde kalde det Fremgang eller ei, eftersom én tog det. Men saa skulde der nu bli anderledes gjennemgribende ta't fat end sket til Dato. Man gjør Ture opover Distriktet naturligvis, slutter Bekjendtskaber. Og der kan …

"Øi, - Ø-i-i - høi … Hyp Dig, vil Du gaa" -. Han havde høitidelig maattet love Letta ikke at lade hende vente tredie Tingdag senere end til syv allerallersenest.

Hesten svarede med at fange den tynde Svøbesnor med et rask Rundsvip af Halen, og der blev et helt Besvær.

… Ja da kunde det passe ganske ypperlig at ta hende med. Det blev ganske anderledes tillidsvækkende, naar han tog ind hos Skogeiere og Proprietærer som paa familiemæssig Visit med Hustru, om end kun leilighedsvis for at hvile. Egentlig maatte han ha egen Hest, for man tar ikke saadan ind og hviler med Skydshest.

Han maatte se til at faa greiet dette med at holde Hest, det gav straks mere Udseende af Praksis. Men - han stirrede dybt betænkt ind i Lænden paa det magre Skydsøg med de haarslidte Flækker. Hofterne gik op og ned som et Par Stylter under Huden, alt eftersom den flyttede Bagbenene, - det koster. Det var værdt at prøve, om man ikke kan faa leiet hos Kjøbmand Berg, - han har to, - for en Uge …

"Eh, eh, - øi, vil Du se til at faa Benene med Dig. Jeg vil anbefale Dig ikke at fortabe Dig i Udsigten!" Der vankede en hidsig Paamindelse.

Landeveien løb netop ud af Skogen langs et langt vakkert Vand med Bondegaarde opunder Aasen paa den anden Side.

Vakkert nok, om man kunde leve af Udsigten … Letta og jeg kunde ellers leie os Baad her og ligge og fiske, - vi to ude paa Vandet, - og saa koge Ørreten og faa tyk Melk og Flødegrød deroppe paa en af Gaardene …

"Hei, min gode Mand! hvad Slags Fisk gaar her i Vandet, - Ørret eller Gjedde?"

"Hæ-æ."

"Er her Ørret eller Gjedde, spør jeg, - kanske Sik?"

"Hæ - i Vandet?"

"Javist."

"Aa-aa," - Fyren kløde sig i Hovedet:

"Er den Manden kanske Sagfører?"

"Javist, javist."

"Naa ja, det tænkte jeg … Jamæn tænkte jeg saa."

"Kanske der ikke er videre Fisk?"

"Aa jomæn kan det være, naar én har Lykken med sig - og saa Garn ja. Men saa tænkte jeg, den Manden kanske kunde sige mig, om det er lovlig, at Saka mi gaar nu paa tredie Aaret inde i Sta'n?"

"Ved Overretten?"

"Ja, det er nok saa det ja."

"Jeg maatte kjende Saken din først, skjønner Du."

"Ja ser Sagføreren, det var nu fra den første Oprindelse, at jeg blev fornægtet at faa Skjøde paa Gaarden, endda jeg har Kontrakt."

"Hvad for en Gaard?"

"Ja ser han, Sagfører, for at faa Grunden i det, maa han vide, at Far min og Jonsruden de gjorde Mageskifte. Ja mæn gjorde de det."

Lettas Ansigt skimrede frem for ham. Dette kunde blive en lang Historie … Men det var en Kunde!

"Hør nu, hvad heder Du, min Mand?" kom det med et reddende Indfald.

"Jeg heder nok Halvor Moberget, jeg."

"Hør nu, Halvor, dersom Du vil, at jeg skal ta Greie paa Saken din, saa skal jeg komme ud her en Dag, saa kan Du leie mig en Baad. Kona mi, - jeg har saadan en snil Kone, ser Du, - hun vil gjerne være med mig og fiske; hun har slig Moro af det. Og saa kan vi snakke saa længe, Du vil om Saken."

"Aa jo, jeg har nok Baad ogsaa, og vi skal nok komme overens, tænker jeg om Leien, det er ikke for det. Men jeg vilde nok gjerne høre med Sagføreren lidt om en anden Ting ogsaa. Ja for jeg tænker at reise til Sønnen min over i Amerika til Høsten, og saa -"

"Ja det snakker vi ogsaa om da, min kjære Halvor!"

"Men saa vilde jeg nok spørge - for jeg har set Sagføreren paa Tinget og han er just som en ny Lime, skjønner jeg, om han vil tage sig paa at sælge Gaarden for mig slig, som den er uden Skjøde. Og saa skulde der nu greies med de to gamle Sakerne om Fiskeretten. Ja for, ser Sagføreren, om han vilde værdiges at stige af og drikke en Skaal Melk, saa skal han se baade Kart og Aastedsbefaringer. For den Saken, som jeg tabte ved Høiesteret, den" …

Der var ikke længere nogen Raad; Bonden fik lede Hesten ind den kranglede Vei gjennem Grinden og opover Tunet hen til Stuedøren.

Og det blev en lang Session; - han saa utaalmodig gjennem Ruden Sorenskriverens Vogn og Sagførernes Karjoler rulle, den ene efter den anden, forbi nede i Landeveien.

Klokken var blevet over otte, og den sidste Sol skinnede gul ind paa den store, halvtømte Melkespilkum med alle Klinkerne i, før den unge Sagfører havde faat gjennempløiet, forhørt og prøvet Halvors ikke færre end fire Sager saavidt, at han begreb, at han maatte have for sig en af disse haarfine juridiske Hoveder, der saare vanskelig faar Ret for sig i denne Verden, men prøver desto flere Processer. Der var ikke én eneste af de Sager, - de to gjaldt Skogen ovenfor, de to andre Vandet nedenfor Gaarden, - uden at der jo eksisterede nogle Guldkorn af Ret at procedere paa; Ulykken var blot, at der var saa rent for lidet af dem.

Og da han nu Klokken over halv ni kjørte afsted, var han yderst tvilsom, om han ikke havde spildt sin Tid. Summen af Opgjøret var, at han havde erhvervet i Kommission at sælge en liden Bondegaard, hvortil selve Eierens Ret var mere end omtvistelig, og hvorved der hang saa mange Processer som Traade ved en Manæt i Sjøen. Det var naturligvis ogsaa derfor Fyren vilde til Amerika …

"Fo-la … Fo-ola … Fo-o- la … "

Han havde hidtil af inderste Hjerte angret sit lyse Indfald i Eftermiddag at bemægtige sig en Returhest, der stod for Tingstudøren færdig til at vende hjem. Men under Længselen efter at naa til Stationen havde den stædige, alderstegne rent forandret Natur, saa han nu maatte holde igjen. Den travede avsted med ustyrlig Hidsighed og satte Fødderne under sig med et Fodskifte saa let og nydeligt, at det kunde minde om en gammel feiret Danserinde, der for en Gangs Skyld faar det Indfald at vise sig, - ikke ganske fri for Tanke om at snuble bevares, lidt Mindelse om Stivbenethed.

De var alt forbi Jernbanestationen og passerede Broen nedenfor Byen netop, som Aftentrænet durede og peb under en af Buerne. Et let Svæv af Elvetaagen eller Røg drog sig i Stilheden hen i Luften tvertover Midten af Byhøiden …

Den unge Mands Tanke spandt sig ind deroppe, hvor Alette nu gik og ventede.

"Ne-i, min Ven, ikke den Vei, - me-n did" …

Borken vilde med et snedigt Tilløb dreie ind til den kjendte Holdeplads og skjævede nu bagefter bare modstrævende og stædig fra den ene Grøftside til den anden med en seigt udtrukket Senhed i Bagbenene for hver Gang, et af dem skulde flyttes, der kunde bragt et Uveir over den, om den kjørende ikke havde siddet saa spændt paa, om dog Alette ikke skulde komme frem nogetsteds i Veien.

Ved den sidste tomme Udsigt opover faldt der et Svøbesveip, hvori meget var opsparet, og Karjolen larmede afsted i pludselig Fart, indtil den stansede ved Krabbes hvide Murhus.

Han gjennemspeidede forgjæves Vindusraden nedenunder med de smukke Gardiner, medens han utaalmodig raabte an en Gut, som skulde kjøre Hesten op til Skydsstationen. Kun Fru Krabbes Hoved og solide Skuldre stak hastig nysgjerrig frem mellem Bladplanterne i det aabne Vindu i anden Etage.

Han fandt ingen Alette i Gangen og brød hastig ind i Stuen …

Ikke der heller …

"Alette!" raabte han.

Laasen fra Soveværelset vredes sagte om:

"Jakob! er Du der endelig," kom hun nedslagen ind.

"Men Alette da, - hvad er det?"

Hun saa paa ham med stigende Sindsbevægelse; Ansigtet bar et helt Veir, hvori Taarerne stod færdige, som de blot havde biet paa ham for at bryde ud.

"Kjære, kjære Letta min da, hvad gaar der af Dig?"

Han tog om hende og vilde kysse hende; men hun blot borede Hovedet ind mod hans Bryst for at undgaa det.

"Letta, Ungen min egen … tal da! Har nogen gjort Dig noget? Har jeg gjort Dig noget?"

Hun drog Hovedet fremdeles undaf.

"Du lovede saavist, saavist at være hjemme tidlig i Eftermiddag" …

Hun forskede ham forgrædt prøvende ind i Øinene, - helt ind i Samvittigheden; og Tvilen blev kun endnu mere til sørgelig Vished:

"Du bryr Dig ikke om mig … Nei, Du bryr Dig ikke om mig, Jakob! … Tilstaa det kun."

"Men kjære dumme Letta min da, hvor kan Du blot et Øieblik tænke -"

"Det er bedre at sige rent ud, Jakob, Du har ikke tænkt paa mig i alle disse Dage!" Hun vandt sig koldt fra ham, og han søgte at holde hende tilbage:

"Jeg ikke tænke paa Dig, - jeg?" - Han slog Armene om hende.

"Rør mig ikke, Jakob, lad mig være … Aa jeg er saa skuffet, saa skuffet! - Som jeg har ventet paa Dig, gaat her alene i tre hele Dage. Seks, syv allersenest, sa' Du, og nu er Klokken over ti. Jeg tænkte Du slet ikke var kommen hjem, jeg."

"Stakkar ja, stakkars min ja."

"Havde Du bare eiet den ringeste Tanke paa, hvordan jeg har havt det," hun holdt paa at give efter for det fristende Taareudbrud og talte med lidt Higsten. - "Jeg havde gjort det saa nydelig istand til Aftensbordet og tænkte, vi skulde ha det saa rent hyggeligt - første Gang Du havde været borte! - tat frem af det fine Bordservice fra Onkel. Der var ikke noget, jeg ikke havde tænkt paa. Og saa - men naturligvis, det hele er saa ligegyldigt for Dig, som har saa meget andet at bry Dig om - saa ubetydeligt og smaat naturligvis. Men jeg, - jeg har nu engang ikke andet end bare Dig, jeg … Og som jeg havde glædet mig!"

"Men kjære Konen min da! Du maa da forstaa, jeg ikke var Mand for at komme før. Jeg forsikkrer Dig, Alette. Men det var en Bonde … Nei hør nu da!"

"Og saa har de git sig til at sidde her, Fru Krabbe og Frøken Dahl, i hele Aften for at trøste mig, fordi jeg var saa ensom, sagde de. De har undret og undret over, hvorfor Du ikke kom, og Fru Krabbe har fortalt saameget om, hvor de drikker og spiller og turer der paa Tinget. Allesammen kom de kjørende hjem, Fogden og Sorenskriveren og Sagførerne, - allesammen! Jeg har knap turdet kige ud engang, for at de ikke skulde tænke, jeg var urolig. Men Du længtede ikke efter mig Du, nei ikke det mindste. Holdt Du virkelig paa at glemme mig rent, Jakob!"

"Du skulde vide, hvor jeg har smurt paa den stakkars Skydshesten for din Skyld … Og saa ser Du, var det en Bonde - en ren Procesmager, jeg kunde ikke slippe fra ham."

"Aa Jakob, synes Du ikke, Bønderne kan komme til Dig paa Kontoret, ellers kan Du jo bli borte fra mig hele Aaret. Du stygge, stygge Jakob! … Vil Du love mig aldrig at lade mig vente saadan mere?" Hun tog hans Haand og klemte den op til Hjertet, der bankede stærkt.

Hun var kommet til at sidde paa hans Knæ; men sansede sig pludselig og begyndte at aande i Lommetørklædet for at Pigen ikke skulde se, hun havde grædt; hun maatte ud og bede hende gjøre Aftensbordet istand.

"Bi lidt, Du har tat det nydelige blommede Forklæde paa idag, ser jeg; det er som et kirsebærrødt Belte om Livet, - gruelig smukt, lad mig se!"

"Du tror kanske jeg har tat det paa for de fremmede?"

"For hvem ellers?"

"Aa kunde det nu ikke tænkes, at det var for nogen anden? - det var det, Du saa mig med den Dag, vi blev forlovet. Har Du glemt det, Jakob?"

"Mærkelig tækkelig om Livet saadan ikke haard og stram, men elastisk myg" …

"Ja lad det nu være, siger jeg, jeg har ikke Tid."

"Du," - vendte hun sig pludselig henne ved Døren, "jeg har havt hele Thestellet, vi fik af Tante Trane, fremme i Eftermiddag med baade Pletkanden og Muggen og en af Mors Damaskes Duge med de smaa bro- derede Servietter, Du véd, - og saa Ludvigs Theskeer. Du kan tro, de har set sig om; de var enige i, at saa fuldt og komplet udstyret ind til det allermindste havde de aldrig set et nysat Hus. Frøken Dahl mente, at det skulde være umuligt at finde paa at gi os noget til en Fødselsdag. De var da inde i Soveværelset ogsaa, kan Du skjønne. Fru Krabbe var nu ellers ikke saa tækkelig, hun kunde naturligvis ikke forstaa, hvad vi saa skulde ha at glæde os til siden, naar vi havde alt fra først af saa komplet."

"Hvad vi skal ha at glæ' os til? … ha, ha, - ho, ho, ho, saa det kan hun ikke skjønne stakkar, nei … Har jeg ikke set Dig lyslevende for mig i hele Dag, og var jeg ikke saa rasende, fordi Du ikke mødte mig, ikke saa meget som saa ud efter mig engang. Jeg skulde blet hos den Bonden, skulde jeg!"

"Ja Du er styg, er Du, Jakob."

"Og Du, Alette, er saa deilig, at Du véd det ikke, - bare ikke véd det selv, jeg forsikkrer Dig" …

"Men tænker Du da slet ikke paa, at jeg maa faa istand til Aftensmaden, at jeg maa skynde mig."

Den vige Skikkelse snoede sig løs fra ham; men stansede igjen frem paa Gulvet:

"Jeg har kold Brasen og Peberrodssauce til Dig i Gelé - og saa Bringebær."

"Du Alette, kom hid lidt, der er noget galt ved Haaret dit."

"Aa Snak!"

"Jovist, siger jeg Dig, ved Øret, der er gledet frem en hel Haardusk."

Hun ledte paa maafaa med Haanden for at rette paa det.

"Nei kom bare hid … Der … akkurat der, - hvor jeg nu peger" … han kyssede hende paa Øret.

"Tænkte jeg det ikke." Hun vilde afsted.

"Du kan da sige mig, Alette, om Du endnu er sint … Ikke det ringeste? Tør Du se mig i Øinene paa det. Ikke det allerringeste … ikke en Smule? - Jeg véd ikke, hvad der er for noget ved Dig; men Du er endda vakkrere end, da jeg reiste, det er noget, jeg véd ikke hvad ved Holdningen - Maaden med Overkroppen og Hodet" … hun saa et Øieblik med et Glimt af Nysgjerrighed paa ham, - "naar Du saadan har lidt Hast og ikke vil vide af Snak."

"Ser Du, nu siger Du jo selv, jeg har Hast."

"Hør nu, jeg skal hjælpe Dig," han fulgte efter hende … "Jeg siger Dig, der er intet af alt, hvad Du kan optænke, som klæ'r Dig bedre end en saadan Blusefaçon med det røde Forklædebelte om Livet" . . .

- - Hvor hun havde gjort Bordet nydeligt, da han saa kom ind i Spisestuen, - to Servietter af de smaa kulørte, de to blaa huslige Kopper, blaa Melkemugge, blaa Æggeglas, blaa Vandskyller, - og saa de smukke Knive med Hjortehornsskaft og de solide Sølvgafler. Bare to Pladse, - to af alt, saa smaat og hyggeligt og net …

Og der stod lidt tilsideskudt Jakobs Gyngestol, hvori han havde siddet og læst for hende om Eftermiddagene i hele Sommer, og hvis Meier havde gynget dem gjennem Hvedebrødsdagene, medens de udvekslede og betrode hinanden sit Liv og sine Tanker, hvorledes deres Forelskelse var kommet fra den første Anelse. De paastod og gjentog, at der var intet i hele Verden, som blot kunde lignes med det, at de to nu sad der i samme Stol og gyngede sammen og drog samme Luft og Aande. De vidste det om igjen hver Dag, bare den ene havde været en Tur i Byen, eller Jakob havde siddet to Timer paa Kontoret; det var saa usigelig herligt at føle hende ligesom i Atmosphæren, vide hun holdt paa at lave til Middag, eller se hendes Straahat nikke i Haven nogetsteds nede ved Karsen og Gullerødderne eller mellem Bærhækkene. Og, som han sad fordybet i sit Arbeide paa Kontoret, kunde der komme en liden Kvist, en Stikkelsbærkart … nok en, lige i Papirerne. Hun stod gjemt under det aabne Vindu eller kunde stikke Panden og Øinene op og nikke til ham, naar der var nogen inde. Hvor let hun var i de fine Sko, - og hvor som ingenting alt andet var for dem begge to end det at faa være sammen.

Og saadan havde de levet der i Huset med den lille Have helt fra Mai, - gjennemlevet Jordbær-, Ribsog Stikkelsbærtiden. De havde begyndt med at ha de første Vaarprimler paa Bordet; de havde byttet dem med Levkøier og Reseda og saa en Tid svælget i Overflod paa Roser. Nu begyndte Nellikerne at sprætte; ikvæld stod Glasset fyldt af dem paa Bordet, stærke og duftende …

III

"Kommer med Aftentrænet, hold alt fremmed Slæng væk, saa vi kan snakke samme i Fred."

Saa lød Telegrammet. Jakobs gamle Kammerat, Jørgen Basberg Berven, havde telegraferet i Formiddags fra Hovedstaden for at sikkre sig, at han var hjemme.

Alette kunde jo straks i Øieblikket ikke finde det andet end noget mærkelig intimt og monopolhavende paa Jakob og - men Jakobs bedste Venner var jo nu ogsaa hendes. Han og Jakob havde delt Værelse sammen og hjulpet hinanden med sine Nødskillinger i den Tid, den ene laa ved Universitetet og den anden sled med at skulle blive Tekniker; de havde kjendt hinanden ud og ind, og Jørgen Basberg Bervens Navn kom igjen som et Omkvæd i alt, hvad Jakob fortalte om sit Liv, før han havde mødt hende.

En saadan gammel Kammerat, som havde kjendt Jakob fra Guttedagene af, - Forholdet beskjæftigede i høi Grad hendes Fantasi. Hvordan han saa ud? Og hvordan hun kunde komme til at tage sig ud for ham? - Jakobs bedste Ven, det var ligesom en Del af ham, som hun endnu havde igjen at blive likt og billiget af, en Erobring, det var nødvendig at gjøre.

Hun gik mere spændt optaget, end hun vilde være ved, og var den hele Dag paa det ivrigste sysselsat med Modtagelsen.

Hun saa for sig under alt, hvad hun gjorde, dette "bedste" Venneøie, som naturligvis vilde bruge sig til det yderste for at faa ud, om den Kone, Jakob havde faat, var en tilstrækkelig Perle for ham.

Hun maatte et Par Gange ind paa Kontoret og slaa Armene om Halsen paa Jakob. Det var slet ingenting, sagde hun. "Jeg vilde bare vide, at jeg har Dig, at Du holder rigtig, rigtig af mig, mere end af nogen anden i hele Verden, hører Du … "

Og Aftensbordet skulde blive saa fint og enkelt baade med Service og Retter, - ikke Spor af noget, der kunde udlægges, som om hun vilde udstille sit nye Hus og sligt! Han skulde finde alt saa inderlig jevnt og hverdagsligt.

Hun prøvede sig i den Anledning flere Gange foran Sovekammerspeilet, om det gik an med en liden tækkelig Morgenkappe; det var næsten bare de blegrøde Baand . . .

Da Jakob endelig om Aftenen var reist ned til Stationen for at modtage Vennen, gik hun i sin lette lyse Sirtses Kjole med de krusede Strimler om Halsen urolig om i Værelserne. Hun vidste med sig selv, at hun havde Aftenanretningen fiks og færdig, Themaskinen snurrende over sine Gløder paa Sidebordet og Pigen med hvidt Forklæde parat ude i Kjøkkenet med alt det, som skulde bringes ind.

Hun mønstrede sig et Par Gange foran Speilet og rettede lidt paa Haaret …

Hvor det dog varede længe, før Trænet kom iaften!

Hun keg i ét væk ud af Vinduet, gjennembladede nogle Noder med Fingrene over Tangenterne - for det Fald hun skulde synge, og vendte en Rose i Vinduskarmen indover …

Der lød endelig Susen af Toget nedenfra, - fem Minuter over otte, som det pleiede …

Nei, hvor Jakob saa morsomt optaget ud, da de saa kom rullende opover sammen, de to, i den gamle Skyds-Gig. Det maatte være noget, Berven havde fortalt, som de lo saa af …

Og lidt efter hørte hun Jakob høirøstet i Trappen; det var en saadan gutteagtig Opsluppethed i Stemmen; - de havde hver sin Manér at le paa, Berven ligesom hostede iblandt.

"Her har Du ham, Alette!" lød det, og ind traadte endnu med det lystige Veir over sig en sortsmudsket, temmelig høi, smal Herre.

Alette hæftede sig straks ved de brune, polisk undersøgende Øine; Tænderne skinnede inde i det korte sorte Skjæg, medens han smilte.

"God Aften, Frue, gjør jeg Forsty-styrrelse i Huset?" … Jørgen Berven stammede undertiden lidt, naar han var hjertelig. - "Var jeg for ligefrem i Telegrammet? - Jo, sig det kun; jeg har tænkt mig det - bagefter … jeg tænker altid bagefter."

"Jakob har ikke talt om andet end Dem i hele Dag; og saa var jeg jo nysgjerrig, kan De vide."

"Og De er ikke det ringeste vred, fordi jeg saa flot væk trækker paa mit gamle Privilegium hos Deres Mand? Jeg har været gift med ham før De, ser De. Ja bevares, det er ikke for paa nogen Maade at ville maale mig med Dem, Frue; jeg gir tabt, som De ser!" - Han var en Smule nervøs høirøstet.

"Det er heller ikke saa lidt, jeg paa Forhaand sidder inde med om Dem, maa De vide; jeg indbilder mig at kjende Dem ganske godt."

"Fra Jakob ja. Og bare Ros naturligvis?"

"Det skal De ikke bry Dem om, Frue! Jakob har altid været saa total uden Dømmekraft, naar han engang liker nogen. Det kommer bare an paa at være paa den rette Side af ham; da kan man ogsaa mishandle ham, - aa - aa, - saa det maa være en Fryd at være gift med ham!"

"Da faar jeg ikke megen Respekt for Deres gamle Kjendskab," mente Alette. - "Jakob er slet ikke den, som lar sig haandtere."

"Aha, jeg forstaar, han anskues endnu i den første Kjærligheds rosenrødt! - Men véd De ikke, Frue, at Oprigtighedens bittre Mandel hører til Specerierne i ethvert Husholdningsskab? Efter Hvedebrødsdagene trækkes den Skuffe ud, har jeg hørt, for at kryddre Ægteskabet - af samme Grund, som Gud salter Havvandet, det taaler ikke at staa stille, ellers raadner det."

"Aa De maa vide, Jakob og jeg kan hinanden; vi har begynt med at være oprigtige fra først af og sige hinanden Feilene."

"Jeg kan tænke mig i bedste Belysning … " lo Berven. "Jeg har ialfald den Fortjeneste, at jeg har baaret mig skikkelig ad mod ham, og jeg overgir ham i et Par Hænder som - ja som nok" …

"Naa hvad som nok?" - Hun saa ham udfordrende ind i Øinene. - "Naa - aa, - hvad som? … Hvad Slags Hænder mener De?"

"Bevares, jeg har længst set, at Deres er smukke, Frue, og noksaa kraftige ogsaa!"

"Saa - aa, - det har De set?"

… "Og Deres Ansigt gir mig tillige den Tro, at det ogsaa kan være gode Hænder. Men, ser De, Frue, det, der tiltrænges i et Ægteskab, er rent ud barmhjertige Hænder."

"Fortæl ham, Alette," raabte Jakob, der havde gaat ud og ind og hængt bort Tøiet, "at vi har Røgelaks og Æggerøre og dertil andre gode Ting, saa skal Du se, hvor blid han blir."

- "Sig mig, Berven," sagde Alette lidt efter, da hun ved Aftensbordet satte Theen til ham, - "tror De, ærlig talt, at noget Fruentimmer paa den grønne Jord egentlig var god nok til at være Kone for ham der?"

"Jeg tror simpelthen at det er en Administrationssag, Frue, - at han er en af dem, som maa huslig administreres … De kan være slank som en Misteltein og tækkelig som en Engel, har De ikke d e n Gave, saa - ja De véd, jeg kjender ham, jeg har administreret ham længe nok."

"Du har nu altid ment om Dig selv, at Du var en fin Hund!" forlød det fra Jakob. - - - "Men saa kan Du vel skjønne, jeg er lidt nysgjerrig efter at vide, hvad Du reiser efter, Jørgen?"

"Jo, - jeg tænker at slaa mig paa Skogsforretninger, ser Du, begynde ganske smaat og forsigtig naturligvis, Du véd, min Far … paa Kontoret hjemme havde vi nok af den Slags, og lidt af Tæften hænger der ved. - Tusind Tak, Frue!" … han satte Brødkurven bort uden at forsyne sig. - "Og saa har jeg ialfald syv tusind Kroner at begynde med og dertil Dig heroppe at faa juridisk og sagkyndig Hjælp af … Tak, jeg skal ikke ha … Aa, Ansjos naa, tak jo" … Han tog distræt én paa Gaffelen og vendte sig igjen mod Jakob:

"Kjender Du noget til Skogene deroppe ved Vestaaen?"

"Nei nu blir Theen virkelig kold for Dem, Berven!"

"Tusind Tak, Frue; men jeg liker den bedst kold, - og véd Du, der er en hel Del Skog deroppe, som skal sælges for Anders Etnedalens Bo; det er lidt af det, jeg vil ha fat i, ser Du. Der bor en flink Tømmerbas der lige ved, en af Fars gamle Mærkere, som jeg nok skal faa vide Besked af" …

"Se Dig for først; de Karer véd ikke af Brorskab i Femkort."

"Aa, jeg har nu ogsaa andre Kilder, - og saa mig selv da. Jeg agter at reise op og bese Skogene, gaa igjennem dem, gjøre mig til Skogmand."

"Har Du Karter over de Steder?"

"Ja vel, ude i Væsken."

"Lad se!"

De bredte Kartet ud over det lille Sidebord og undersøgte i syv lange og syv brede, før de kunde komme til at spise igjen.

De mærkede i Iveren ikke engang, at de fik ny varme Tallerkener til Fuglestegen, saa snakkede de, endda Alette søgte Jakobs Fingre og mindede ham. En liden flygtig Kompliment i Anledning af Sylte- tøiet til Stegen; men ellers næsten, som en Kone i Huset ikke var til! … Hun kunde for den Sags Skyld gjerne sat frem, hvad hun vilde, - det var og blev bare ham og Jakob.

De vendte tilslut Stolene mod hinanden, saa Dugen gled skjæv under Albuerne, medens Berven ganske distræt bad om at bli kvit Porcellæns Thekanden bag sig.

Det var saa hun tilslut kjendte, hun blev stiv i Ansigtet, saa rent tilovers sad hun der. De hørte ikke, naar hun bød, - bare af og til et tankeløst Tak til hende og "vi opholder Dem vist, Frue," fra Berven.

Ikke andet end Forretninger, - hvor ialverden kunde de more sig saa ved alt dette kjedelige … Og saa om, hvor der paa hele Jordens Rige var blet af saa den ene og saa den anden af disse Perleskatter af Kammerater.

Jakob ikke saameget som saa op paa hende én eneste Gang den hele Tid. Hun stod en Stund bag hans Stol og hørte til med Armen paa hans Skulder og lod Fingrene glide gjennem hans tætte Nakkehaar; hun plagede ham med Villie lidt; men han var saa rent fraværende.

Og da de saa endelig brød op fra Bordet og støiende og leende gik ind i Stuen, huskede Jakob knap at takke for Maden. Saavidt Levemaade havde dog Berven!

Saa kom Jakob frem i Døren igjen med Piben i Haanden og raabte, at de maatte faa Toddybrættet sat ned i Lysthuset; - "ikke sandt, Jørgen?" vendte han sig om. Han saa saa lystig og glad paa hende, som det var det morsomste, han kunde finde paa.

- Hun gik alene igjen derinde i sin saa omhyggelig istandgjorte Stue.

… Denne Jørgen Basberg Berven, han havde altsaa levet og været fuldt kjendt og fortrolig med Jakob mange Aar før hun, - været nær inde i alle hans Tanker, delt med ham, naar han var glad og, naar noget gik ham imod …

Det blev tilslut, som han sad inde med endel af hendes Jakob.

Hun kom igjen til at tænke paa det blaa Telegram, som laa derinde paa Skrivebordet, - det havde ikke faldt hende ind før at se det an saa; men det var virkelig, naar alt kom til alt, et temmelig hensynsløst Stykke Meddelelse, - saa rent affeiende, - næsten som et Skvæt afveien til hende, for nu vilde de to snakke sammen! … "Alt fremmed Slæng", stod der, - det lod til, at hun ogsaa var indbefattet …

Dernede sad de Time efter Time udover Natten.

Hun havde tændt Natlampen og laa og lyttede og ventede paa, at hun skulde høre, de skiltes. Berven skulde jo over til Hotellet.

Endelig snakkede de fremme i Haveporten. Hvor de lo …

At de kunde staa der saa længe!

Saa blev det stille. Hun trak et Lettelsens Pust.

Men Snakket dukkede op udenfor paa Gadetrappen. De var igjen begyndt paa med noget, som aldrig vilde tage Ende.

Nu hørte hun da tydelig Berven sa' Godnat.

Det var Jakob, som trak det ud og igjen tog fat …

De maatte ha sat sig dernede paa Trappen!

Hun stak Fødderne i Tøflerne, gik hen til Rullegardinet og gjorde en forsigtig Aabning. Berven rev af en Fyrstikke, saa det lyste i Ansigtet med Cigarstubben. De var i Begreb med at gaa opover til Hotellet. Berven havde et Plaid over Skulderen, og Jakob fulgte demonstrerende og lystig. Stemmerne hørtes endnu om Hjørnet.

Hun kunde ikke længere; hun satte sig ned og græd af Skuffelse.

Der var han da! - Hun hørte hans Skridt i den tomme Gade og derefter paa Trappen og lyste lidt i Speilet paa sit forgrædte Ansigt.

Hun vilde hen og bade Øinene, men betænkte sig; Jakob skulde se, hvorledes hun havde grædt. Hun slog et Sjal om sig og satte sig ventende; han skulde ikke ha den Trøst, at hun ligegyldig havde gaat hen og lagt sig.

Han kom ganske oprømt og begyndte straks unbefangent ømt:

"Nei, sidder Du oppe, Letta? Og bare for at vente paa mig … Du kunde da gjerne ha lagt Dig! men slig er de Fruentimmer … Du kan tro, vi har pratet. Han er ingenting, før han kommer paa Tomandshaand. Det, Du hørte af ham, var ingenting … Hvad? hvad? synes D u ikke om ham … For noget Snak. Jeg siger, Du kommer til at like ham bedre og bedre, eftersom Du lærer at kjende ham; han har det med at være lidt affekteret mod Damer. - Men, Letta da, vender Du Dig bort fra mig? Støder mig fra Dig? Har han … har jeg … Letta min da! hører Du."

"Aa fortsæt kun, som Du har gjort i hele Aften."

"Jeg? - er det noget, Du er stødt over, har jeg fornærmet Dig paa nogen Maade?"

"Nei bevares, Jakob, hvor kan Du tænke det, bare trampet paa mig i hele Aften … og Du véd saa godt, jeg ikke kan ta' igjen. Jeg troede virkelig, Du vilde holde lidt paa, at Du havde en Kone i Huset. Men de er sandelig ikke mange, de Opmærksomheder, der er spenderet paa mig; det var næsten, saa jeg undsaa mig for Pigen, som saa, hvor tilovers jeg sad der."

"Havde Du hare sagt mig et Ord, - bare git mig et Vink … Det er saa længe siden vi har set hinanden, ser Du. Og Jørgen er engang slig, at han glemmer alting."

"Jørgen, Jørgen, - hvad bryr jeg mig om, at et Menneske er uopdragen … Du kan ikke mene, at Du ikke forstaar, at Du har været hjerteløs, Jakob!" hun reiste sig og saa ham bleg ind i Øinene.

"Jeg hjerteløs, - mod Dig … mod Dig?"

"Aah," - hun vendte sig med en Skuldergestus, som hun vilde ryste ham af sig, og faldt ned i Stolen igjen.

"Men Letta da!"

Letta stirrede stille fortvilet i sine Hænder, som hun knugede; hun vilde eller kunde aabenbart intet høre, og drog kun engang imellem et Suk …

"Men hvad er dog dette? Det er altsaa noget, som er gaat Dig alvorlig nær?"

"Sig mig oprigtig, Jakob: Har Du talt til mig eller saa meget som set paa mig den hele Tid?"

"Jo-o det har jeg da, Letta; - men første Gang, ser Du, Jørgen og jeg -"

"Det er sandelig smigrende for mig, at Du har saa meget at betro en Ven. Og, naar Du dertil viser ham, hvor rent tilovers hun er, hun, som er din Kone" -

"Naa, naa Letta, begynd nu ikke at fantasere Dig op noget, - hører Du. Som Du ikke véd, jeg bærer Dig paa Hænderne, holder af Dig, saa at - jeg bare ikke skjønner, hvor Du er kommet ind paa dette. Her kommer jeg saa glad" -

"Ja træd bare rigtig paa mig! Gjør mig det bare rigtig tydelig, hvor jeg var tilovers, siden det fornøier Dig saa. Men det vil jeg si' Dig, Jakob! jeg sætter ikke min Fod ind i Stuen imorgen. I kan spise til Frokost sammen, som I har spist til Aftens; - det er saa fuldstændig nok, at Pigen sørger for det."

"Men Alette" …

"Jeg maa kunne faa slippe at gaa ind bare for at lade mig overse … Aa jeg er saa skuffet, saa skuffet over Dig, Jakob!" - Hun lagde sig over med Ansigtet i Hænderne og hulkede, og han søgte forgjæves at tage dem væk.

"Men forstaar Du da ikke, at det var sine egne Forretninger, han var saa opsat af, - at han tænker at grundlægge noget her. Du maa da indse, at der ogsaa er noget, som heder Forretninger, hvor Konerne ikke netop kan være med" …

Hun retted sig med ét op i Stolen:

"Hvor Du er Prokurator, Jakob, nu vil Du fra det, nu er han blot Forretningsven … Du véd saa godt, hvad jeg mener. Du skulde bare sagt mig, at det var næst efter baade den ene og den anden af dine gamle Venner, jeg skulde faa min Plads … Men jeg har ingen anden, jeg holder mere af end Dig, jeg Du!" brød hun voldsomt ud. - "Rør mig ikke, rør mig ikke … Det er saa skammeligt, saa skammeligt … Jeg véd ikke, hvor jeg skal gjøre af mig efter dette … "

"Du gjøre af Dig? - har Du noget andetsteds at være end hos mig, Alette min … … Sørg nu ikke længere, hører Du … Jeg indrømmer Dig, at jeg har været gruelig tankeløs, rent hensynsløs egoistisk mod Dig, - alt, hvad Du vil, Aletten min; - men se bare op paa mig. Du kan tro, det skal ikke bli saa imorgen. O-og, Alette min da? Du er da vel ikke saa rent bort i Natten gal, at Du engang bare kan tænke Dig, at jeg holder af nogen blot et Sandkorn saameget som af Dig … Den er saa vakker, Alette" … Hun laa bortvendt med Armen, han havde fat i, paa Ryggen. - "Du forstaar da, at jeg ikke taaler, at nogen er uopmærksom mod Dig. Du kan tro, det skal bli rettet, jeg skal" -

"Du vil nu vel aldrig sige det til ham?" kom det pludselig med et forskrækket Blik paa ham.

"Sige det, nei, men jeg skal" -

"Og saa skulde h a n være saa naadig, - det manglede bare" …

"Jeg skal da ikke sige det" -

"Jeg sætter ikke min Fod i Stuen."

"Jo Du gjør, Alette min; - jeg vil se den unge Kone, som forstaar at sætte sig i slig Respekt som Du. Der er noget egent saadant ved Dig, Alette … Ja han sa' det netop ogsaa, Jørgen; han var svært indtaget i Dig, maa Du vide; vi talte ikke saa lidt om Dig siden" -

"Du indbilder Dig nu vel ikke, at jeg bryr mig en Smule om hans velbehagelige Mening? … Jeg bryr mig bare om Dig jeg, Jakob!" Hun tog ham om Halsen. - "Du lar ham ikke mærke et Kny om dette, det lover Du mig" … - - - - -

- Ved den lidt hastige Frokost, før Jakob maatte paa Kontoret, hvilte Jørgen Bervens Øine en og anden Gang noget længe paa den ene og den anden af Værtskabet. Han havde Følelsen af en vis Kjølighed, som den man kan fornemme efter et Tordenveir, der maa have raset nogetsteds; der var ligesom kommet ind en vis roligere endog lidt formel Venlighed istedetfor den fri, løsslupne, kammeratslige Overgivenhed igaar. Allerede, da hun kom ind saa rask og nydelig i den klædelige Morgendragt med eggene under Servietten og spurgte, hvorledes han havde sovet, trode han at se Spor af røde Øine hos den unge Frue. Der var noget ligesom vel udsøgt for at være saa tidlig paa Dagen; - men det var en Pokkers indtagende Kone med sin gjemte Holdning, som hun udmærket godt forstod at lade føle.

Under Middagen passede Jakob saa nøiagtig paa at række ham Tallerkenen, som Fruen øste for, og var saa ihærdig som en Smed paa at holde hende inde i Passiaren. Han spurgte og snakkede med hende om Stegen, da den kom, og var saa interesseret i, hvordan hun lagde den for, - Jakob, som aldrig tænkte paa den Mad, han spiste! Og saa afbrød han, da Jørgen igjen vilde ind i Forholdene. "Det opsætter vi," sagde han, "Du kan skjønne, Alette gider ikke sidde her og høre paa Forretninger. Det tar vi paa Kontoret, før Du reiser."

Og saa gik Passiaren om Damer og Begivenheder i Hovedstaden og Theatret og alt det, Jørgen nu brød sig Pokker om længere, - og, han skjønte godt, Jakob med.

Var Fyren under Tøffelen alt? …

IV

"Huf nei" … Alette smekkede Blækket af den fint udskaarne Pen; - "jeg finder virkelig ingenting at skrive om … At det er graat Høstveir idag og Gadeklisset udenfor ganske indbagt med gule Blade fra Træerne, det er, hvad jeg er istand til at opdrive; men hvad saa - Nei saamæn, om jeg har noget mere at traktere Ingeborg Gram med!"

Hun reiste sig utaalmodig fra sit lille Skrivebord og lagde den smukke Mappe med de to fine af Russelæder lugtende Perme sammen mellem alle Nipssagerne … "Jeg tror heller ikke, man har saameget at fylde et Brev med, naar man blir gift. At vi har været hos Apothekerens og hos Fogdens i Selskab nu for anden Gang, som var akkurat som den første. Beskrive Stuen for syvende Gang" … Hun saa sig om med en noget kjed Mine; - alting var komplet, der var ingenting mere at bemærke ved det.

Med den ene Haand støttet mod Livbæltet gik hun et Par Gange langsomt i fruemæssig Følelse frem og tilbage og nedlod sig saa paa en af Stolene ved Vinduet …

Bare Søle derude og et Par Paraplyer mod Vinden … En Kone arbeidede med Skjørtet over Hodet for at faa sin store Kurv ind gjennem den ene Halvdør over hos Bageren … ikke nogen, hun kjendte i Gaden.

… Der gik Krabbe opover til Skolen i sit Plaid. Det var aldrig godt at se, enten han var skutrygget eller pukkelrygget; Regnen randt ned ad Paraplyspilrerne, og der dryppede vist ogsaa af den store Næsen hans, mens han blev staaende der og filosofere. Han snart stod og snart flyttede sig …

Hun tog sig en Tur ud i Kjøkkenet. Der var koldt; det var for tidlig paa Formiddagen til at gjøre op paa Komfyren til Middag … alt stod saa blankt og fikst og færdigt, at det ordentlig var ødt.

Hun huttrede lidt og frøs, - saa et Øieblik ud i Gangen. Jo, der var nogen paa Kontoret, foran Døren var vaadt af Fødder; hun kunde ikke gaa ind til Jakob! …

Der var ikke noget andet at ta sig for end at sy paa Kanavaen for at faa Tiden til at gaa til Middagen eller - hun tog en Roman og satte sig hen i Gyngestolen.

"Bare der nu engang hændte noget i denne kjedelige Bogen!" udstødte hun utaalmodig; hun bladede rask og keg fremover, før hun gav sig til at læse.

Stueuhret slog halv og hel, og hun hørte, Karen brække Stikker til at tænde op med i Kjøkkenet …

Der lød Stemmer derude, Pigens og en grovere …

"Nu faar vi da Ved i Ovnen, ordentlig Furuved!" kom Jakob fornøiet ind; - han havde været barhovedet ude i Regnen og anvist Vedmanden, som kom med Læssene, hvor han skulde stuve den ind … "Og betalt den Du," - han bøiede sig ned og kyssede hende. "Vi har nu vel en Stund af fire Favne" …

"Uf, Du er ganske vaad, Jakob, Du kunde da tat Paraply … Men hvem er det, Du har havt paa Kontoret, Du, jeg hørte der blev snakket saa?"

"Aa, det var nogen, som skulde noget naturligvis."

"Bli stævnet eller hvad det nu heder?"

"Ha, ha, ha, - nei det bad han rigtignok ikke om!"

"Kan Du ikke si' det da, - procedere eller? … "

"Nei, søten min, for det skjønner Du Dig ikke paa!" . . . han klappede hende i smilende Medfølelse paa Kinden. - "Om Manden forlangte at bli stævnet?" lo han.

"Det er noget, Du er i godt Humør for, Jakob, jeg skjønner det paa Dig."

"Javist ja, Alette, den Vedmanden, som jeg betalte … Jeg skal betale Husleien idag, 14de Oktober, skjønner Du, til Krabbe. Og det er saamæn ikke saa daarlig gjort, at jeg nu, saa ny, jeg er, - første Aaret, har tjent saavidt, at jeg har Pengene akkurat liggende færdig paa Dagen … Det er ikke saa daarligt, nei! Men saa kom Vedmanden, ser Du, som en Streg i Regningen. Men saa var Lykken igjen, at der i Formiddags vankede et ganske bra Salær for en Handel, jeg ordnede, og saa er vi usigelig holdne, Letta min!"

Han begyndte at brydes med hende i Fingrene og søgte at knække hende ned.

"Saa var det en Eiendomshandel da?"

"Eller én, som bad om at bli stævnt - eller dømt … eller noget sligt, - hvad Alette?"

"Huf Jakob, nu ligner Du næsten Fætter Tobias, saa overlegen …"

"Og Du er saa nydelig, saa nydelig, saa nydelig" … han tog hendes Hænder og klappede dem sammen, - "kan sidde i din egen Stue, - forskudsvis betalt, - og brænde Ved i favnevis" … - - - - -

Da han om Aftenen gik smaasyngende ind fra Kontoret med Lys i Haanden, mødte han Fru Krabbe i Gangen. Hun saa noget prøvende paa ham og brød saa ud:

"De har nu vel aldrig betalt Husleien til Krabbe?"

"Jo-o, Frue, og han har ogsaa kvitteret."

"Men saa" … hun fo'r ovenpaa og kom straks ned i Trappen igjen med Sedlerne i Haanden.

"Ja var det ikke det, jeg vidste! De maa aldrig betale Husleien til Krabbe, Hr. Mørk. Vær saa snil at huske paa det; han glemmer saa og putter det altid væk nogetsteds, saa han selv ikke husker det. Disse laa nu i Baglommen paa hans Yderfrakke. Jeg skal sige Dem, naar man har saa for mange Tanker som Krabbe, saa ska'r det ikke at ha en Kone, som er lidt praktisk. Han sidder nu med alle Stilebøgerne, som han maa rette hver Onsdag og Lørdag, ni og tredive Stykker" …

En Dør aabnede sig ovenpaa, og der viste sig lidt af en Slobrokskikkelse.

Fru Krabbe saa hastig op. "Kommer straks, Krabbe!" skyndte hun sig. - - - - - - - - - - - - - - - - -

- Det var en Nydelse efter Aftensbordet at sidde og høre det sprage i Ovnen af deres nye Ved, medens Lampen med den florlette Papirskjærm gjorde det koseligt i Stuens Lunhed, og Alette laa paa Knæ foran Ovnspladen for at faa Ilden frisket op med nye Høvlspaan og Flis. Vedstykkerne var lidt vaade udenpaa af at være kjørt i Regnveiret idag, men nu brændte det ogsaa, saa det durede:

"Ser Du, Jakob!"

Jakob svarte ikke denne Gang; han sad lidt betænkt og gik hen og stoppede sig en Pibe. Det var et Spørgsmaal i en af hans Retssager, og han havde taget en juridisk Afhandling over Emnet med sig ind til Aftenlekture.

"Jeg synes først, det blir rigtig Aften, naar jeg ser Dig tænde Piben, Jakob!"

"Ja ha Du, - saa Du synes det, Alette min," lød det lidt distræt.

"Det er næsten ikke, som jeg har Dig om Dagen."

"Nei stakkar" …

Han greb Bogen, som laa omvendt opslaat ved ham paa Bordet, og dreiede Gyngestolen, han sad i, saa han fik Lampeskjæret halvt ind fra Nakken.

"Vil Du, jeg skal læse Brevet fra Konstance Kiønig for Dig? hun skriver ikke mindre end elleve Sider Du, - om alle Ting derhenne i ***sund."

Han trak en Del nødig Øinene fra den Sammenhæng, han var inde i … "Kjender hende jo ikke det allerringeste. Og saadanne lange Breve fra - hm, - man maa være i Humør til dem, ser Du … Nei lad mig faa slippe det iaften, Letta min; vi tar det en anden Gang."

Hun reiste sig lidt rask og blev staaende en Stund og saa paa Spillet af Ilden i Ovnsmundingen i Beraad med noget at tage sig for, gik saa hen og rørte lidt tvilraadig ved Hækletøiet, men lagde det snart fra sig igjen.

"Sig mig, Jakob, synes Du ikke, vi skulde ha lidt Syltetøi iaften ogsaa?"

"Hvad? - - Jo-o, det var ikke saa dumt, kom bare med det."

"Hvad skal det være, - synes Du Bringebær eller Jordbær?"

"Aa, hvad Du vil, de er svært gode begge to, - det, Du har mest af" … Han havde igjen Hodet i Bogen.

Hun kom lidt efter ind med to Assietter og Theskeer paa et lidet net Bret:

"Det er Jordbær, og det er Bringebær, vælg nu, hvad Du vil; er jeg ikke snil mod Dig?"

"Snil Du? - jovist er Du snil; der er ingen som Du, det véd Du nok." Han tog den nærmeste Assiet og begyndte at spise og læse.

Indholdet var klaret i en Ruf.

Alette havde sat sig hen i den lave magelige Hvilestol med sin Assiet beregnet for en længere Nydelse. Hun lagde sig dovent tilbage og godgjorde sig, sparede paa Jordbærene, tog lidet paa Skeen og bare smagte …

Jakob sad der med det ene Ben over Knæet og dette lille raske Vip med Foden, som hun kjendte saa godt. Hans Hode blev saa stort i Skyggen paa Væggen, og det knirkede i Stilheden, naar han bladede om.

"Jeg synes, Du skulde faa Dig nogen penere Benklæder, Jakob, end disse lyse, som Du har gaat med i hele Sommer."

"Aa-aa, - faar tænke paa det" …

Assietten var skrabet og sat bort. Hun strakte sig lidt i Stolen. Omsider tog hun sig sammen, reiste sig og gik hen til Pianoet.

Hun tændte Lysene og ledte mellem endel Noder, til hun fandt frem det, hun vilde, og satte sig til at spille.

Efter et Par Løb paa Tangenterne vendte hun sig om:

"Den kan forresten spilles paa to Maader Du; den kan ogsaa tages saadan."

Han saa lidt forvildet op:

"Saa naa."

Hun vedblev at spille.

Da hun havde endt Stykket, sad hun og ventede paa, at han skulde sige noget og dreiede sig saa lidt om med Pianotaburetten.

Han sad og grublede og knirkede i smaa Rap med Gyngestolen.

"Jakob da!"

Han blev opmærksom, og Lyden ophørte.

Nu tog hun nogle Akkorder og begyndte at synge. Hun vidste, hvad han likte, og foredrog nogle Smaasange, som altid satte ham i Stemning og rev ham med. Han pleiede at paastaa, at ingen sang dem som hun, - taalte rentud ikke at høre nogen anden.

Hun lagde hele sin Sjæl i et Par af dem …

"Den kjedelige Bogen!" henkastede hun, da der ikke kom et Kny fra Jakob.

"Aa jeg hører nok."

Hun fortsatte efter lidt Betænkning med en tredie Sang fuld af Erotik:

"Kan der være noget deiligere end de Ord af Heine?"

Han hørte ikke.

Hun reiste sig fra Pianoet …

"Jeg plager Dig vist med Sangen min iaften, Jakob!"

"Nei kjære, bliv bare ved, saalænge Du har Lyst," kom det lidt utaalmodig fra Bogen.

Hun blæste ud Pianolysene med en vis Forargelse og satte sig hen i Sofaen i Halvmørket udenfor Lampens Lysring. Det gik lidt i hende, at han saadan mente at kunne fritage sig for at høre, naar hun sang bare for hans Skyld.

Hun sad og lyttede til Regnen, som rykkevis slog mod Ruden; af og til drog der sig et Vognlæs skurende forbi.

Omsider hørte hun Fru Krabbe komme ned af Trappen og laase Gangdøren …

"Hun gjør da ogsaa al Ting deroppe," bemærkede Alette. "Jeg er vis paa, det er hende, som ogsaa har friet til og tat Krabbe, da hun saa, han manglede én til at passe paa sig … Vi skulde vel engang været deroppe hos dem Du, de har bedt os nu to Gange."

"Hm-m jaha," mumlede han.

"Det er virkelig ikke saa morsomt, naar Du skal sidde og læse hele Aftenen, Jakob! … Klokken er ti, jeg er saa søvnig."

"Gaa ind og læg Dig Du, Letta min!"

Hun sad lidt og gispede …

Endelig gik han hen og stoppede sig en ny Pibe.

"Nei nu kan jeg ikke mere, begynder Du nu paa en ny, Jakob?" Hun reiste sig mat og vandt sammen Hækletøiet.

"Gaa bare Du, Vennen min, jeg kommer straks, jeg er færdig."

Hun stod lidt tvilraadig ved Bordet med Lyset tændt.

"Ja jeg siger Godnat; jeg véd, jeg sover, naar Du kommer." Hun strakte sig henover ham og kyssede ham paa Kinden.

V

Ovnen havde forbausende hurtig spist de fire Favne og var alt et godt Stykke inde paa en ny Forsyning suppleret med en Portion af den mere varmegivende Bjerkeved; det durede uafladelig.

Alette sad i den lune Stue med en Fodskammel under sig og Sybordet trukket ind paa Gulvet. Hun broderede Halsliningen paa en liden Barneskjorte; det skulde jo bli et Pragtstykke. Rummet med den grønne Pose under Bordet havde hun at putte den ned i, om der kom nogen Visiter, - og for at dække sig - en Krave, der var halv paasyt Mønstret, liggende under det opslagne Laag med Naalen istukket og Prenen i et af Hullerne. Der laa alt syv færdige og nydelig sammenlagte inde i Sovekammeret i den store nederste Kommodeskuffe, - og i Eftermiddag blev der én til at lægge ned. Den Skuffe var bare til den, som ventedes.

Det var kommet paa i den triste Tid, da Vinterføret lagde sig, og det mørknede med tætte, tunge Snefloker paa Ruden. Den Tid var gaat over uden, at hun videre lagde mærke til den. Under Rok og Fok derude, der stablede vilde Driver tvertover Veie og Gjerder, havde hun været mere og mere optaget af sit, - dette ene.

Der var blevet ligesom saa meget at beskjæftige sig med, det fyldte saa forunderlig Dagen … Og i disse Par kolde Vintermaaneder nu efter Jul, da der snakkedes om Vandet, som bundfrøs, og Elvesnoen, som satte Hustræk gjennem alle Dørsprækker, og gav dem, som kjørte, Frostflekker, og knap var til at holde ude med Ulveskindspels, og om Tandpine og Halsonder, - begyndte og endte al hendes Tanke i dette.

Det Mysterium, hun gik og fuldbyrdede, gav hende ligesom en vis Selvfølelse og andet Syn paa alt, - paa Jakob ogsaa, - noget næsten som at forudkjende sig som Mor i Huset med Ansvar og Myndighed.

Det var ikke Ungpigen længere, som havde saa let for at fare Trapper og svindse afveien og ta op, naar noget faldt ned . . .

Og Jakob passede paa og var bekymret paafærde næsten, som det skulde være paa glatte Skøiteisen, bare hun gik ud en liden Tur. Han gjorde sig det ene Svipærinde efter det andet ind i Stuen, kom farende om Formiddagen midt i Kontortiden for at se efter, om det var godt og varmt hos hende, og om hun endnu sad der bøiet og syede; hun vidste, hun havde ikke godt af det og var saa rent for gal til at drive paa. Han tog den lille Barneskjorte fra hende og holdt den ud efter de to smaa Ærmer; det var ikke let at se, hvad disse brune blikkende Øine sa' under Brillerne …

"Nei har Du virkelig git Dig til at løfte paa det tunge Sybordet; Du véd jo, Du skal ikke gjøre det, Du kan da saameget som rope ind til mig, naar det skal flyttes."

"Skjænd nu ikke, Jakob."

"Ja men er der Fnug af Samvittighed i dette - har Du ikke netop bare det at tænke paa, at Du ikke skal gjøre noget, som kan ska' Dig. Du glemmer det den ene Gang efter den anden. - Og saa sidder Du der og syr og syr; jeg ser Dig jo næsten ikke røre paa Dig."

"Nu strikker jeg Jakob, se" …

"Strømper?"

"Ja."

"Hm, - skal det være Foden det der?" Smilet og Pliret ved Øinene var halv generet, halv jønende.

Hun trak den fra ham:

"Huf Du er lei, - saa skal Du aldrig faa se den mere!"

"Aldrig?"

"Nei ikke, naar Du ærter."

"Ærter jeg? - jeg véd saamæn ikke noget mærkeligere at se paa end Dig og de Strømperne."

"Der skal være seks Par, tre Par hvide og tre røde, ser Du. De er forfærdelig morsomme at strikke;" hun glattede Strømpen sagte ud paa Sybordet med Haanden.

"Men den skulde nu vel ikke mangle Hæl?" kunde han ikke lade være.

"Synes Du virkelig, den mangler Façon?" spurgte hun med ét bekymret.

"Kommer jo aldeles an paa, hvordan Foden er, det, véd Du."

"Nu ser jeg paa Dig, Du mener at gjøre Nar igjen" …

"Slet ikke; men, om jeg sa', det lige saa meget ligner Begyndelsen til en Pengepung som til en Strømpe, saa løi jeg ikke."

"For et Trold! - Indbild Dig bare ikke, Du er morsom" …

"Naa, naa, Letta min, - ta den frem igjen, hører Du. Jeg mener jo bare, at den er saa rent liden og nydelig;" han kjærtegnede den, - "at jeg finder paa alt muligt Tøv, skjønner Du" …

"Du kunde gjerne være lidt snillere, synes jeg."

"Jeg staar jo rent ud paa Hovedet for den, og for Dig med. Tror Du jeg ellers er skabt til en slig Vaasebøtte … Jeg forsikkrer Dig, det er bare en Sytraad mod et Ankertoug slig, som jeg holdt af Dig før mod det, jeg gjør nu!" udbrød han varmt og kyssede gjentagende Haanden og Strømpen, hun holdt; - "jeg er saa ræd og va'r om Dig som et Æg" …

"Har Du Talent til noget, Jakob, saa er det til at ærte, og saa til at slippe fra det igjen. Du er virkelig født og baaren til Sagfører." Hun beundrede ham igrunden altid, naar han saadan drev med hende. Hun havde ham ikke, og hun havde ham; han smat som en Aal mellem Hænderne paa hende.

Han klappede hende varsomt paa Kinden, som han var bange for sin egen Heftighed; - han maatte ind paa Kontoret igjen og tjene Penge.

Derinde gik han hver Dag som en nyopsat juridisk Barberkniv, færdig i Tankerne til at skjære haarfint gjennem Stedets alle mulige Kvæstioner.

Uheldigvis maatte den endnu ofte under en større Del af Kontortiden blinke tomt i Luften. Han tog frem Sager, som han alt havde gjort færdige, og lagde dem ind igjen paa deres Bogstav i Hylden. Der laa jo rigtignok nu Dokumenter i mange Rum; men den var ham alligevel for sparsomt fyldt.

Han drev frem og tilbage, saa ud af Vinduet, stansede ved sin Kopierpresse, hvis Jernhaandgreb han svingede betænksomt rundt som til Prøve; den var emnet til at kopiere Breve, om det saa var for et helt Postkontor! Han selv kjendte en Driv og Skruekraft i sig, som bare begjærede noget som en Snip af Tag i Forholdene for at varpe til sig som med et Vindspil.

Han gik og tænkte paa Fremtiden, da Hjemmet vilde blive udvidet. Det var, - saa simpelt forudseligt, det kunde være i sig selv, - dog som Udgangspunktet for et helt nyt Øie paa Livet, en hel ny Ild og Iver i ham. Der kom Forhaabninger og Lidenskab op, som gav det et Indhold, der mere og mere optog ham. Han vilde tjene Penge, Penge, Penge, … kanhænde spekulere lidt, mure forsigtig, tage Stillingen Skridt for Skridt.

Det var ikke lidt at slaa igjennem, før én kunde vinde fast Fod i et Distrikt, hvor der var saa mange Konkurrenter før, og de stod alle sammen som en Mur, der i al Taushed nægtede den nye Mand at komme ind. Han tænkte med en vis Fryd paa, hvor- ledes han skulde bryde igjennem. Han havde alt prøvet sig baade med den ene og den anden af dem og snart opdaget, at havde de sine Avancer og Fordele, saa havde han sine.

Han satte sig til at gjennemse Kassebogen, som han gjerne kunde afskrevet udenad Post for Post, saa tydelig huskede han alt, hvad der havde rørt sig paa hans Kontor. Naar Ind- og Udgiftsposter igjen naade til nederst paa Siden, skulde der linieres Streger og opgjøres Saldo og det begyndte jo at gaa nok saa rapt; han havde tjent adskillig mere, end han brugte; men, som der nu maatte tages i, langt, langtfra rapt nok … - - - - -

"Du faar belave Dig, saa vi kan ha én til Middag idag, Letta!" kom han ind. "Jeg har bedt Ole Elgesæter spise hos mig, - stor Skogbonde, ser Du … Han har havt en Forretning inde paa Kontoret i Formiddag og gik blot lidt ud i Byen nu. - Jeg holdt paa at ta ham med mig ind for at faa et Glas Vin."

"Men Jakob! Du vilde da vel ikke … Mens jeg sidder her i Morgenkjole, uklædt, som jeg er, til at ta imod nogensomhelst … Du har da ikke Spor af Tanke heller" …

"Kjære søten min, er ikke Du pen og anstændig," han klappede hende om Kind og Hage. - "Du er saa rørende nydelig, at Du véd det ikke, - netop i denne rynkede Blusekjole; der er noget ligesom saa tækkelig sandt ved den."

"Ja saa siger Du, Jakob" … Hun gjemte Hovedet ind til ham; "men Du kan da skjønne, jeg generer mig. Jeg tænkte, Du vidste, at Du ikke lod nogen fremmed slippe ind i Stuen, uden at Du varskode mig."

"Rigtig noget Tøv af Dig, Alette! jeg havde nær sagt, lidt jaalet Du. Det er jo næsten, som Du skulde behøve at gjemme Dig undaf for Folk" …

Han saa godt, at hun var blevet lidt mager og spidsnæset og mørk under Øinene, stakkar - men saa usigelig vakker … Og, naar hun slig slog op Øinene og saa saa bebreidende paa ham -

"Nei men kjære Letta min, Du maa endelig ikke la Dig plage af det, - endelig ikke, hører Du, Du har ikke godt af det, Du véd det, Letta! - en anset, pen Storbonde Du" …

"Og vi, som skulde havt Plukkjød og Sod med Kaalrabi … Karen maa ud og faa fat i noget til en Oksesteg!"

Hun ryddede Arbeidet bort i en Ruf, og der vankede øieblikkelig Besked ud i Kjøkkenet. - -

Det var ikke saa let at faa en Middag istand nu nogenlunde i betids. Det gik paa i ganske feberagtig Iver, og hun hørte alt Jakob og hans Gjæst snakke inde i Stuen, inden Stegen vilde brune sig.

Ole Elgesæter havde faat en god Snaps at bie paa til en Begyndelse …

- "De Hænderne har nok ikke tat i mange Gryter!" bemærkede han, da Alette øste op Suppen ved Middagsbordet; - det var en lun Fyr og en fin Kompliment. "Kvindfolket slipper ikke saa fra det hos os oppe paa Landet."

"Mange Tjenestefolk har De, Ole Elgesæter?" spurgte Alette.

"Aa-aa, de er ikke saa god at regne Tal paa fire, fem Jenter og to tre Karer til Hverdags. Stalden og Fjøset, ser De; - og saa et Snes Husmænd og Konerne deres tilbords i Hø- og Skuraannen, og saa at niste ud paa Skogen til Hugst og Kjøring … "

"Ja, ser De, Ole Elgesæter, jeg har bare én Pige jeg."

"Saa kjøber Di Melken og Maden og leier Hestene og Huset, - det kommer altsammen bare fra Skillingen … Kona mi vilde nok bli rar tilmode, naar hun nu med ét stod der slig uden noget i Hænderne. Hun kom til at rende bare rundt om ingenting paa Gulvet der, hvor Væven stod, tænker jeg. Det er hver sin Skik og Opdragelse det … Men saa er der da det, en Kone i Byen ogsaa pent lar være at slippe fra bare med at betale, -æh-hæh," han blinkede polisk til den unge Ægtemand; - "der bærer saamæn ingen Barna frem for hende" …

Han syntes rigtig at gotte sig; de to snare Øine nikkede hen til Alette, som han ventede at faa hendes særlige Erkjendelse af Dybsindigheden.

Alette sad unægtelig lidt fortrykt foran disse inkvirerende Øine; hun forstak sig uvilkaarlig endel bak Suppeterrinen.

"De har vel været gift i mange Aar De, Ole Elgesæter?" parerede Jakob.

"Jeg var akkurat syv og tyve fyldt, da jeg fik Elgesæter med Olea; og siden har det gaat bra fremover, saa vi er da tilfreds, har ingen Aarsag til andet, nei. Ole Elgesæter behøver bare at skrive Navnet sit paa en Lap Papir, saa kan én gaa frit ind i Banken med det."

"Vil De ikke tage de Stykker der paa Siden af Fadet," bød Alette. "Jeg gjætter, at De vil ha det, som er mest stegt."

"Ja Byfolk vil ha Kjødet raat, de, saa forskjellig er Opdragelsen." Det Thema lod overhovedet til at ligge som en undren i ham. "En kan leve lykkelig paa begge Maader," indrømmede han - "at sige, eh he, naar én har noget at leve af, - saa kan en koge det lidet eller længe, eftersom én vil … Ja De er nu bare paavei med den første De, Frue," optog han igjen det husvarme Emne med et vist plirende Humør, - "min Olea har havt otte hun og endda ikke forsømt sin Gjerning én eneste Dag uden den snaue Tid, hun laa."

"Det maa være en ferm Kone," sagde Jakob.

"Ja saamæn, ufortrøden er hun, der skal ingen sige andet. Og i al den Tid gaat der med Barnet ved Brystet, det ene efter det andre."

Alette ringede med ét paa Bordklokken:

"Aa Karen, lad os faa andre Tallerkener." Hun sad der hed og forlegen.

… "Og lystrer som en Sytraad, ja det gjør hun. Men saa vil hun ogsaa lystres," sagde han med et fint lidet Nik til Fruen, - "ellers gik det nok ikke i vort Stel. Det er saa rart, naar Vuggen begynder at gaa i et Hus" …

Det var da rigtig en Pokkers Fyr ogsaa, tænkte Jakob.

"De har da ialfald nok af Træpinder at lægge under Gryden, Ole Elgesæter," afledede han.

"Kan ikke klage."

"Og nu vil han igjen kjøbe Skog, Alette! og det en ordentlig én."

"Strækker aldrig Armen længere end Pungen rækker, - saa ved én, at én har, det én har … Men hvad si'er De om, at jeg tar med mig Manden Deres opover ikvæld, Frue! Jeg vil ha en Sag afgjort paa Flekken, jeg, det er saa min Manér. Saa kan vi faa Handelen sluttet og Kontrakten underskrevet paa Kjølberg iovermorgen. Han skal ikke lide nogen Nød paa Elgesæter."

"Nu alt i Eftermiddag?" henvendte Alette befippet og saa paa Jakob.

"Fri Skyds og fri Reise med mig og Salær ovenpaa, - eh he," - lo han; han var lidt hæs, som Fedmen i Halsen brydde ham; - "det er ikke det værste, som kan vederfares en Mand, som, eh heh," - han blinkede fiffig hen mod Alette, - "kan vente Kunder tilhuse af den Sort, som ikke betaler for sig … De lever ikke af bare Luft ne-he-i."

Det var rent fornøieligt, saa det sidste var sikkert, det svandt hen i en Hoste … "En faar ta imod, til Læsset blir fuldt."

Det undgik ikke Jakob, hvorledes Alette sad der halvt paa Graaden med nedslagne Øine, medens der spøgte et indigneret Oprør under.

"Hvad siger De om at vente til imorgentidlig, Ole Elgesæter? jeg kan være parat Klokken fem f. Eks. om De vil," prøvede han.

"Syv Mile og egen Hest" … han rystede paa Hovedet; - "det er nu Maaneskin og, naar vi kjører Elven, saa rækker vi til Bergsæt ikvæld, - det er Svogeren min det, Hans Bergsæt. Saa er vi hjemme paa Elge- sæter i pen Tid imorgen … Lidt har jeg endnu at udrette ude i Byen … Sagføreren faar være saa snil at være færdig Kl. seks senest i Eftermiddag." Han tog frem et tykt Sølvuhr i Kasse; - "ja saa ompas, saa kommer jeg med Bredslæden for Døren."

"Æh, hæ, hæ … Frua liker det nok ikke rigtig!" - jønte han, da han nu adskillig oplivet og rødflekket i Ansigtet fra Kulden, han havde kjørt i, tog Farvel og gik ud paa Kontoret for at ta Reisestøvlerne og Ulveskindspelsen paa. - "Vi skal tulle ham ind som et Svøbelsebarn i Slæden, - god Bjørneskindsfeld … Hun Olea hade det ogsaa med, at der skulde være saameget Graaben paa Isen det første Aaret, vi var gifte, men siden gik det over" … lød det endnu ude fra Gangen. -

- - "Du paaskjønte nu vel Vittighederne, Letta!" kom Jakob ind.

"At Du ogsaa kan ha Hjerte til at ærte mig, Jakob," sagde hun næsten i Graaden.

"Ah bah! Du tar Dig da ikke nær af det Alette. Det var jo en pen lykket Middag, Du havde faat istand," trøstede han. "Du er rigtig flink, synes jeg."

Det skjælvede lidt ved hendes Læber:

"Jeg sad der som en stakkars Skive, han blot fornøiede sig med at træffe saa godt, han kunde, hele Tiden" …

"Ja jeg saa nok, Du stak Dig bort saa bra, Du var istand til, bag Suppeterrinen."

"- og - og det var, saa jeg ikke kjendte, hvor jeg sad … jeg blev rent ræd for det næste, han skulde finde paa."

"Bare Kurtise fra hans Side, Du; han syntes, det var som en Helg ved Dig han ogsaa."

"Det er jo aldeles ikke vor Omgang, det maa Du da bekjende, Jakob!"

"Stor Skoghandler Du; det kan eie sine adskillige gode Sider at ha det Bekjendtskab."

"Paa det Vis kan vi jo faa hele Kontoret i Stuen … Vi sælger da ikke vor Gjæstfrihed!" sagde hun indigneret.

"Hm-m, nei." - Det blussede lidt op i ham; han følte det noget ømfindtligt at svare helt ud i det Emne. - "Faar dele Folk i Indtægter og Udgifter, ser Du Alette," slog han det hen i Jøn. "Selskaber her paa Stedet det er Udgifter - for os endnu da; - og Bønder og Proprietærer, det er Indtægter. Det er en tyk blaa Streg at sætte, - paa den ene Side Kredit, paa den anden Debet, skjønner Du, - og den Karen, som sad her idag, han forstod Forskjellen mellem de to Ting, det kan Du stole paa."

"Og saa tvinge Dig til at reise - nu alt i Aften!

- Jeg tør næsten ikke tænke paa at være alene alle disse Dage."

Hun betoges mere og mere af Forestillingen …

"Det har været saa ondt, saa ondt, saa Du véd det ikke," hviskede hun modfalden og sammensunken der, hun sad, - "hvergang Du har været borte om Natten."

Han bøiede sig ned og gjemte hendes Hoved ind til sig i de varme Hænder, medens han strøg over Haar og Kind og søgte at berolige.

"Naar jeg gaar saadan udover Aftenen og véd, Du ikke er nogetsteds at faa fat paa, og at jeg tilslut skal slukke Lyset alene, - saa kan jeg med ét bli saa ræd," hulkede hun. - "Jeg er jo ikke saa frisk, ser Du, og synes, jeg er saa forfærdelig ensom … Jeg opholder Karen fra at lægge sig saalænge jeg bare kan, og sidder og nidsyr ved Lampen til sent udover for at faa Tiden til at gaa. - Det er, som noget kunde komme over mig. Jeg tør ikke se paa Ruden, naar Mørket ligger saa sort der" …

"Det er nervøs, Du er, Ungen min!"

"Og saa den tomme Sengen din, naar jeg lægger Armen hen paa den om Natten … Jeg tar d i n Hovedpude, maa Du vide; jeg er glad, jeg har den" …

Hun klyngede sig hed og hektisk til ham, medens hun vedblev at snakke sig op: - "Og saa kommer jeg til at ligge og tænke paa, at Du er mellem alle disse fremmede Mennesker, som spiller og drikker, jeg har jo hørt saameget om det nu, - og at de ogsaa kanske faar Dig til at drikke formeget, saa Du ikke véd, hvad Du gjør, Jakob."

"Hør nu Alette! tror Du, jeg har nogen at være til for nu, eller tror Du det ikke?"

"Og hvordan skal det gaa længere udover, naar Du ogsaa skal reise?" stirrede hun fortvilet ud for sig.

"Vi faar være lidt tappre hver paa sin Kant hvad?" … begyndte han at opmuntre hende - "og af os er Du ikke den, som er veik, naar det kommer til Stykket, det véd Du saa inderlig vel; - og Humør og Nervøsitet og sligt hører jo til for Dig nu … Tænk, om Du havde været Sjømandskone, Du!"

"Jeg vilde aldrig, aldrig giftet mig med en Sjømand!"

"Ikke, om jeg havde været Sjømanden heller … og kommet saa myg og friet?"

Hun trak ham ned til sig og kyssede ham.

"Tror Du, det var saa dumt, Letten min, om jeg gik op til Krabbes, før jeg reiser, og bad Fru Krabbe se ned til Dig her om Aftenerne? - Du kan jo traktere hende, til hun daaner! Hvad, - Du mener kanske, hun kommer til at fare op og ned af Trapperne mellem Dig og Krabbe som en vis Mand paa en Flaske?"

"Hvor Du er slu Jakob," lo hun, - "nu har Du staat der og faat det til, saa det ligesom er blet overkommeligt og lyst alligevel!" -

- Medens Ulveskindspels, Skjærf og Reisestøvler laa udbredt paa Stolene i Stuen for at befries for de adskillige Graders Kulde, de havde i sig ude fra Forstugangen, - begav de sig op i en liden Visit til Krabbes. Det var forsaavidt kinkigt, som de hidtil havde forholdt sig temmelig tilbagetrukket i Spørgsmaalet om en intimere daglig Omgang og gjentagende ladet Fru Krabbes ivrige Tilnærmelser ubesvarede.

Hun holdt paa at tænde Lampen, da de kom, og Thebordet stod dækket, formodentlig ventende paa Krabbe. Der var lidt smaaborgerligt over saavel Stuen som Anretningen med den brugte Serviet paa Voks- dugen og Mysosten paa Held paa en for liden Assiet, Gamleosten uden Laag over og saa Stentøiskopperne.

Fru Krabbe studsede lidt; - hendes Ansigt saa ved Leiligheder til Overraskelse ud, som hun blaaste paa en hed Suppe. Hun syntes dog straks at gjætte, hvad der førte dem didop; og Alette blev placeret magelig i Sofaen under en hel Del Snak om Stedets Anliggender, der havnede i det huslige, hvordan Krabbe ikke var at bevæge til at modtage Elever fra Skolen i Logis, skjønt det vilde være en saa stor Ting for dem.

En Næse pudsedes som en Trompet indenfor en Dør, og lige efter kom Adjunkten ind stiv og blidt forbindtlig endnu pakkende Lommetørklædet ind i Baglommen.

"Hvorledes befinder Fruen sig?" spurgte han.

"Saa … saa saa … ?" han stirrede længe og betænkt paa hende og saa overmaade velvillig ud. Der steg øiensynlig en Forestilling op om, at Spørgsmaalet kunde været heldigere …

"Maa jeg takke Dem, Frue!" begyndte han saa.

Samvittigheden steg op i Kinderne paa Alette. Hun havde begaat for mange lystige Beskrivelser i sine Breve om "denne forfærdelige Filologen", som de kunde støde paa i Kalot, Slobrok og Tøfler og risikere at bli indviklet i en dybere Diskussion med paa de mest uventede og ubeleilige Steder.

"Ser De," forklarede han, - "i Stolen derhenne ved Ovnen, der er nu min Yndlingsplads om Aftenerne, naar De spiller nedenunder … De har bragt mig til at interessere mig for Folk, som begynder et Samliv, Frue, - og, mens De spiller, sidder jeg og fantaserer mig en Menneskevækst, som den k u n d e være. Jeg hører det ligesom synge i Knoppen," - han ludede skjævt lyttende med det store Hoved. "Der synger saa mange Knopper i Verden; men her er det, som jeg sidder og lytter paa én, jeg tilfældigvis kjender noget til … som betaler Husleie til mig," - trak han sig beskedent ind i sit Skal.

"Nei Krabbe da," kom hans Kone med Thekopperne opskjænkede paa et Bræt, - "Du snakker da vel ikke om d e n nu!"

Men han kunde jo ordentlig være indtagende, tænkte Alette, - for vakkre Øine han havde!

Adjunkten styrede nu hen mod den unge Sagfører, og Jakob, som frygtede for, at Meningen var at regalere ham under hans knappe Tid med en eller anden længere Betragtning, gjorde en tilsvarende undgaaende Manøvre.

"Jeg staar paa Reise, Hr. Krabbe!" forklarede han og gik hastig hen og løftede paa Rullegardinet. "Jo Maanen er alt oppe derude, - har ikke mere end en knap halv Time igjen, til jeg skal afsted." Han saa paa sit Uhr.

Adjunkten gik imidlertid paa med sit … "Det kunde interessere mig engang rigtig at se, hvordan en saadan Huskværn maler - fra Grunden af … Der gaar de rundt om i Landet, - den ene Familiekværn ved Siden af den anden; - og saa faar vi alleslags Rapporter om dem, som man i k k e maa lide paa." Det spillede underfundigt ved Øinene. - "Men hvad der kommer ud af det, hvorpas nær hinanden de to møllestene maa skrues, for at de ikke skal male tomt, eller ogsaa, naar det er for tæt, bare slide paa hverandre, Schs-s-s" … silede han Luften mellem Tænderne, "det er et Spørgsmaal … Og saa det, som kommer ud af det," greb han Mørk ivrig i Knappen, - "den næste Generation" . . .

Mørk og Alette vekslede nødstedte Blikke.

Paa sin praktiske Manér kom Fru Krabbe kilende med et Kagefad ind mellem dem. "De maa endelig forsyne Dem, Hr. Mørk! - Ikke? - Aa jo" …

"Tak nei; men jeg forsikkrer Dem, Fru Krabbe," fulgte han ivrig efter hende, - "et bedre Indfald end at lade mig faa en god Kop The nu lige, før jeg reiser, kunde der ikke tænkes," - han talte haardt mod sin Samvittighed, det var hvad han vilde kalde noget Skval. - "Og naar De saa vil ta Dem lidt af min Kone, mens jeg er borte" …

"Fru Krabbe har været saa snil at love mig" … begyndte Alette.

- "saa vil jeg være Dem hjertelig taknemmelig."

"Aa tag Dem endelig en Kop The til, Hr. Mørk!" nødte Fru Krabbe; - "det har De saa godt af; her har jeg netop skjænket en til Dem."

Jakob følte, han maatte bevise sine Ord i Gjerning og forsynede noget skolhedt i en stor Kontorkop, til det blev melkeblegt.

Krabbe drog sin Stol hen til ham … "Vore Børn, det er vort Billed det," hviskede han polisk. "Naar en Maler afbilder et andet Menneske, saa bliver det alligevel sin egen Aand, han slider for at faa frem, - snurrig nok!" gjøde han stødvis inde i sig, - "sig selv, Fyren maler, - sætter bare sig selv ind i en anden Figur … "

"Heldigt, at han ikke er Portrætmaler," trøstede Jakob sig i Tankerne.

"Faktum er dog, at vi bare slaar vort eget Billede i denne Verden som Keiseren sit paa Mynten - bare os selv, bare os selv, vor egen personlig-keiserlige Mynt!" … Han sad skutrygget med Armene overkors, fortabende sig i Tanken.

Jakob saa op mod Loftet, som han taalmodig afventede noget, der nu vilde stige i Høiden, og slurfede Theen i størst mulige Drag.

"Kan Du indbilde Dig, at Sagføreren har Tid til at gruble paa alt dette nu da, Krabbe!" brød hans Kone ind. - "Jo jeg skal nok se til hende, Hr. Mørk, vær De tryg; - og er det noget ellers, saa bare send Bud op" …

VI

Jakob maatte have været mere fordringsfuld, end han var, om han havde klaget over manglende Frem- gang i sin Sagførerpraksis. Det havde faldt heldig til med Reiser og Forretninger saagodtsom udover hele Aaret, og i den sidste Tid lod det til, at det skulde gaa i én Kehraus; han maatte være betænkt paa at skaffe sig baade Hest og Karjol og en Gut med nu til Oktober Flyttedag, - og dertil et Stykke af en Betjent, som kunde forsvare Kontoret, naar han var borte.

- Det var en silende Regndag, han kom hjem fra en Reise dyngvaad til Skindet, og fik tørre Klæder bragt ud til sig paa Kontoret. De tunge Støvler, han slængte af sig, laa med hver sin Bæk henover Gulvet.

Ikke Tale om andet end at bytte helt; han maatte være knusk, knusk tør ligetil Haaret, før han gik ind. Han havde glædet sig den hele Vei idag til at komme hjem til Letta, som alt var oppe igjen, og til den lille, - Gutten med de skjæve Øine, den snurrige Næse og det pludselige keitede Greb lige i Ansigtet paa ham, naar han laa paa Knæ derinde ved Vuggen, indtil de formelig maatte drive ham bort.

Alette mødte ham i Stuen.

"Hys hys, gaa sagte," hviskede hun, "han sover derinde."

"Saa, - saa Du?"

"Jeg er glad, Du er hjemme igjen, kan Du tro; nu skal Du faa varm The straks."

"Lad mig se paa Dig, Alette!" han holdt hende ud foran sig; - "det er først nu, Du er paa det smukkeste, - ligesom saa ny og hvid og saa … En saadan ung Kone Du, er det vakkreste i Verden," lød det lidt kunstig spøgende; det var egentlig noget andet han vilde sige, - - noget om, at den nye blege Moder var mere rørende, end han rigtig havde Ord for; det skjævede som sædvanlig af mod hans Ømfindtlighed for at gi sig tilbedste … "Men nu, Du har Gutten, kan vel jeg gjerne fare til Bloksbjerg. Sig mig, Vennen min," han kyssede hende, "har Du alligevel længtet lidt efter mig? … Jeg var saa vaad, Du … "

"Jeg holdt akkurat paa at faa ham til at sove, da Du kom, og fik bare saavidt pegt paa, hvad Pigen skulde ta ud til Dig."

"Og nu sover han?"

Han gik paa Taa hen imod Sovekammerdøren.

Det maatte da kunne gaa an bare at kige lidt ind, - hvad? Han begyndte at vride ganske sagte paa Dørlaasen.

"Nei Jakob, hører Du, lad være!" hviskede hun.

Han vred usigelig sagte med et langt Mellemrum mellem hvert Knirk, indtil Laasen pludselig sprang op noget uventet stærkt.

De saa forskrækket paa hinanden; men alt lod til at forblive roligt, og gjennem Dørglytten saa han Vuggen med det blaa Forhæng over til halvt midt paa. Der vistes ikke andet end lidt af den ene Haand, der laa halvknyttet med Tommelfingeren fri fremskudt paa Teppet. Det var, som den sov den ogsaa …

Den blev for fristende. Det hjalp ikke, at Alette gjorde Miner. Det maatte gaa an at gaa paa Tæerne hen og kige bare lidt paa ham.

Om Jakob ikke kunde dy sig for at røre ved den lille rødtoppede Tommel- og Pegefinger, som strittede slig uskyldig hver sin Vei, eller det var Vuggen, han kom til at støde an i, saa Alette virkelig ikke, og det samme kunde det være.

"Der kan Du se, Jakob!" hun bøiede sig rask over Vuggen og tog den lille op, som var vaagnet og begyndte at skrige.

Jakob stod der og følte sig som en Forbryder.

"Jeg kunde ikke for det, ser Du, Alette! Skal jeg rope paa Barnepigen?"

"Nei, luk bare Døren! - jeg vil ikke, hun skal høre, han er urolig, ellers har jeg hende herinde igjen. Jeg er rent pint, hvergang jeg ser hende ta i Barnet, og jeg kan jo ikke nægte hende det heller … Men Du véd ikke, hvor jeg har ligget og ærgret mig ved at se paa, hvordan hun stelte med Gutten. Bare, hvordan hun tar i ham, Du, saa haardt, som hun rykker og slider i ham, - ikke Spor af Haandlag! - jeg er rent ængstelig for, at hun skal røre ved ham."

"Saa siger vi hende op, gir hende kort og godt hele Halvaarslønnen og faar fat i en anden paa Flekken."

"Aa nei, hun gjør jo saa utrolig sit bedste, og holde af Gutten gjør hun ogsaa. Jeg tror, hun er jaloux paa mig, Du, for det er, som hun ikke taaler at se, at jeg har ham selv, og jeg er da virkelig Mor for ham … Nu skal Du se, han sover" . . .

"Jeg skal da ikke saa meget som røre ved ham, Alette, jeg kan da faa" … bøiede han sig over Vuggen.

"Der hører jeg, de kommer med The til Dig i Stuen, Jakob. Aa, støi nu ikke i Døren, er Du snil." -

Jakob fik knap Tid til at drikke Theen og læse de Breve, der var indløbet under hans Fravær, før Pigen stak Hodet ind af Døren og meldte, at nu var de komne igjen de Folk, som havde søgt ham paa Kontoret før idag.

"Vis dem bare ind, jeg er der straks."

Han var med Liv og Sjæl inde i Forretningsmøllen. Det var en Tanke, han i sit inderste Hjerte haanede, den, at en Mand ikke skulde kunne arbeide tolv Timer om Dagen og, om det kneb, Natten med. Tingen var overhovedet at f a a noget at bestille, saa skulde det altid bli ekspederet. For sit Vedkommende saa han ingen Grund, hvorfor han ikke ganske alene skulde klare alle de Stedets og Distriktets Forretninger, som nu fordelte sig paa fire, fem Sagførerkontorer.

Han var paa det sidste blevet lidt magrere og hidsigere i Øinene; der var kommet noget vist mere udfordrende dobbeltlunt i Smilet, og han havde altid Fart i Frakkeskjøderne …

- Det var saavidt, han ikke vækkede den lille, naar han sent om Aftenen kom ind fra Kontoret.

Men saa sørgede Gutten til Gjengjæld for at holde baade ham og Alette vaagen om Natten. Han havde akkurat fundet paa den Tid at skrige paa, - taug saagodtsom hele Dagen; det var, som han havde regnet ud, at det da ikke var ubeleilig nok. Han vilde ha, at nogen skulde bryde sig om, at han skreg, den Karen!

Det var en gammel Vismand, de havde faat, paastod Jakob … "se bare den svære Panden, Alette! og dette erfarne Drag ved Kjæverne, Du. - Han véd ikke, om det lønner sig at være grætten heller … Ikke Tanke om nogen Sønnefølelse for mig, det er Dig, Knægten vil ha fat i. Det er vist bra Villie i ham, se, se, hvor han trodser med Armene. Det er til Dig, han vil" …

Og saa holdt Gutten paa Nat efter Nat, saa det tilslut blev aldeles at udpine Alette, som maatte gaa der med ham.

Hun byede og sang. Han havde aldrig trot, Alette kunde saa mange Barnesange. Der kom de, den ene Stumpen efter den anden; og hun vidste at lægge en søvndyssende Opium i Stemmen, saa Gutten maatte gispe; - og Jakob gjorde det da ogsaa selv, mens hun svævede der ved Natlampen.

Men se, om han ikke begyndte at skrige igjen! …

Alette blev baade bleg og medtaget af al denne Nattevaagen; det begyndte at gaa paa Helsen løs.

Og saa ondskabsfuld, - det var altid netop, som hun holdt paa at faa Blund paa Øinene, at han fandt for godt at bryde løs, - rent ud, som han bare skulde ligge og passe paa …

Saa maatte Letta op igjen.

En kunde næsten komme til at hade Gutten, han havde jo den rene direkte Hensigt at dræbe Moderen!

Vysse vysse, gik Vuggen; men han lod sig nok ikke nøie med det, den Herren; han vilde op, han, byes i Armene! … Og der gik Alette igjen og sang næsten graatefærdig overdøvende ham. Det var fjerde Gangen nu paa én Nat, - og ude af det røg Jakob op:

"Laan mig Gutten, Alette! Jo, hører Du, gaa hen og læg Dig en Stund, saa skal jeg prøve. Du skal se, jeg skal nok faa ham til at sove jeg" …

Det var som Fyren studsede ved den uventede nye Hvileplads, han fik. Han taug næsten straks, lukkede Øinene, og det saa virkelig ud, som han sov. Men, da Prøven skulde gjørs ved at lægge ham ned i Vuggen, satte han pludselig igjen i paa en frisk.

"Det nytter Dig ikke, Jakob," reiste Alette sig halvt i Sengen.

"Sov bare Du, Letta. Forstaar Du ikke, han vil ligge i Armen hos mig;" - og saa begyndte Jakob at gaa og bye og synge.

Videre musikalsk var han ikke, men han havde fattet Knebet med efterhaanden at lade Tonen drage sig mere og mere forførende søvnig og vuggeagtig; - og der sov da ialfald Alette! … Den lille laa aabenbar bare og lurte paa, at han skulde være godtroende nok til at holde op at bye for at vise sig fuldstændig færdig til at ta fat, hvor han slap, - Jakob kjendte ham nu. Og saa drev han paa med Englandsvisen: "Det som skinner vester hist," uafladelig og uafladelig med Gutten tæt varmt ind i Armene en hel Klokketime, til Uhret inde i Stuen slog tre. Der sov Gutten, der var ikke Tvil om det; og sovet blev der saa af dem alle til Barnepigen kom ind om Morgenen.

"Naa Alette, fik jeg ham ikke til at sove!" -

Følgen af hans Mesterstykke var, at hans musikalsk-hypnotiske Evne maatte tages i Beslag som sidste Middel, hver Gang Gutten var urolig om Natten. Naar han havde reist og arbeidet om Dagen, og saa gik og sang Englandsvisen, kunde han føle sig, som han svævede i Drømme, saa overtræt var han. Men, at Gutten dog ikke vilde sove rigtig uden at have ligget i hans Arme, smigrede ham mere, end han egentlig havde Rede paa selv; den lille drog ham magnetisk, - "for nydelige Fingre nu, han sover, Du Alette!" …

Medens Jakob klarede Kvæstionerne inde paa Kontoret med en vis leende Sikkerhed, var der et Spørgsmaal inde i Stuen, som mere og mere voldte alvorligt Hovedbrud og tilslut lod til at skulle ende i at blive den rene gordiske Knude.

Gutten skulde jo døbes, og at han skulde hede Johan Henrik - efter Jakobs Far Nr. 1 og gamle Vosgraff Nr. 2, - var ogsaa paa det klare. Men saa, - hvem af Fadderne skulde bære Gutten frem til Daaben, enten Alettes Mor nede i Tønsberg eller hendes Tante Fru Justitiarius? Det blev rent ud et uløseligt Dilemma. Fru Vosgraff ansaa sig for selvskrevet; hun havde sendt en nydelig Daabskjole og meldt, at hun og Vosgraff vilde komme op til Barnedaaben. Og de kunde da umulig heller la Mor staa og ta af Kappen.

Det var en sand Pine at manøvrere med de Breve …

VII

Det havde været en travl Dag, og Kopierpressen havde behandlet en forsvarlig Post, den Jakob selv i sidste Øieblik havde skyndt sig hen for at faa indleveret. Han var endnu udover Aftenen beskjæftiget med at sætte op en vidtløftigere Husleiekontrakt, som skulde underskrives af Overtoldbetjenten og Korpslægen, der begge taalmodigen sad og ventede, - den første, Leieren, af og til kræmtende ikke rigtig tilfreds med Summen, den anden, Huseieren, smilende fornøiet med den sorte rundknappede Stok snart under Hagen, snart under Næsen. Det var en lun fællesironisk Forstaaelse af Situationen: Her var de nu i Forretninger fægtende til det yderste hver paa sit, og om en Timestid eller halvanden sad de igjen som gemytlige Makkere ved Whistbordet oppe paa Hjørneværelset i Hotellet med hver sit varme Glas Toddy. Der plirede ved Lampeskjæret en færdig Witz for Anledningen i Korpslægens Mine, én der skulde spilles ud ikvæld.

Jakob havde helt fra Morgenen af gaat med Opmærksomhed og Tanke anspændt og dertil maattet paahøre en Masse unyttigt og vidtløftigt Snak. Han følte Trang til noget at puste ud i, noget der kunde friske op og gi' Afveksling, og det faldt ham ind, at bede Overtoldbetjenten og Korpslægen spise til Aftens hos sig. Det var da nogen, han kunde væve og snakke Politik og le lidt sammen med. Medens Kontorbetjenten renskrev Dokumentet, tog han sig i den Anledning en liden Speidertur ind i Stuen.

Der hang et Uldteppe over en Stol ved Ovnen, og gjennem den aabne Dør lyste det i Sovekammeret; Alette og Barnepigen var netop ifærd med at bade de to smaa.

"Hm, - altsaa Badeaften" …

Han gik didind. Det var jo et ganske nydeligt Syn at se dem sprælle i Badeballien og finde sig saa inderlig vel der helt, til de skulde op paa Fanget og tørres, først den mindste, den lille Pige fra ihøst; - hun kom godt og vel uden Skrig eller Indvendinger i Vuggen, og saa Guttemand, der ikke var fuldt saa føielig. Han sparkede og fægtede inde i det varme Lagen og skreg, som han skulde stikkes, da han tørredes i Hovedet med Haandklædet; men lod sig bagefter ganske rolig og tilfreds bære ind i sin lille Seng i Barnekammeret.

Alette tog den lille Kuppellampe, som var hensat paa Stolen ved Badeballien, og bar den ind i Stuen.

Der var noget ved den halvmørke utilstrækkelige Oplysning, den gav, som mindede op for hans lidt saare Humør hans Skuffelse, da han kom ind i Stuen.

"Huf uhyggeligt … og saa hedt Du," - kom det.

"Ja vi har da havt andet at gjøre iaften; - men vent nu, saa skal jeg faa tændt en ordentlig Lampe til Dig."

Der stod en Barneskammel iveien for ham, og over Stolen ved Ovnen laa endnu noget Tøi.

"I burde ikke gjøre Stuen til Sove- og Barnekammer, Alette; - vi maa jo ha den fri, om der kommer nogen," piblede Utaalmodigheden igjen frem … "Der ligger en Strømpe der henne paa Gulvet!"

"Aa Guttemands, - Jakob! Vil Du kanske ikke, han skal ha Lov til at miste en Strømpe? … Du mukker nu vel ikke mod ham?"

"Det blir saa uordentligt, Du … ellers saa" - fulgte det mildnende.

Det var Tonen i Ordet uordentlig, der kom til at saare hende:

"Ja der kan vist være et og andet i Veien her, naar Du ser vel efter," - sagde hun, medens hun klippede og rettede Lampevægen, før hun satte Glasset paa … "man har lidt at gjøre her ogsaa, ser Du."

"Kjære Alette, Du véd da, at Du kan ta al den Hjælp, Du bare peger paa, vi har jo Raad til det. Du behøver bare at sidde inde i Stuen og kommandere og la dig opvarte."

Det blussede op i hendes Øine; det var, som de Ord havde en særegen Evne til at forarge hende:

"Tak, jeg véd jo, Du synes, Du rigtig overvælder mig nu … Vi blir bare Biting for Dig herinde i Stuen, Jakob! Du gaar i dit, Du, - Forretninger, Forretninger" …

"Ja naturligvis, Bagateller, som vi helst burde skyve fra os! - Kan jeg mere end by' Dig al den Hjælp, Du bare er istand til at optænke, bære Dig paa Hænderne."

"Aa, Du kan by' lidt mere, Jakob, … lidt af Dig selv!" - kom det presset. "Det var ikke saa før. Du kan tro" …

"Se saa, se saa! Jeg mener virkelig, Du vil, jeg skal korte Kontortiden og slaa Harpen," udbrød han utaalmodig. "Her kom jeg ind ganske træt for at spørge, om jeg kunde be Toldbetjenten og Korpslægen til Aftens" …

"Det var da ogsaa en Aften at vælge, netop en af de to i Ugen, jeg bader Børnene! Jeg maatte desuden aldeles klæde mig om."

"Nei nei, der er naturligvis ikke Tale om at be dem heller - nu! … Jeg faar gaa ud paa Kontoret igjen og se til at bli dem kvit."

"Men, Du Alette," - sagde han og saa paa Uhret. "Klokken er alt over otte; jeg synes, det skulde være paatide at faa Aftensmad."

"Du véd, hvad der har været i Veien; men nu skal det snart bli, skal Du se, kjære Ven, - bli nu ikke utaalmodig" . . .

- Kontorlampen var næsten nedskruet, og Jakob gik derinde og fløitede og ventede. Det lod til at skulle trække ud . . .

En af Børnene skreg derinde …

"Og den Fornøielse at gaa her og vente kan jeg risikere to Gange i Ugen," mumlede han sulten, træt og kjed.

Faa mig noget ordentlig tillivs, - en god Beaf og et Glas Toddy sammen med Tolderen og Doktoren deroppe …

"Hm, hm," - han saa igjen paa Uhret og gjorde et Par utaalmodige Sving paa Gulvet.

Lidt efter stod han med Huen paa og i Overfrak i Døren til Kjøkkenet:

"Sig til Fruen," lød det kort til Pigen, "at jeg gaar op i Hotellet iaften." -

Alette var endelig efter et Ophold med Gutten naat saa langt, at hun kunde slaa Speilæggene i Panden; de skulde bæres varme ind paa Assietten; - det blev sent for Jakob! - Pigens Besked stansede hende netop, som hun havde slaat Knæk i det første.

Hun blev staaende og ballancerede Blommen over Spilkummen fra det ene Skal i det andet, medens Æggehviden randt. Det varede egentlig lidt, før hun forstod det …

Jo, han havde havt Huen og Frakken paa, stadfæstede Karen.

Det var i Begyndelsen omtrent, som han skulde ha sat sig i Vognen og git sig til rent at kjøre fra hende, - saa der stod hun … Uden videre gaat!

Hun slog ikke mere end det ene Æg i Panden og vidste, hun alligevel stegte ét for meget …

"Dæk ikke, - jeg kan faa Theen iskjænket herude Karen. Aa nei, - ikke Assietten med Kjødet … Jeg har nok med lidt Brød og Smør."

Hun trak Stolen lidt paa skraa hen til Kjøkken- bordet, medens hun drak Theen, og aarkede næsten ikke at række efter noget nu, det stod der med slig Uhygge over sig, forladt og vraget.

Efter den første Overraskelse tog Harmen hende.

… Ikke saa meget som selv komme ind! - iltrede hun sig op, - bare kort og godt lade sige, at nu var han gaat, - rigtig udtænkt! Han vidste, hun skyndte sig alt, hvad hun aarkede, med Aftensmaden …

Hun stod længe ved Vinduet i Stuen og fulgte Skimtet af den oplyste øverste Etage oppe i Hotellet.

Havde h u n det da saa morsomt - hun gik der alene og strævte og stelte, og han bare keg ind imellem glemsk og forretningstræt …

Hun kastede sig hen i Sofaen med Puden under Kinden.

Virkelig ville fornærme mig saa! - Kanske han vilde vise, han var Herre i Huset? …

Der gjærede i hende en ubevidst irriteret Følelse af at være budt Stigen fra Elskerens sværmende blinde Uendelighedsord ned til et praktisk Forhold, - Ægtemanden, som kunde forlange Aftensmaden paa Klokkeslettet!

Hun laa og stirrede ind i Jakobs Forbrydelse, til det blev ganske koldt i Stuen. Hun vidste næsten ikke, hvordan hun kunde bli god paa ham igjen …

Medens hun langsomt klædte sig af, kom der adskillige bittre Ting op i hende … Hun skulde bare gaa ud til nogen hun ogsaa! - overlade alt til Pigerne; bare ta Hjælp! - Det var ikke værd at bry sig hverken med Guttemand eller Lillemor mere! …

Hun laa og ventede og hørte efter hver Lyd, om det skulde være ham. Der laa en Beslutning over hende, som ikke varslede Jakob netop nogen let Vei til Solsiden igjen; han skulde finde hende ganske kold og rolig.

Hun maatte have sovet en god Stund, da hun vaagnede ved, at det gik sagte i Døren. Han bevægede sig saa forsigtig lydløst, han kunde, paa Taa for ikke at vække den lille i Vuggen, medens hun laa og lod, som hun sov og fulgte Skyggen af ham fra Natlampen.

Han bøiede sig varsomt over Sengen.

"Sover Du Alette?" prøvede han.

Da han intet Svar fik, begyndte han sagte at smaafløite; men tog sig straks igjen.

Saa hummede eller brummede han lidt, medens han trak af sig Støvlerne, som til noget morsomt, han tænkte paa . . .

"Alette, sover Du? - virkelig?" …

Skyggen skraanede, som han lyttede -

Javist sov hun; Pusten droges jevnt og hørligt.

Nu kom han sagte og stak Hodet ned imod Vuggen, der stod saa nær ved hendes Seng, at hun kunde naa i den med Haanden.

Det blev ellers ikke saa let at holde Rollen. Hun kunde ikke taale Kjærtegn af ham nu; og han stod og saa paa hende og kyssede hende forsøgsvis paa Panden, før han gik hen og lagde sig, som han dog kunde have en Tanke om, at det alligevel ikke hang saa rigtig sammen med den Søvn.

Mente han virkelig at lægge sig til at sove uden nogen Forklaring! … Hjertet bankede stærkere og stærkere i hende, saa hun næsten selv kunde høre det.

Hans Aandedrag blev regelmæssigere og regelmæssigere.

Endelig satte hun sig sagte op. Hun bøiede sig over ham saa godt, hun kunde skimte ved Natlampen.

"Jakob!" lød det halv bønlig, og hun lagde Haanden varsomt hen paa ham.

Men Jakob sov allerede fast og trygt paa sin slette Samvittighed.

Hun maatte græde ud sin Sorg og Skuffelse, og Taarerne randt modige hede, der hun sad. Hun lagde Hovedet hen til hans . . .

… Det lette lille Kys … Hvor hun angrede, at hun ikke var vaagnet, - ladet, som hun vaagnede, - og havde slaat Armen om hans Hals …

- - Hun vækkedes den næste Morgen ved, at Jakob ivrig spurgte Pigen, hvad Klokken var.

Billedet af Forurettelsen fra igaar vaktes med frisk Styrke ved at se ham saadan skynde sig i Klæderne bare i fuld bekymret Tanke paa Forretningerne. Naturligvis, - hvad der vedkom hende, var ingenting mod det!

"Naa da, Alette, mærkede Du virkelig ikke, at jeg kom inat. - - Aa naa, snik snak, Du er da vel ikke vred paa mig, - fordi jeg gik igaaraftes! … Der var ganske morsomt Du … og jeg har sovet som en Sten dybt paa Havsens Bund. Har den lille skreget? Ikke? -

Fornærmet? … Tøv! - Sludder, siger jeg Dig … Nei skal vi nu ha Scener! … Jeg har bent ud ikke Tid, Du. - - Det er ret, sæt Kaffeen ind i Stuen, Karen! - har hele Kontoret paa mig og maa ha klaret af et Indlæg til Klokken ti. - Brug nu Forstanden. Vil jeg Dig noget ondt? Vil jeg vel Mama noget ondt, Lillemor? - Der kan Du høre, Letta! Kan Du være saa barnagtig urimelig … Ikke svare mig et Ord. Jeg maa sige, Du forstaar virkelig at gjøre Dig behagelig," endte han pludselig hidsig, - "og faa en Myg op til en Elefant. Jeg har bare slet ikke Tid, Du!" Han tog haardt i Døren og skyndte sig ind paa Kontoret.

Han gik virkelig, idag ogsaa …

Det var første Gang de havde lagt sig til at sove uden at sige Godnat og være Venner. Hun havde aldrig trot, saadant kunde hænde.

- Det var en sneglende lang Formiddag, og Jakob viste sig ikke.

Han kom rask ind til Middagen. Minen overmaade freidig, rigtignok med et Snarkast i Blikket over Brillerne paa hende, for at se, hvordan det stod.

"Kjødsuppe med Boller! - deiligt. - Aa jeg er saa sulten, - havt Folk paa Kontoret i hele Formiddag."

Alettes stille forbeholdne Væsen skulde just ikke opmuntre til at gaa videre; og han begrov Fortsættelsen i en ivrig Spisen af Suppen.

"Ønsker Du mere?" kom det, da han hastig havde tømt Tallerkenen.

"Tak nei. - Og Steg, Du! det var bra" …

Hans Glæde i Maden var aabenbar ude af Stand til at fænge. Der blev taust igjen, medens hun pligtskyldig blid rakte ham Sauceskaalen og alt tilbehør, det ene efter det andet.

"Udmærket!" hævdede han tyggende den engang gjorte Begyndelse … "Men kjære, spiser Du ingenting, - denne deilige Steg? - Syltetøi véd jeg nok, Du tar;" han skjød Assietten hen til hende.

Det sidste forvovne Forsøg blev uden Virkning, og han sad en Smule raadløs, medens Gaffel og Kniv gjorde desto stærkere Støi paa Tallerkenen for at antyde, at han sad i Skynding.

"Burde Du ikke se til at komme Dig ud en Tur idag, saa vakkert Vaarveir, Du! - det vil opmuntre Dig, Alette," sagde han, da han var færdig og lagde Kniv og Gaffel ned.

"Tak, jeg har det da saa tilstrækkelig muntert, som jeg har det; det maa Du da se."

Han reiste sig og skjød Stolen under Bordet.

"Det er ret, Jakob, - gaa Du!"

"Du maa da forstaa, jeg har travlt."

"Jeg skal prøve at vænne mig til det," lød det tonløst.

"Vænne Dig til? - hvad?"

"Du havde ikke travlt igaaraftes, Jakob; men Du havde dog Hjerte til at gaa fra mig, - og siden lægge Dig uden saa meget som at sige et godt Ord til mig."

"Du sov jo."

Aah! -

Han fik et knusende foragtelig Blik, skjønt hun dog ikke fandt for godt at indlade sig nærmere paa dette.

"Du sov naturligvis i k k e. Jeg siger, Fruentimmerne er underfundige."

"Ja vær Du morsom! - Du bare gaar din Vei Du, naar her er lidt kjedeligt."

"Naturligvis gaar man sin Vei, naar det er kjedeligt. Du sørger snart for, at jeg gjør det samme idag igjen!" brød han utaalmodig ud, - "gaa der og lumre, saa jeg ordentlig er ræd for Dig … Fordi jeg slæbte mig her igaaraftes sulten og træt og ikke vidste, hvor jeg skulde gjøre af mig."

"Aa - Jakob, tror Du ikke, jeg nogengang kan være træt ogsaa;" - hun saa helt bort og begyndte at tage Tallerkenerne af Bordet; "jeg gaar her i det samme hele Dagen og vysser og bærer og synger."

"Rigtig Pøit af Dig, Du! - Neimæn, om jeg havde ventet det, - næsten ikke til at svare paa. Som jeg ikke faar baade bysse og synge og bære Jer allesammen med Kontoret," - han spankulerede hastig med Hænderne stoppet i begge Lommer henover Gulvet … "Jeg er en Egoist naturligvis," - vendte han sig med ét og blev staaende paa langt Hold … "en stor Egoist, som aldrig tænker hverken paa Dig eller Børnene - nei skulde jeg bry mig om dem!" sang han op i Stemmen.

"Aldrig havde jeg aarket at sove fra det hele, naar jeg vidste, at Du laa der og var bedrøvet og havde det ondt, det véd Du, Jakob; - jeg havde nok kommet til Dig jeg, Du!" Taarerne perlede hende i Øinene, medens hun nærmede sig ham.

"Aah! vilde jeg da noget andet? - men Du lægger Tryk paa mig, hindrer mig, stopper mig, gjør Du, et rent utaaleligt Tryk, siger jeg Dig … Jeg gaar jo rent, som jeg har gjort noget galt," begyndte han at ase sig op.

"Fordi jeg plager Dig med at længes efter Dig om Dagen" . . .

"Ja det er sandt, jeg er jo saa langt borte, hele Gangen og Kontoret … Hvad?" klappede han hende, "synes Du ikke en Kone med to Børn bør være lidt fornuftigere."

"Du træffer saa mange Folk hele Dagen, Jakob! men jeg gaar her alene bare i mit, jeg," klagede hun.

"Kjære Dig Letta, dersom Du vidste, hvor gjerne jeg skulde overlade Dig dem!"

… "Og naar saa Du ogsaa blir borte eller gaar der distræt" …

"Ja, ja, ja, kjære Vennen min … Men skal vi begynde med det nu?" lød det bønlig, medens han strøg hende over Kind og Hoved. "Jeg h a r ikke Tid Du," forsikkrede han. "Aa ja, aa ja, stakkars min, Du har det nu vel ikke saa godt. - Men Du skjønner da, at jeg har forrykende travlt, Alette!" brast det ud.

"Saa saa, saa saa, Barnet mit," tog han sig igjen føielig trøstende.

… "Men nu maa jeg paa Kontoret, ser Du," prøvede han uendelig blidt.

"Vær nu ikke saa - rent - sørgelig - Du!" nikkede han et Par Gange opmuntrende i Døren …

Den sidste Opfordring havde Alette ikke saa let for at efterkomme, der var noget inderlig forargerligt ved den. Ikke en Anelse af Forstaaelse! Han gik i sit, og hun i sit …

- Hun havde endelig slaat sig til Ro ud paa Eftermiddagen og sat sig til at strikke paa en Uldklokke til Lillemor, da Jakob kom ind igjen fra Kontoret.

"Jeg er vist urimelig Du," kom han hen til hende; - "skjønner mig slet ikke paa, hvordan Du har det. Jeg tror virkelig, Mandfolk er nogle store Skarn."

"Siger Du nu det," sagde hun glad.

"Af Naturen, - bare af Naturen … Men jeg er kommet til at tænke paa det i Eftermiddag. Du gaar virkelig her alene og kan ikke andet end bli' i daarligt Humør stakkar. Du har Ret, siger jeg Dig, Letta!"

Hun reiste sig med ét og tog ham om Halsen:

"Kjære Dig, - Gutten min!"

Han trykkede hendes varme nervøse Skikkelse til sig … "Har jeg da nogen anden end Dig, Alette?"

"End jeg da, Jakob! - end jeg da," klyngede hun sig lidenskabeligt op til ham. "Jo vi skal være sammen" -

"Saa har jeg tænkt, ser Du, Letta, at Du trænger lidt Selskab, - nogen, Du kan ha om Dig, - be op til Dig nogen af dine Kusiner eller Veninder for Sommeren - eller, om Du vil, Vinteren med; vi har jo Plads nok.

Hvad? - liker Du det ikke? Du ser saa paa mig … Men var det saa dumt da?"

"Aa nei, - nei Du," kom det langsomt som revet ud af en Illusion; - "det kunde kanske være nok saa … nok saa morsomt."

"Naada, - hvem?" nødte han.

"Det maatte da være min Kusine Konstance Kiønig," funderede hun.

"Javel, javel, hun er jo baade hyggelig og kvik i Brevene … Saa tar Du Pennen og skriver straks, ber hende komme jo før jo heller!" -

VIII

Konstance Kiønig havde været hos dem nu alt i en Uge. Hun havde sit eget nette Værelse, udstyret med Alettes alle mulige Hensyn - ogsaa til at hun skulde faa sin Frihed til at være alene, naar hun vilde, og læse, skrive sine Breve eller tage sig sin magelige Ro. Hun havde været ude som Lærerinde i seks, syv Aar og var nu taget hjem til sin Mor for at hvile ud en Tid, - hvad der havde foranlediget Alettes Indbydelse.

Det var to ganske forskjellige Maader, de havde at se Folk an paa, Alette og Konstance, endda de begge havde svært Sans for de morsomme Sider. Der var det nu for Eksempel Krabbe, som Alette først havde udleveret saa galt, som det bare gik an, men som hun nu tilslut alligevel vilde holde paa, medens han for Konstance blev den bitterligste Husdot af et Menneske, der nogensinde kunde faa Nathuen over Øine og Ører. Nei, - da var Fruen at foretrække; - praktisk og flink og dygtig …

… "Du Alette," forhørte Konstance fortrolig, - "I kommer da ud engang imellem?"

"Aa ja saamæn" -

"Det er bare det, som undrer mig, I har da ikke været borte én eneste Aften, medens jeg har været her."

"Du synes, her er langsomt og kjedeligt?"

"Nei jeg! - Men for Dig, Alette" …

"Ser Du, Jakob har saa liden Tid, han er mangengang ikke færdig paa Kontoret, før sent om Aftenen."

"Jakob ja. Men Du?" - kom det prøvende; hun studsede af og til i Øinene, før hun fandt sig tilrette i Huset, - "blir det ikke ensformig og tomt for Dig? D u arbeider jo ikke paa Kontoret."

"Man maa dog være en Smule for sin Mand, - og, naar Jakob" …

"Ja saa sidder Du hjemme og er t i l for ham."

Alette gjorde et rapt Kast paa Hovedet. Der var lidt i Tonen, som hun nok kunde havt Lyst til at opholde sig ved. Men nu kom Barnepigen med Lillemor klædt paa Armen til at gaa ud, og Guttemand skulde med. Han sad paa Gulvet midt i en Rude Solskin og sled og bed ufortrødent i Hestehaarhalen paa sin Træhest.

De kom da endelig afsted ud gjennem Gangdøren; og de to Damer var igjen inde i Stuen, Alette ryddede op Leger og Tepper efter Guttemand, medens hendes Veninde sad henne i Gyngestolen smaavuggende og halvt liggende, som det lod, blot beskjæftiget med at se paa sine smukke Fingre. Af og til gled der et Blik over dem hen paa Alette:

"Saa deiligt det var ude, Du!"

"Ja jeg tænker, Børnene skal ha godt af det."

- "Rent Sommerveir. - Men har Du egentlig noget at passe paa herhjemme nu da, Du … Skulde vi ikke gaa os en Tur? - og end om vi iaften gik op til Apothekerens, saa gjorde vi af det Besøg. - Fruen bad os jo saameget, da hun var her indom forleden."

"Ja - men Jakob, ser Du … han kan jo ikke gaa her alene hjemme."

"Himlen bevare mig fra at bli gift og v æ r e  t i l for nogen, Du! Jeg du'de aldrig i Evighed til det. Der sidder din Mand paa Kontoret og er til for Dig, og herinde sidder Du og er til for ham."

"Vi gaar da mangengang ud sammen, véd Du … og saa forhippet faar da virkelig ikke en gift Kone være paa at more sig!" lød det lidt affeiende og ikke uden at lade føle sin gifte Værdighed foran den ældre Kusine.

"Du er tre, fire og tyve … Blir man saa adstadig, naar man er gift, Du! - saa det ikke engang kan falde Dig ind at gaa en Tur alene, naar det er sligt Veir … Sig mig, I har jo Hest og Trille - og Gut?"

"Jamæn har vi saa! - Og vi bruger den ogsaa; men Jakob er jo noksaa kjed af Kjøring, kan Du begribe, - alle Forretningsreiserne" …

"Tænk, om han stak Hodet ind i Stalden og saa, den var tom; han skal jo ikke bruge Hesten idag … Jeg har faat saadan græsselig Lyst paa noget, Alette! - bare at se Jakobs Ansigt, naar vi bad om Trillen til at kjøre ud i Eftermiddag. Vil Du, at jeg skal be ham?"

"Tak, jeg kan gjøre det selv. Du tar ellers meget feil, hvis Du tror, jeg ikke faar den, blot jeg peger paa den. Hele Spørgsmaalet er bare, om jeg selv vil det."

"Om Du v i l ja, - - Du har nok grundig forvænnet ham."

Alette var lige efter inde paa Kontoret og kom tilbage fulgt af Jakob, som viste sig yderst forekommende … Det var hans Feil, rent galt af ham, at han ikke havde tænkt paa at byde Konstance Vogn før; den stod naturligvis til Tjeneste, naarsomhelst hun blot vilde nævne det med et eneste Ord. Det var overhovedet aldeles uhyre, hvor den stod til Tjeneste.

Den blev spændt for under hans ivrige Omhyggelighed, og selv hjalp han dem, - den vævre askeblonde Kusine først, - op i Vognen …

Hvor de vilde kjøre hen? Bevares, han indlod sig ikke paa den farlige Ting at give nogetslags Vink eller Raad; de var jo selvstyrende Damer … Jo da, han skulde hilse Lillemor og Guttemand, naar de kom hjem i sin Ekvipage!

Afsted rullede de, medens han stod paa Trappen og med en vis Tilfredsstillelse sammenlignede sin Hustrus smukke mere stilfulde Skikkelse under Parasollen med Kusinens djerve raske lavere. Han tog Brillerne af og gned dem med et lunt Dobbeltudtryk i Smilet …

En saadan Kusine har aabenbar kun Idé om Rettighederne . . .

Slig ohne weiter at behage Hest og Vogn for Døren, - om det netop kan være holdbar Husskik i længden, det … Gad vide, hvor længe hun har staat paa de ni og tyve, som hun siger …

- Han var adskillige Gange fremme i Kontorvinduet og keg og saa ud om Eftermiddagen; det varede nok saa længe, inden de to Damer kom hjem …

Han sad som ivrigst neddukket i et Indlæg, som han haabede paa at kunne faa færdig endnu til Aftenstid, da han hørte Vognen udenfor. De lo og snakkede i Gangen, og saa stak Alette, endnu i Hat og Kaabe, Hovedet ind:

"Her er vi. Du kan tro, vi har moret os, Jakob!"

Hun var endnu med det friske Veir om sig henne hos ham ved Skrivebordet og kyssede ham varmt to, tre Gange. "Du kommer nu vel ind … Véd Du, om Lillemor har været snil?" spurgte hun hastig og var igjen ude af Døren.

Det var som en ny Passage i den vanlige Husgjænge, denne Fart af Hustruen saadan ud paa egen Haand; og han sad igrunden ganske nysgjerrig efter at faa vide, hvordan de havde havt det.

Men saadan straks at fly ind; - man fik da pine dem lidt . . .

Der blev rent livligt inde ved Aftensbordet. De to havde kjørt en lang Tur den smukke Vei langs Elven og paa Hjemveien gjort et Par Visiter, som endnu bølgede dem i Blodet. Og, medens Konstance opvartede med sit friske ny Øie baade paa Egn og Mennesker, sørgede Jakob og Alette tilstrækkelig for, at hendes mangelfulde Viden blev suppleret.

"Sig mig, hr. Sagfører," tog hun i, - "De synes nu vel, vi har raset begge to i Eftermiddag; - at Hesten har kjørt lybsk fra Stalden og Deres Kone fra Huset?"

"Og Du kan tro, vi har moret os," bestyrkede Alette.

"Forsikkrer Dig, Alette, Du kom saa ny og frisk ind til mig paa Kontoret, som Du havde været i Amerika," erklærede Jakob.

"Hvad, - er hun virkelig kjedelig ellers, naar hun er sammen med Dem?" kom det maliciøst. "Jeg begynder forresten at tro, at Du alt har skjæmt din Mand ganske ordentlig ud, Alette. Det skulde være mig, som havde Hest og Vogn!"

" Ja da kom der nok Fart! Sig mig, vilde De ta Manden med ogsaa da?" forhørte Jakob.

"De mener, der skal absolut en Mand i Vognen; det er dog Hesten, som trækker. - Men De kan tro, de gjorde store Øine hos Grüners, da de saa Fru Mørk uden at være heldet op til sin Ægteherre. Det var, som de ikke rigtig trode, Du kunde staa alene, Alette! Bevares, hvor saadanne Koner gjør sig benløse … Det vilde vist være Dig en forfærdelig Tanke, om Du skulde gaa ud en Aften alene."

"Ja der er igrunden noget i det; jeg vilde synes, det var noksaa uhyggeligt."

"Nei, vilde Du?" spurgte Jakob overrasket.

"Jeg er saa underlig uvant til at være bare mig, ser Du . . . jeg kjender godt, jeg er blet lidt generet."

"Nei, stakkars Dig, er Du virkelig det? Saalænge har Du vugget og byet, til Du begynder at bli menneskesky" …

Han faldt i Tanker, og der skjød et Blik over Themaskinen hen paa hende:

"Jeg mener, vi faar øve og hærde os op til at være sammen med Folk igjen, jeg - som Romerne gjorde med Cimbrerne og Teutonerne … Hvad Alette? Lad os nu begynde med et Velkomstselskab for Frøken Konstance imorgen eller iovermorgen, - bare saa fort, Du kan. Jeg tviler ikke paa, at det vil drage Konsekvenser, saa vi faar Indbydelser baade hid og did - især nu, vi har en Nyhed som din Kusine at angle med."

Forslaget vandt ubetinget Bifald. Der kom en livlig forhandling om Udvælgelse af Gjæster, medens Theen og Smørrebrødforsyningen fornyedes med en Appetit efter Turen, som Jakob ikke kunde nægte sin Beundring.

"Nei nu maa vi engang gaa fra Bordet!" sluttede Alette; hun skulde ind og faa Børnene tilsengs.

- Klokken blev nær halv ti, før hun igjen naade til at komme ind i Stuen.

"Men, kjære Jakob, er Du ikke gaat paa Kontoret?" udbrød hun forbauset. "Lampen staar der og brænder."

Jakob drev paa Gulvet i ivrig Passiar med Konstance.

"Sluk den bare, Alette; det blir saa alligevel ikke noget af med Arbeidet iaften.

… Og saa anlægger De Deres Sparepenge i en Livrente?" fortsatte han interesseret.

"En enslig Pige, som jeg, staar anderledes paa egne Ben, naar en ved Fremtiden sikkret."

Hun sad i Gyngestolen med Nakken mod Trøsteren, og i det lyse blonde Ansigt grov der sig et Par Smilehuller, naar hun bøiede sig frem og snakkede ivrig, som neppe havde synderlig med Erotik at gjøre.

"Tja-tja," lød det betænkt fra Jakob - "jeg har jo ogsaa lagt op lidt Penge … og har ogsaa havt mine Anfægtelser om, hvor jeg skulde gjøre af dem. Og jeg er kommet til det, at man faar ha Tillid til og flyde paa Forholdene i det Distrikt, man virker i, tro paa Skogen … Hvad, Frøken Konstance, der er dog lidt Ræson for en Forretningsmand i det?"

Alette stod lidt og hørte paa … De snakkede virkelig for fuldt Alvor om Forretninger.

"Og saa har jeg gjort en liden Begyndelse og kjøbt et Par Skogparceller. De kan staa og vokse. Det er ogsaa en Sparekasse."

"Nei men, Jakob! - og det har Du ikke sagt mig. Saa vi virkelig eier to Skoge Du?"

"Ja saamæn, - det er to Gange tusind Kroner, jeg har liggende ved Siden af Bervens Skog ved Vestaaen. Og faar jeg samlet lidt Penge til udover Aaret, smelder det større i. - De ser paa mig, som De tænker, jeg er Spekulant, Frøken Konstance! - nei, vær De rolig. Men lidt, - lidt maa man dog sætte paa et Kort, skal der være Udsigt til at vinde noget, - hvad siger De, Frøken? - Ellers kan man jo ligegodt lade Dem staa i Banken" …

Spørge Konstance om saadant! undrede Alette med en lidt rask Reisning paa Nakken.

… "Der faar være lidt Veir i Forretningen, - lidt Peber og Salt paa Indlæggene, - saa Skogen kan staa og suse med lidt Fremtid … gi' Tømmer til et Hjem" …

Alette sad og stirrede paa ham. Saadan havde han aldrig snakket til hende. Det var ganske nyt for hende, dette om deres eget . . .

Samtalen vedblev meget livlig om Skogen og om, hvad der var Hazard og hvad kun en fornuftig Tillid til det Distrikts Forholde og Liv, man levede med i.

Jakob talte sig ganske ivrig, og Konstance, der ikke havde saa lidt praktisk Skjøn fra de forskjellige Steder i Landet, hun havde været, holdt Emnet varmt med sine interesserede Bemærkninger.

Det Lys, Konstance endelig tændte for at begive sig ind paa sit Værelse, fik staa og brænde et godt Stykke ned, før der blev Alvor af at bryde op.

Alette fulgte hende ind, som hun pleiede; men blev der mod Sædvane kun ganske kort.

"Virkelig Vet i hende, Du," erklærede Jakob oprømt, da hun kom ind igjen, - "sund Forstand!"

"Jeg blev belært baade om et og andet iaften, jeg ikke vidste før!" kom det fra Alette.

"Ikke sandt? - hun er ganske morsomt interesseret for et Fruentimmer at være?"

"Og Du har heller ikke havt saa svært for at være fra Kontoret iaften," lød det lidt knapt.

"Hvad?" … han saa lidt opmærksom paa hende. "Hm, nei!" - lo han, "hun kan prate Forretninger, ser Du, og sligt trækker. - - Saa hyggelig Du! Dersom Du vidste, hvor jeg holder af dette Hjem, denne Stue, denne Kone" . . .

"Med lidt Peber og Salt paa ja; sig det kun Du."

"Men det er Dig, som er Sjælen i det, - saa frisk, som Du kom idag. - Tviler Du, Alette?"

"Nei min Ven, jeg tviler ikke -"

"Naa da, - se paa mig."

"Jeg tviler ikke, hører Du; - jeg tror, Du holder af mig."

"Forguder Dig, skal Du sige, - saa rank og høibaaren i alt dit Væsen! - Og nu skal Du saamæn ud mellem Folk og gjøre Dig lidt mere gjældende. Jeg vil, Du skal vise Dig og komme til din Ret; det er jo rent, som jeg har været en Fangevogter for Dig. - Naa, er det ikke nok? … Du er saa rar."

"Det er nu ikke saa morsomt, at én altid skal være bare af en høiere Verden heller."

"Se saa, der har vi det! - Er der noget i Verden, jeg lever for uden Jer, - arbeider jeg ikke for Dig, gjør jeg andet end tænke paa Dig og Børnene, og saa -"

Han skridtede i Oprør frem og tilbage.

"Aa ja, jeg skjønner det jo," - tog han sig; "det er min egen Skyld, som har ladet Dig sidde herhjemme alene, saa Du bare har mig at faa Humør paa … Du maa naturligvis ud mellem Mennesker … Se bare idag, hvor hyggelig det har været, - - helt til vi blev alene!" kunde han ikke lade være at tilføie.

Han gik ærgerlig ind i Sovekammeret.

IX

Det var rigtig et muntert livligt Sted, fandt Konstance. Himlen maatte forresten vide, hvad Mesteparten af de Mennesker havde at bestille, for de havde Tid bestandig!

De havde rigtig turet hele Sommeren. Var det ikke Selskaber eller Smaabesøg, saa var det Landturer, og Konstance havde en forunderlig Gave til at faa sat sine Medmennesker i Farten; hun taalte ikke at gaa ledig to Dage, før der den tredie absolut maatte findes paa noget. Snaksom og livlig, raillerende og harcellerende morede hun Folk. Hun var et selskabeligt Talent med skabende Idéer, der undertiden kunde blive besværlige for Værtskabet, men satte Liv i Gjæsterne, og hun maatte derfor kun nødig savnes.

Og hjemme gik saa Snakket og Kritiken over det altsammen lystig mellem hende og Alette. Havde Alette en heldig Sans for de komiske Sider, saa havde den anden det med, at hun altid stak, naar hun var morsom. Livet, der overalt havde paalagt hende mange Hensyn og Fortielser, havde ladet den bittre Braad vokse i hende; og her var hun tilfældigvis kommet i Forholde, hvor hun kunde give en fængslet Tunge frit Løb.

"Sandelig, hun var ingen braadløs Honningbi," erklærede Jakob; "men kvik, kvik var hun!" …

Og under den Tid isommer, Onkel og Tante Vosgraff var oppe i Besøg, var hun uvurderlig, en ren Frelsens Engel at ha i Huset. Onkels Uro og Tantes Snak, - hun vidste at sysselsætte begge Dele; hun var vant til at leve med alleslags Vægter og Pligt paa sig. Den Kunst at slaa Tonen an med ældre Herrer forstod hun. Og mod Tante! - som hun kunde med et halvt Øie se og beundre, hvad der var dyrebart i hendes Antræk, - og desuden gi hende sine Vink om Stedets Forholde og Personligheder.

Justitiariusens nød for hver Gang, de var deroppe, med en vis berettiget Stolthed mere og mere den øiensynlige Fremgang i de to unges Stilling paa Stedet.

"Isandhed et heldigt Talent, han tjener minsæl bedre end en Statsraad" … Det var visse opsatte Personer, der beæredes med denne Justitiariusens intime Udtalelse.

Og Sagfører Mørks Hus var blevet at regne blandt Stedets selskabelige. Der var ogsaa adskillig Forskjel mellem den noget frygtsomme Alette, som begyndte at vise sig ude ivaar, og den friske, anstandsfulde Fru Mørk nu, som under det sedate, passende Fruevæsen maatte skjule lidt af, hvorledes hun morede sig, som lod sig nøde til at danse og to Gange opfordre til at være med i "Enkemand søger Mage", naar Ungdommen legte ude.

Jakob betalte med en vis Tilfredshed de forøgede Udgifter ved den ny selskabelige Maade at føre Livet paa. Og, naar Alette mod Aftenstid viste sig i Kontoret pyntet til at gaa ud og vilde afpresse ham et Løfte om at komme efter saa snart som muligt, og Døren havde lukket sig med et: "Mor Dig nu godt!" kunde der nok melde sig Forestillinger om, at et Slag Kort og en Passiar alligevel ikke var afveien, saa han efter en vel anvendt Timestid kom til at tage en Svip indom Sovekammeret og Børnene for at pudse sig og drage efter.

Han var heller ikke saa lidt forfængelig af at kunne opvise baade et smukt Hus og en smuk Hustru. Det stadige Omkvæd i hans Mund til Alette var, at hun var den vakkreste i Verden; det var en Fryd at se, hvor hun tog sig ud, han vilde aldrig i Evighed ha en anden Kone!

Han sagde det op igjen og op igjen; og det lagde sig virkelig ogsaa et Par Gange som et Plaster paa hendes Ærgrelse over, at han paa Hjemveien om Aftenerne saagodtsom bare henvendte sig til Konstance, naar der skulde tales om noget alvorligere, om Mennesker og deres Forhold og Affærer deroppe.

Hun kunde ikke lade være at bli saar, da det lod til, at disse Hjemturer fra Selskab hver evige Gang skulde ende i slige Drøftelser! …

Og, da han saa en Aften, de kom hjem, fik sit varme Udbrud besvaret med et Par forgrædte Øine, blev han ordentlig irriteret og kaldte hende for lunet.

Men det var slet ikke morsomt, at han nu den ene Gang efter den anden gav sig til at sidde inde i Stuen og fortælle Konstance - bare til Konstance! - saa om et og saa om et andet fra Kontoret. Hun kunde ikke for, at Graaden kom hende i Øinene, naar de senere var alene, og da blev han utaalmodig og saa ironisk paa hende over Brillerne … "Hun var da vel ikke jaloux? - misundte hun hende? - Den stakkars Pige har bare sin usædvanlig sunde Forstand at brillere med i denne Verden … Vær Dig selv, søten min, - det er tusind Gange mere end al Ræsonneren" -

Det kunde jo ogsaa hænde, at hun selv var ualmindelig nærtagende, hun var slet ikke i det Humør, at det laa for hende at se alting saa let og lyst … langtfra videre rask om Dagen, nødt til at tage sig det lidt mageligt og, ret som det var, hvile paa Sengen nu udover Høsten. Hun hang lidt tung paa Jakobs Arm; det var jo saa, at Familien igjen kunde ventes at blive forøget. Og, naar hun de sidste Gange havde følt sig altfor utilpas til at gaa i Selskab, havde hun dog gjort det alligevel for at hænge i Sælen og følge Konstance. Hun sad der og saa humørløst med Øinene baade det ene og det andet, hun ellers vilde ha moret sig ved, og maatte drive op alle sine Kræfter for at være nogenlunde livlig.

Til iaften var de igjen udbudne, - vist et nok saa stort Selskab hos Kaptein Böckman.

Hun havde fortiden ikke mere end et Par Selskabskjoler, som passede, og havde tat dem frem nu mod Aften for at finde ud, hvad Pynt hun kunde ha paa dem. Men, da hun skulde klæde sig, var hun virkelig alt andet end oplagt. Hun gik lidt i Skumringen og var uvis; hun vilde vente i det allerlængste med at bestemme sig.

"Hu, tu, tu, - ud i Mørket og Sølen, Jakob!" sagde hun, da han kom ind for at faa Lampen tændt paa Kontoret.

"Tror Du ikke, det vilde opmuntre Dig lidt, Letta min, - Du kan jo la spænde for og kjøre?"

"Det skulde være saa deiligt at faa være alene hjemme en Aften og ligge paa Sofaen og hvile og læse, - - hvad siger Du, Jakob!"

"Ja ja, Vennen min, som Du vil, kanske Du har bedst af det."

"Ja nu s k a l det være bestemt; jeg hænger Kjolen ind igjen, jeg" …

- "Konstance, Konstance!" raabte hun ind af Døren til hende. "Du kommer til at gaa alene i Selskab iaften … Hvad tar Du paa? - Du gaar saa formeget med det samme. Du kan saa godt faa en Kniplingskrave af mine og sætte op Haaret med min ny Sølvpil" .. - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - Alette havde gjort sig det hyggeligt den Aften i Sofaen ved Lampen. Guttemand kravlede og legte saa roligt nedenfor paa Gulvet, og hun hørte det nynne fra Barnekammeret.

Det var som en saadan Fred at føle sig alene uden Konstance engang. Og inde paa Kontoret havde hun Jakob; han arbeidede for dem allesammen, stakkar!

Hvor han var glad i dem … Hun kunde ordentlig se ham for sig med Lampeskjæret over sin rødlig brune Lug og det brede Ansigt, der var saa levende i Trækkene; han havde en Rørelse ved Kjæven, som han smaatyggede Tobak, naar han tænkte …

Klokken var nær ni, da han endelig kom ind, hastig, med Lampen i Haanden.

"Er Du færdig for iaften, Jakob?"

"Ja, og gaar ind og klær mig, Du, - tænker, jeg har endnu god Tid, til de spiser deroppe."

"Blir Du ikke … Og jeg, som -

"Hvad?"

"Nei slet ingenting, Jakob. - Gaa Du, naar det morer Dig."

Han var alt inde i Sovekammeret.

Hun satte sig heftig op i Sofaen:

"Huf, Du skraber saa med Stolen, Guttemand!" greb hun lidt hvast i ham, saa den lille satte i at vræle.

Hun tog ham op til sig:

"Saa saa, Gutten min, græd ikke Du! - Jeg var styg mod Dig, var jeg … Men vi skal være alene vi, ser Du. Det er det samme med os … og meget morsommere ude … Naa naa, Du er søvnig, stakkar; Mama skal lægge Guttemand" . . .

Guttemand, som engang var kommet paa Gleisen, suttrede endnu, da Jakob igjen kom ind i Selskabsdres.

"Godnat da beggeto," kyssede han dem i Farten. "Lad mig nu se, Du er snil mod Mama, Guttemand … Jeg trænger til at kvikke mig med en Passiar. Og Konstance maa jo ogsaa hentes, ser Du!" -

- - Den næste Morgen ved Kaffebordet beskrev Konstance Selskabet overmaade kvikt. Hun havde et helt Læs at fortælle, og stadig henholdt hun sig til Jakob, om hun overdrev. Medens Øinene ligesom blaanede under de halvlukkede Laag, lagde Ansigtet sig smilløst bagover, som hun selv blot gad pege paa det, som var komisk, og Jakob spiste og lo og bekræftede lunt:

Jo, det stod ikke til at nægte, Konstance havde sat ham de rette Briller paa Næsen til at se med igaar.

Det var sidste Gang, hun var der, før hun reiste, opgjorde Konstance med et lidet Suk, - og saa havde de da virkelig sørget for, at hun ikke skulde glemme dem.

"Hvad siger De, - De mener da ikke noget med at forlade os snart?" udbrød Jakob ganske varmt.

"I Slutningen af Oktober, véd De. Det er da ikke saa længe til nu det;" hun bøiede sit askelyse Hoved med Favoriterne ved Øret ned mod Tallerkenen.

Alette havde reist sig noget pludselig rask under denne sidste Forhandling; hun havde jo Børnene og Morgenstellet paa sig.

"Det er vel paatide, vi ber hende ordentlig bli hos os ogsaa i Vinter Du," kom Jakob efter hende ind i Sovekammeret.

"For et Held, at vi har hende at ta til i Huset nu, Du begynder at bli saa klein," vedblev han, da hun ikke svarte.

"Ja, jeg kan nok tænke mig, at Du vilde finde Huset mærkeligt tomt uden hende," kom det endelig noget underlig sagte; hun vendte ikke Hovedet til ham og vedblev at ordne noget Barnetøi hen i Skuffen.

"Hvad mener Du nu med det?" spurgte han utaalmodig, - "noget mere praktisk lod der sig da vel ikke opfinde, om vi ledte med Løgt, - en Veninde, Du kjender ud og ind og er tryg paa!"

"Ja Du er virkelig omtænksom, Jakob, - paa det Punkt" … forlød det adskillig langsomt.

"Det er da for din Skyld - naturligvis" …

"Nei, Jakob!" hun rettede sig med ét fra Skuffen, og saa vist paa ham, - "ikke for min Skyld, men for din. Aa nei, træk ikke saa paa Munden, - jeg skal vel være jaloux eller misundelig paa hende igjen."

"Det forekommer mig, som jeg ikke har sagt nogenting, Alette! - ikke et Ord."

"Nei, - men jeg véd blot saa inderlig vel, hvad Du mener . . . Og sig, hvad Du vil, det er krænkende for en Kone at se nogen sætte sig i hendes Plads i sin Mands Fortrolighed."

"Fortrolighed? - Fordi hun er kvik og interesseret for Snak om praktiske Ting. Man maa altsaa ikke indlade sig med Folk, som er morsomme - eller kvikke - eller interesserede, naar man er gift?"

"Det kommer sandelig an paa det!"

"Ne-i, de sætter sig naturligvis alle paa Konens Plads; - en Kone skal række éns hele Horisont rundt hun, ellers - bevars" …

"Du véd godt Jakob, det er ikke det, jeg mener!"

"Ne-i, - ne-i, - nei … man maa bare sky dem, som er morsomme, jeg forstaar det saa godt, Du, Fruentimmer vel at mærke! - Man skal kjøres med Skylapper endogsaa gjennem sin egen Stue."

"Ja driv Du paa; - men be hende bli her? - endnu en hel Vinter - jeg?" Ansigtet brændte, medens hun skalv i Stemmen, - "nei, Jakob, det gjør jeg ikke!"

"Bevars, bevars Frue! som Du vil, som Du ønsker" ..

"Jeg er ikke jaloux," brød det ud i en Taarestrøm, - "jeg er bare saa pint ulykkelig og har været det helt, siden hun kom i Huset … Du er ikke en Aften i Stuen for min Skyld, - det er af hendes Naade, jeg har Dig der . . . Og igaar gik Du uden videre, og lod mig sidde" …

"Der behøves ikke mere, Alette! Du har sagt saa nok … jeg er saa fuldstændig tilfreds med Oplysningerne. - Du tar naturligvis feil af det hele, men det er det samme … Og jo før Du paa en venlig Maade faar sat din Veninde paa Dør, desto bedre.

Sig mig," gav han lidt hævnlysten af sig i Døren, "agter Du at korrespondere med hende bagefter?"

X

Der gik aabenbart mere og mere noget i Sindene om vaagnende florisante Tider gjennem det vidtløftige Skogdistrikt. Stedets Avis offentliggjorde den ene Handelstermin efter den anden stigende Tømmerpriser. Træer af mindre Størrelse, der før stod værdiløse, kunde nu hugges med Fordel og gjøres i Penge. Og Skogen stod der kvadratfjerdingvis og kvadratmilevis indover Aasmarkerne og groede saa sikkert som Eierens Skjæg og bar Guld for hver Tomme, den voksede i Dimension. Hver lidt høiere Prisnotits kunde løfte dens Værdi med hundreder eller tusinder af Dalere.

Der suste en vis begyndende Svimmelhed i Luften hjem over Bondegaardene og indover den lille By fra det uendelige Skogtag; der strakte sig - med den fældende Økse i tusinder Huggeres Næver, - ubekjendt, umaalt, vidt. - Og det suste op fra Elven, der randt fuld af Tømmerstokker fra det mystiske Eldorado.

Der gik Rygter om Skoghandeler, der bekræftede sig. Folk, som igaar ikke havde havt Kredit for fire Skilling, var nu Eiendomsmænd med velspækkede Tegnebøger og en hel Bedrift under sig.

Stedet havde begyndt at faa et mere uroligt Fysiognomi. Hist og her inde i Byen som nedenfor paa begge Sider af Elven stak der op et Træhus under Opførelse eller netop færdigt, medens Eierne som oftest rykkede ind med en liden Butik eller Ølhandel eller et Værksted i nederste Etage endnu, før Bordklædningen var kommet eller endog Vinduerne sat ind ovenpaa, hvor der fremdeles byggedes og snedkereredes.

Og oppe i Hovedgaden saas - foruden den kjendte kombinerede Galanteri- og Bondehandel - alt to nymalede Huse, et hvidt og et gult, der hvert var vokset med en hel Etage, medens de nedenunder prangede med store moderne Butiksvinduer. Paa Pladsen lige overfor det Stykke Slette udenfor Kirkegaarden, der bar Navn af Torvet, havde Spekulanter fra Landsbygden nylig indkjøbt en stor Tomt med paastaaende gamle Huse til Nedrivning; - det forlød, at Meningen var at oprette et Hotel, og af Antydningerne til Grundmuren at slutte, vilde det blive et Træpalads af ganske anselige Dimensioner.

At Udvidelsen af Bygningsrækken ikke vilde stanse med dette, kunde skjønnes af, at en Arkitekt havde fundet sin Regning ved at nedsætte sig paa Stedet. Og der taltes om den ene Hovedbygning efter den anden, som skulde paabygges eller reises i ny moderne Stil af Proprietærer paa Gaardene udover Distriktet.

Og kunde der vel gives et bedre Bevis for, hvorledes en saadan Bygningsfeber kan ligge som en Smitte i Luften end, at nu havde selve Adjunkt Krabbe, - det vil da sige Fru Krabbe, - spekuleret, kjøbt Tomten ved Siden af med den lille gamle Tømmerstue paa og git sig til at bygge og udvide sig.

Det var Sagfører Mørks nedenunder, som trængte en større Bekvemmelighed, ellers havde de maattet flytte; det havde længe nok knebet for Plads. De smaa Tilbygninger, der var gjort paa Udhuse og Vognremisse, strak ikke mere til; der krævedes en hel Udvidelse af selve Beboelsesleiligheden. De kunde ikke længere i al smaabeskeden Fordringsløshed pakke et helt Selskab sammen i et Par smaa Stuer, og et ordentligt Gjæsteværelse, hvorved de kunde gjengjælde den Hjertelighed, der vistes dem af forskjellige Ven- ner ude i Distriktet, maatte ogsaa kaldes en Nødvendighed, - ikke at tale om, at der absolut trængtes et Forværelse til Kontoret, hvor Betjenten, Tobiesen, kunde ha sin Pult og Plads.

Der var et noksaa stort husligt Bestyr hos Mørks, tre Tjenestepiger og en Gaardsgut og paa Kontoret én, undertiden to, Betjente.

Foruden den ældste henved otte Aar gamle Johan Henrik, gik, kravlede og kløv der nu i mere eller mindre opreist Stilling tre smaa andre om i Stuen: Lillemor, Alf og Viking; - den sidste Tilvækst fra ifjorsommer.

Men Alette kunde trygt reise fra Huset baade én Dag og to, hendes Karen og hendes sikkre Barnepige var som Pillarer at stole paa, og Gudbrand Gaardsgut drak sig aldrig fuld uden naar han var færdig med sit Stel om Lørdagskvældene, og da blev han altid veltalende over "Frua".

Hun var jo ogsaa noget over al hans landlige Erfaringskreds ophøiet, naar hun sad der i Bredslæden, som han kjørte, i Pelsværkshue og Kaabe frisk smilende og nikkende under Sløret til en og anden, de mødte. Han følte en vis svimmel Ærbødigheds Rus. Det faldt til et Par Gange, at han kom til at holde hendes Muffe; der laa et Lommetørklæde, som duftede af Eau de Cologne, - aa, - som det maatte være, naar det var Fruas.

En af Fru Mørks kjæreste Fornøielser var saadanne Bredslædeturer med den smukke gule Hest foran, helst naar hun kunde kjøre indom en eller anden Veninde og tage hende med sig. Og saa, vel indpakket i det klare, kolde, friske Vinterveir gjennem Granskogen, der stod og veiede Sneen paa Grenene eller blinkede med Isnaalene i Eftermiddagssolen som et helt Rige af Sølvfilegran, - over i Kaffe- eller Thebesøg til Bøllings paa Storstad, Kapteinens paa Liberg, til Provstegaarden, Bøckmans eller opover til Veiinspektørens paa Sørsæter. Det var jo ogsaa altid nyttigt at forhøre paa Storstad eller Liberg om, hvad Selskabelighed der kunde ligge i Luften over paa den anden Side af Elven; det turde hænde, at det meste af den Sort paa deres Side bestemtes der i Bredslæden af Fru Mørk og en af de Fruer, som kjørte med hende.

Det var længe siden, Alette havde sluppet den Grille, at hun ikke skulde kunne kjøre ud uden Jakob. Dels reiste han jo selv saa inderlig tilstrækkelig, og dels kunde det ikke falde ham ind at fare ud fra Kontoret og Forretningerne midt om Dagen slig, som han nu sad i det.

Der var jo altid lidt Møie med at rive sig løs fra Børnene. Hendes Svaghed forkjælede dem, og hendes moderlige Øie opdagede stadig forunderlig mærkelige Egenskaber hos hver af dem, - fire forskjellige suveræne Villier, der skulde pleies og føies.

- Men nu var de alle besørgede i fuld Leg, og hun skyndte sig at tage Reisetøiet paa:

"Om der kommer nogen flere, Jakob, og jeg skulde finde paa at bli der iaften, vil Du saa reise over og hente mig?"

"Du mener, der kunde være et Slag Kort at faa kanske? - Send ialfald Bredslæden tilbage - saa faar vi se" -

Det var den staaende Formel, og af og til hændte det ogsaa, at han kom. Kortbordet, om han fik Lyst paa det, stod altid nærmere ved Haanden oppe i Hotellet, der ved de mange Distriktets gjennemreisende var blevet som en liden Børs.

Forretningen gik - med hans Kontorhjælp nu ligesaa mageligt og let, som den i disse udmærkede Tider kastede rundt af sig. Den var for en stor Del bleven en selvvirkende Maskine, der arbeidede blot med lidt overordnet Tilsyn. Hvad der engang havde været haardt Stræv, var nu bleven Rutine indtil næsten kjed Virtuositet.

Ne-i, han havde Tid nok; han begyndte ogsaa at bli bredere og lægge sig ud. Den gamle Energiens Eg var ligesom lidt tilsløret, og der laa heller over ham - naar han ikke i Forhold til fremede eller Klien- ter var den gamle hvasse livlige, - et vist trist Udtryk, der havde let for at gaa over i et fortrædeligt. Alette fandt, at han kunde være adskillig grætten, der skulde næsten ingenting til hjemme i Huset, før det trak op til noget, og hun var paa det sidste blevet noksaa varsom.

- - "Jørgen Berven kommer nedover fra Skogene sine engang idag, Alette!" kom Jakob i Sovekammerdøren med et Brev i Haanden. "Han blir et Par Dage. Du faar ialfald la Pigen sætte Gjæsteværelset istand."

Tonen lød lidt grætten. Da han kom gjennem Stuen, laa alskens Legesager for Børnene trukket og slængt udover, og Alette sad der, først nylig opstaat, halvt paaklædt foran Speilet og arbeidede med Krøltangen, som hun hedede over Spiritusmaskinen ved Siden af, medens et Par af Børnene fo'r ud og ind og legte.

… "Idag siger Du?" hun vendte sig heftig om, saavidt hun ikke hindredes af Krøltangen, og saa paa ham halvt over Nattrøieærmet. "Han forstaar da virkelig ogsaa altid at komme beleiligt, - akkurat, som vi er budne til Bøllings iaften" …

Hun blev ved med sin Frisur.

"Ingen Raad med det!" trak han endelig paa Skulderen, da der ikke syntes at ville komme noget yderligere Bidrag til Situationen; hun sad der inde i sit store udslagne Haar.

"Naturligvis maa vi bli hjemme" … Hun saa hastig hen paa ham. "Aa kjære! Du sætter Dig da ikke paa Stolen, hvor Snørlivet mit ligger … Det er lidt kjedeligt, de bad os saa udtrykkelig svare paa, om vi kom iaften, - saa det vil se nok saa underlig ud, - slet ikke bli saa godt optaget."

"Nei nei, Du kan jo reise! Jørgen og jeg hygger os saa inderlig godt sammen herhjemme - vi to." Der lød noget gjemt under af Bitterhed.

"Reise da, jeg? Det véd Du saa vel, jeg ikke gjør, Jakob … Men Du er saa vrippen straks, Du tror, jeg rører ved denne uskatterlige Berven."

- "Hm!" … han kom til at fortabe sig i hendes smukke raske Bevægelser med Armene … "Det er et vakkert Haar, Du!" han tog hen i det.

"Aa kjære, rør ikke!" hun trak sig utaalmodig undaf, ængstelig for Haaropsætningen.

"Naa naa, jeg skal ikke plage Dig."

… "Men vi maatte da vel kunne ta ham med os?" grundede hun. "Jeg maa sige, fare der altid bare som reisende uden en ordentlig Selskabsdragt med sig, det er lidt pretentiøst, hvad Du saa siger."

"Han kan nu ta op fem og tyve tusind Kroner af hver Lomme, og det gjør altid et Par graa Benklæder mere passable. Men Du taaler ham egentlig ikke i nogen Dragt, det er Sagen."

"Jeg forsikkrer Dig, jeg vil intet heller end, at Du skal ha nogen at snakke med, Jakob, - saa véd jeg, Du er fornøiet. Ja gaa nu, gaa nu Vennen min," affærdigede hun ham, - "Gjæsteværelset skal bli istand."

Han gik med en vis Fart ind i Stuen, og blev staaende ved Vinduet …

… Derinde sidder hun og aner ikke, at hun kunde gjort mig saa glad som en Nar, bare hun vilde ha slaat det Haaret om mig. Men det er vi naturligvis vokset over … naturligvis altfor opfyldt af alt andet til, at det kunde falde hende ind at spendere nogen Tanke paa mig. Børnene … Selskab … fremmede og alt muligt andet, til hverdags er det jo bare o s s e l v. - Det er ingenting at sige paa det! . . .

"Karen!" næsten rev han op Kjøkkendøren - "ryd afveien alt dette Skrammel efter Børnene." - - - - -

Det var altid en - med en Smule Bitterhed iblandet Forfriskelse for Jakob at se Alette komme saadan fin, smagfuld pyntet til Selskab med hele Holdningen livfuldt spændt af det, hun skulde ud i; - det var en Paradedemonstration, som baade eggede og irriterede ham mere, end hun drømte om.

Og iaften, hun viste sig inde paa Kontoret for ham og Jørgen Berven og erklærede sig færdig til at gaa i Slæden, - de skulde alle tre over til Bøllings - var hun mere indtagende end nogensinde. -

Berven havde sin lille Interesse af at iagttage hende derover i Selskabet. Hun var i sit Es, naar hun saadan kom ud, ligesom vokset til noget mere end, naar han saa hende gaa halvkjed derhjemme.

… Hun havde en, han vilde næsten kalde det pikant Maade at sætte Foden paa, der hang sammen med Ryggens Rankhed og gav hende en vis Eiendommelighed, der ikke var til at fornægte.

Hvad … hun spiller da vel ikke for sin Jakob? Hun strøg virkelig nogle Gange paa forskjellig Hold paa skjøns forbi hans Udsigt, som hun kunde beregnet Virkningen … Kunde godt være Fruentimmerkneb. Det var ialfald lidt gaademæssig, lidt at fundere paa … Aa nei vel … hm, hm, - forfængelig for ham; … Lyst til at knuse ham i Selskab, saa han kommer til at huske det hjemme i Stuen, naar hun gaar i Nattrøie eller lar ham bie med Maden, til hver af Børnene har faat sin dyrkede Villie …

- - En saa smuk og tækkelig og livlig Kone og dertil Mand og Børn utvilsomt saa ubrødelig hengiven, - gaves der et misundelsesværdig lykkeligt Ægteskab at opdrive i denne mangelfulde Verden, saa var det vel Mørks!

Dette begyndte nu næsten at blive staaende Komplimenter, hvor det velsete Par kom, og begge maatte de jo lige saa stadig i Beskedenhed tilstaa, at de selv ialfald ingen Grund viste til at modsige det.

Var Alverden saa at sige blevet murende enig om dette Stedets lykkelige Faktum, saa havde dog Jørgen Berven under sine hyppige Ophold i sin Vens Hus faat sit Indkig i, at der dog kunde være enkelte Abere at notere der ogsaa.

Han var nu engang en Pessimist og paastod, at det var med Ægteskabet som med Handelsfirmaer. Falliten kom ikke frem, før den m a a t t e i Dagen. Sæt bare en Krise paa det; - og endda faar man slet ikke vide om de fleste Misérer, for det ender netop der mere end nogen andensteds i en Underhaandsakkord paa fem og tvve, femten ja paa fem pro cent - om at leve passabelt og fordrage hinanden indbyrdes for Barn og Slægtninge og Skandales Skyld, naturligvis! For hver ordentlig Ægteskabsfallit, der ender i Skilsmisse, er der ti Arrangements … eller, stammede han, Af-Afsløringer, om De heller vil det, det er saa inderlig dødt det! …

Jørgen Bervens store Livsindtryk var, at Forholdet mellem hans Forældre netop havde aabenbaret en saadan kalket Grav. Han havde staat som Barn paa det saa tryg som den Jord, han traadte paa, trod paa det som paa Gud, - - og saa brast det alligevel en Dag under Foden.

Sin Vens Forhold fulgte han med synderlig Interesse. Det saa virkelig fra Begyndelsen ud som en Undtagelse. Af visse Smaating, som kunde træffe til, naar han var der, havde han imidlertid ogsaa begyndt at drage sine Slutninger - til Indtægt for sit - om, at der ogsaa her kunde være et og andet Fradrag at gjøre fra den rent ideale Fuldkommenhed.

XI

Johan Henrik traskede til Skolen hver Morgen. Det var en svare Bekymring fra hans Mors Side for at faa ham ordentlig afsted til præcis otte. Han skulde være paaklædt og ha spist først, - og saa det, han maatte ha med sig i Bogremmen, nøie undersøgt, saa han ikke kom til at glemme noget, stakkar! - og saa, om han havde Lommetørklæde …

Den elleveaarige Gut sattes i Fart som en Keglekugle lige fra Moderens Haand i Sovekammeret, fulgt af hendes beskyttende Øie ude gjennem Trappen og Gangen, til han blev borte oppe i Gaden. Iøvrigt fandt Mama en vis Beroligelse i, at han sognede til en Klasse nedenfor den, han egentlig efter sin Alder skulde siddet i; der var de fleste yngre end han, saa han var mindre udsat for at lide Overlast.

Der havde været ikke saa liden Strid mellem Alette og hendes Mand om det Tidspunkt, da Gutten skulde sættes i Skolen. Alette havde læst, at intet var skadeligere for Hjernens Udvikling end, at der begyndtes fortidlig, ja at det egentlig ikke kunde gjøres sent nok; - og Jakob som havde saameget andet at tænke paa og var vant til endnu at overlade det hele Børnedepartement til Moderen, gav Kjøb for Freds Skyld, indtil han en vakker Dag opdagede, at Johan Henrik gik i sit ottende Aar uden at ha lært mere end at læse indenad i ABCen med Moderen og skrive Tallene.

Det førte til en pludselig Krafthandling, idet Jakob uden at bry sig om hverken, at det ikke var Indtrædelsestermin eller engang den første Dag i en Uge, uden videre tog Sønnen ved Haanden og selv fulgte ham til det, som skulde blive hans fremtidige daglige Bur.

Han var siden ved det jævne Bænketryks Magt blevet løftet op i Skolens tredie Klasse, medens den tre Aar yngre Alf endnu førte en mere tornefri Tilværelse i Skolens nederste.

Men saa var det dette Spørgsmaal om Lekserne, hvormed Skolerne hensynsløst overanstrengte Børnenes Hjerner. Det viste sig ialfald paa Karaktererne, afskar Alette enhver lidt ivrigere Forhandling med hans Far om den Ting, at Gutten havde ondt for at klare det, de andre var jo alle øvet i at læse og huske, fra de var ganske bitte smaa! - Desuden Johan Henrik havde nok saa rare Indfald, - saa slet ikke paa Tingene som alle og enhver … Hans Far vilde undret sig over hans Natur, - om han idetheletaget havde havt nogen Tid tilovers til at lægge Mærke til og lære at kjende sine Børn!

Nu var det imidlertid netop af Karakterbogen, at ogsaa Jakob mente at burde gjøre sine Slutninger. Gutten kom hjem og rev Kasketten af sin hvide Lug og slængte den hen i en Krog, medens Skoleremmen med Bøgerne aflæssedes paa nogen for Øieblikket beleilig Plads. Synderlig Tanke om, at Karakterbogens Indhold skulde belemre Remmen med nogen moralsk Tyngde, synes ikke tilstede og var da ogsaa ganske upraktisk, saalænge Mama hver Lørdag uden nærmere Indgaaen i Detaillen forsynede Bogen med sit: "Forevist".

Efter at Jakob imidlertid en Dag havde tilladt sig et Indblik i den Basis, hvorpaa denne Guttens lykkelige Tilfredshed var begrundet, og havde opdaget, at hans Meriter over saagodtsom hele Siden stod antegnet med Firere og Femmere, var det som en hyggelig Gjænge med ét var forstyrret.

Johan Henrik indfandt sig en Lørdag med en Femmer i Geografi og en dito i Religion.

… Det kom af, - lød det inde paa Kontoret, at han havde mistet Kartet, saa han havde maattet læse uden det igaaraftes, og i Religionen havde det været ham umulig at faa vide Leksen …

"Der hører Du, Jakob, det er slet ikke Guttens Skyld, han har ikke kunnet for det."

"Nei, nei, - gaa Du, Mama!"

"Og Anmærkningen igaar for Skrivning?"

Det kom af, at han havde havt saa daarlig Pen -

"Og den Sekser, der for Historie?"

"Jeg vidste ikke, at det var Historie, vi skulde ha, jeg trode" -

"Naa saa," lød det blidt.

"Og den der - for Geografi igjen? den har Du vel ogsaa en Grund for?"

"Ja den kom af," - lød det modigt - "at … at" …

"Hør nu, min kjære Gut, alt dette, Du siger, det kommer af, - synes Du det gjør nogen Forandring paa dine Femmere og Seksere? Om Du falder i Elven eller ned af Trappen og slaar Dig, hjælper det da noget, at Du kan fortælle, hvad det kom af? -

Ser Du! … Og naar jeg nu maa straffe Dig, saa blir det ikke mindre slemt, om Du snakker aldrig saa langt om, hvoraf det kom. En Femmer er en Femmer og Bank er Bank, det nytter ikke at strø Sukker paa det. Og kommer der for mange af dem i én Uge, vanker der det samme om Lørdagen, som Du bekommer nu idag!" - -

"Kjære Alette, Du skjønner da, det er alle de Undskyldninger, vi maa plukke af Gutten, - enten det kommer af det eller det" - søgte han bagefter at overbevise hende.

Det lod imidlertid ikke paa nogen Maade til at ville lykkes; det var netop dette "det kommer af", som hendes Moderhjerte følte med. Hun fandt dybt saaret, at det var yderst haardt og uretfærdigt at straffe Gutten uden alt Hensyn til det, han kunde ha at fremføre, og det gjorde heller ingen anden Far end én, som kom fremmed mellem sine Børn fra Forretninger . . . Hun var ikke vant til at behandle dem saa koldt, ligesom efter Maal og Vægt.

Jakob havde en pinlig Følelse af, at hun ligesom havde forskanset sig for ham i sin Kjærlighed til Børnene; det var jo ordentlig i Lidenskab hun reiste sig imod ham, som én, hvis Nærværelse bare knugede hende og dem …

Var han en Nar eller hvad var han? … Midt i hendes stærkt indignerede Forurettelsens Udbrud over hans Haardhed og Hjerteløshed, - der ikke engang nu, Gutten græd i Sideværelset, vilde medgive, at han havde Uret; - medens hendes Læber dirrede, og Øiet saa paa ham næsten som han havde forgrebet sig paa hende istedetfor paa Gutten, - stod han egentlig og ledte i hendes hidsige Øine, ved hendes vakkre, vrede Læber og næsten tiggede indvendig om, at der alligevel maatte falde et lidet varmt Glimt af hendes eget kjære inderste selv, som mindede om, at det tilslut, dog var de to, som var hinanden mest af alt.

Men han saa bare Moderen i fuld Glød; - han selv var et Tilbehør, der ikke længere kunde tænkes i Forbindelse med lidenskabelige Svingninger. Den ny Ild i Hjemmet var Børnene; h a n var gaat over i Hverdagsmøllen. Ikke en Tanke paa hendes Pande at spore af andet, det var saa selvfølgelig …

De stod der med hver sine Pligter mod Børnene og Hjemmet; men en Funke af den gamle Eros! - Vuggen, der havde begyndt at gaa festlig som en ny Kjærlighedens Høisang, havde endt i en hverdagslig tør Knirken …

Og alligevel, - midt i forretningstrætte Stunder, eller i Øieblikke, da hans Tanke laa som fjernest derfra, kunde Illusionen komme over ham, - hendes Stemme med ét faa et saa rørende kjært Fald i Tonen, at han ordentlig listede sig til at gaa og lytte efter Gjentagelse, Synet af hende - midt i en kjedelig Trætte - lade en Alette skimte frem, som mindede og greb ham med en svimmel Længsel fra de forrige Dage, - medens hendes helt af sit andet interesserede Sind og Øie fornægtede det, gjorde det saa umuligt som selve Ligegyldigheden at fange hende …

Og dog, han kunde ikke andet! - som han stod der overfor hendes oprørte Bebreidelser, slog han pludselig Armene vildt heftig om hende, drog hende til sig og kyssede hende.

Det kom saa aldeles overraskende, og han læste i den Grad Forbauselsen i hendes Blik, at han fo'r ud af Stuen.

Nøglen til Kontoret smekkedes i … Han sad og stirrede i Gulvet og saa og tænkte, - og indsaa, at det gik i Hundene . . . Han sled og offrede sig for hende og Familien og kunde da vel vente sig noget igjen …

Han overgav sig tilslut til det, han ikke havde gjort i mange Aar - han græd …

- - Men paa Disputen havde det en forunderlig Virkning. Ikke et Ord mere om Johan Henrik, - og til Gutten blot snille Formaninger: Far mente det jo saa vel …

Det var, som Alette skimtede et og andet.

Dette pludselige Udbrud havde virkelig forvirret hende. Der var gaat noget saa uhyre af ham. Det var slet ikke bare et vildt Indfald, det var noget, han ikke sa', som laa saa hjerteskjærende i Øinene paa ham; hun saa det for sig og syntes saa Synd i ham, - og kunde blive saa glad …

Aftensbordet stod saa omhyggelig dækket, da han kom ind, Theen saa varm og vel trukket og alt saa paa Pletten færdig. Børnene var ble't besørget saa stille afveien, at de ikke skulde plage Far, - lunt af Ovnen, Lampen tændt, og hun selv bare optaget af ham.

Hun var paafærde med at forsyne hans Tallerken, havde husket paa at sætte ind en liden Ret, han likte, fra der var fremmede igaar, og havde bare Smaahyggeligheder at snakke om.

Hun var næsten ydmyg i sin Omhyggelighed. Og, da Børnene nu kom ind én for én for at sige godnat, berode det paa, om Far gik paa Kontoret eller blev i Stuen, om hun kunde blive saa længe ude hos dem.

Jakob havde en underlig grebet Følelse af hendes Tilnærmelse; - den stod af hendes hele Væsen dybere end nogen Tilstaaelse.

Og da hun igjen tilfældig gled forbi ham, medens han sad i Gyngestolen med noget, der skulde hede Opmærksomheden optaget af Aviserne, fangede han hendes Arm og drog hende til sig:

"Aah!" - udbrød han og lagde hendes Haand paa sin Pande, - "jeg kan undertiden længes, længes saa efter et lidet varmt Ord af Dig" …

"Jeg véd jo aldrig, hvad Du kan gaa og tænke paa, - saa er det en Skog og saa en Proces … Vidste jeg, det var mig, kan Du nok tro … Jeg forstaar det ikke, Jakob, at Du kan være saa deilig barnagtig" …

Han havde fældt Taarer før om Dagen, nu laa hun op til ham og græd. - De syntes, de havde fundet hinanden igjen den Aften. - - - - - - - - - - - - - - - - -

- Det var blevet saa anderledes gjennem varmt mellem dem, siden dette Opgjør kom paa; de følte det begge to.

Det var klart, at der maatte lidt Hensyntagen fra begge Sider, lidt Afslag paa sit fra dem hver. Men gjorde de ikke det saa inderlig gjerne!

Jakob fandt nu ofte Tid til at være med hende paa en Kjøretur, - de var begge saa oplivede og kvikke, og hun saa vakker med den friske Vinterkulde i Kinderne. Han vilde ta' hende med sig paa Reiser opover Distriktet, sætte hende af underveis hos en eller anden af deres gode bekjendte. Og noget saadant blev ogsaa et Par Gange sat igjennem.

Men saa var det Børnene; ganske for sin Fornøielse gik det jo ikke an at ta Livet heller.

Og om hun skulde gaa ud om Aftenerne, naar Jakob ikke kunde være med? - der var en Nøden og en Pruten. Hun vilde ikke, og Jakob maatte den ene Gang efter den anden gribe til at forsikkre, at han havde Arbeide, der vilde opholde ham saa sent udover, at det kunde være det samme for ham, enten hun var hjemme eller ei.

XII

Solen skinnede om Sommeren over Ager og Eng. Men, om det tørkede og sved i Straaet eller gav Kronaar, det blev nu mangensteds kun en Bibekymring.

Hovedsagen var Skogen … Skogen …

Den yrrede med Trætoppe for Fantasien, svimlede i Luften, uro'de Blodet. I den spekuleredes der, i Anledning af den reistes der, og kjørte Bonden i Karjol med havreforet Hest foran, medens Gaardstellet fik gaa sin Gjænge under Konens Tilsyn eller den voksne Søns, der slang ledig hjemme hævet over Tungarbeidet og blot grublede paa at komme til at spekulere selvstændigt.

Det var ikke godt at vide med hvor store Formuer, de sad, som nu eiede Skog.

Trælastpriserne var fremdeles stegne, og med dem Eiendomsværdierne. Den ene opsigtsvækkende store Handel afsluttedes efter den anden og aftraadtes ofte igjen straks efter til Trediemand med en Gevinst, der nævntes i tusinder.

Det var allerede længe, som om den faste Grund holdt paa at blive bevægelig. Jordegodset, som havde siddet arvefast fra Far til Søn, begyndte at gaa fra Haand til Haand som Indsatserne paa et Spillebord, og Skogene at skifte Eiere noget nær saa raskt som i den Juleleg, der kaldes at "bytte Sæde".

Og atter og atter stadfæstede det sig, at det sidste ny Sæde ogsaa var det bedste. Hvad der om Vaaren havde været vovelig Handel, kunde alt om Høsten vise sig at være Spotpris og Røverkjøb. Distriktet havde ikke selv havt Idé om, hvad det sad inde med for Værdier, hed det.

Og paa Jakobs Kontor og med ham som Mellemmand afsluttedes en Række af disse Handeler, der alle kastede sine rundelige Salærer af sig.

Jakob Mørk var paavei til at blive en formuende Mand. Med det Overblik, hans Forretning og mange Forbindelser gav ham over Skogtrafikens Chancer, manglede det ham ikke Anledning til at faa sine Penge ind med i en god Handel. Og var de blevet sammenlagte alle de Skogparter, han havde kjøbt eller Del i, saa da og saa da, vilde det have vist sig, at han var et Stykke af en interesseret Eiendomsmand i Distriktet. Det gav ham mange Reiser, Overlæsselse med Forretninger og fuldt op at tænke paa.

Johan Henrik og Alf risikerede sjelden at faa Karakterbogen efterset mere end én Gang om Maaneden, og da gik de, - bebreidede Alette ham, - som til en Henrettelse. Eller havde det hændt saameget som én eneste Gang at Gutterne var kommet ud fra ham, uden der var Sorg?

"For hvem, Alette? - for Børnene eller for mig? At se de lange Gutter stadig pryde nederste Bænk … Det desperate er, at det ikke a l t i d er mig, som anstiller Lørdagsbetragtninger over Karakterbogen med dem, men bare Du, Alette! De snur Dig rundt, jeg ser det, jeg ser det … og jeg eier ikke Tid til at gjøre noget ved det."

"Ja Du faar dem rigtig til at elske Dig!"

"Jeg faar ialfald se til at elske dem … Det er fordi Du er for snil med dem de seks Dage i Ugen, at jeg maa bruge Spanskrøret den syvende. - Og, naar det saa bare kan ske hver fjerde Lørdag, skjønner Du, Regnskabet blir desto mere ophobet. Alf raderer ud Karaktererne Du, - staar der saa ræd med sine blaa Øine og sin lange Hals og det krøllede gule Haar; Dig op ad Dage fra Du var sytten atten. - Og saa kjende, han ordentlig skjælver mellem Hænderne paa mig; - jeg siger Dig, det er en Bøddelforretning! Naa, jeg lod det jo ogsaa klaske mere end det sved til."

Saa hyppig fraværende og saa optaget af Kontoret, som Jakob var, blev hans Befatning og Eftersyn med Børnene nærmest kun af en uveirsbygeagtig Art. Han raste kort, og saa var det over for lange Tider. Lige efter havde han dukket sig ned i Forretningerne, høist med et Slags tilfredsstillet Følelse af maaske dog at have git et Stød til at faa det ind i en bedre Gjænge. Naar han blandede sig ind, maatte det ialfald ske med Kraft.

Disse Aabenbarelser af hans Faderlighed paa eller ud fra Kontoret laa som en halv Angst over Huset. Den levede i Gutternes Miner, naar han kunde stryge saa den ene og saa den anden gjennem Haaret og spørge, hvordan det var gaat idag paa Skolen? De blev altid saa lettede, naar han igjen var ude af Stuen.

Og Alette befandt sig jo som i en stadig Forsvarsstand mod ham, - ligesaa vaagen og paafærde for at dække over, hvad der kunde mishage, som ivrig efter at aabne hans Øine for de forskjellige mærkelige Egenskaber, der mere og mere kom tilsyne hos hver af dem.

Det er utrolig, hvor let noget kunde knækkes i et Barn! . . . "Skræm ikke Alf, ber jeg Dig; han er saa underlig, kan sidde i halve Timer om Eftermiddagen inde ved Pianoet med Leksen paa Nodeholderen og bare engang imellem slaa an nogle Toner. Nu har han gjort en hel Melodi, Du … Og Johan Henrik, ser Du ikke, at der er noget saa intelligent ved ham; men han lærer bare det, han har Lyst paa. Der gaar ingenting ved Tvang med ham" …

Og Jakob maatte jo erkjende, at var hans Børn absolut ingen Skolehelte, saa var det paa den anden Side ganske mærkelig, hvorledes de, - den yngste Viking med, - forstod at opføre sig. Alette havde et rent Talent til at gi dem et let og velopdraget Væsen.

Der stod den lange velvoksede Johan Henrik med sit snauklippede mørke Hode og tækkelige skjælmske Ansigt i Gangen, naar de skulde ha fremmede, og bukkede og hjalp til at ta Yderklæderne af Gjæsterne, og var paafærde med Stole og alt, hvad der kunde feile, saa beleven og opmærksom som en hel indøvet Kavaler.

Og, naar han saa senere staaende bag en Stol med et let Smil deklamerede "Hundemordet" af Wessel eller: "En Bondedreng som hedte Hans", høstede han Applaus som en hel Skuespiller uden derfor at komme det ringeste ud af sine naturlige Folder.

Alf indtog paa sit stilfærdige Vis ikke mindre. Han gled ind mellem Damerne og stod altid fortrolig hos nogen og smaasnakkede. Han lod sig ikke nøde, skjønt det bankede synlig i Halsen paa den smale blege, skjære Gut, naar han skulde hen og præstere det lille Stykke, han selv havde komponeret, eller spille noget af det, han havde lært.

Og Lillemor! - den elleveaarige lyshaarede Elisabeth, - fo'r op og ned af Trapperne til Krabbes. Hun havde slaat sig paa Adjunkten, eller rettere han paa hende, fra hun var liden af.

Og sikkert var det, at ved den ringeste Trykkethed eller Uro i Luften, - enten det var mellem Forældrene eller det lumrede et Opgjør for Gutterne, - gled hendes kortskjørtede Skikkelse med Fletterne ind af Døren hos Krabbes. Hun sad der da i Begyndelsen taus, som en Høne, der er stille paa Pinden, og lyttede ængstelig, indtil Krabbe fortalte en eller anden Ting, som efterhaanden drog hendes Opmærksomhed til sig.

Hun kom ned med alskens Brokker, hun havde faat ind deroppe, og som det faldt hende alt andet end let at tydeliggjøre for Brødrene, der just ikke gav synderlig god Jordbund for Forstaaelsen, men lo og ærtede med Krabbes Besynderligheder. Hans Person og Væsen var Skolegutternes almindelige Vittighedsskive, var han end paa den anden Side den, hvis Salt midt under hans høist uregelmæssige Maade at lære fra sig paa, baade kryddrede dem Tilværelsen paa Skolen og gav dem et Øie at se med.

Lille Elisabeth kunde sidde og læse sine Lekser og holde til derovenpaa hele Eftermiddagen; og Alette var tryg fra den Side, hendes Karakterbog paa Frøken Bangs Pigeskole kunde, som Jakob udtrykte sig, godt være divideret mellem begge Brødrene.

De vidste altid, hvor de kunde finde hende.

Der var et utrolig afvekslende og righoldigt Felt for hendes Fantasi deroppe, - foruden hele Fru Krabbes Kjøkken, - illustrerede Bøger, en svær rød Magnet, Mikroskop og forskjellige Smaaapparater til fysiske Eksperimenter. Og der var Plads under den store grønne Pult til Hylder og Dukkeskab.

Selv sad Krabbe gjerne foroverbøiet paa Pladsen ved Ovnen og saa paa hende, medens hun legede eller bladede i hans Bøger og den store Mythologi med Billederne.

… "Det var det, som gjorde alle Guderne saa skinnende glade, Du; de havde saa meget Liv i sig, at de kunde juble og fryde sig sammen med al Verden … Og, naar Menneskene sørger, saa de synes, ikke engang Solen skinner rigtig paa dem, saa er det, fordi de ikke aarker at være med i Livet …

Pai, - pa-ih" … sad han og saa med de halv lukkede Øine gjennem Fingrene … "Naar éns Liv er en vissen Gren; - og man har gjort den store, store Opdagelse af, hvad det er at leve, - saa kan man endda ha tilbage et Slags Halvliv, Glæde i, at nogen anden faar leve. Det er som et lidet grønt Blad igjen paa en bar Kvist det!"

Naar han saa gik op og ned paa Gulvet i Slobroken, og en pludselig Tanke greb ham, var der noget af en vild Indianer fra Billedbogen ved ham. Han gjorde et Par ivrige ekstatiske Pas henover Gulvet, rettende sig bagover med noget, der skulde betyde et rask Sving, og blev staaende med Hænderne i Lommen i Slobroken og nikke.

Elisabeth var vant til hans Væsen; han gik ind under hendes Forestilling som Billederne i Bøgerne.

Naar hun saa kom derovenfra, var det at stikke Hodet ind hos Tobiesen, som sad i det yderste Kontor, for at se om Gutterne var der, og tigge om Lak, Penne og Penneskafter. Den runde tykke Tobiesen var deres alles Ven og fortrolige, som skaffede Papir til Drager og Papirhatte, lagde Omslag om Bøgerne, linierede for dem og gjorde i en Ruf istand Gutternes Regnestykker, saa de blot havde at skrive dem ind.

XIII

Paa Vinterføret stod Slædelæs nede ved Jernbanestationen og modtog Pianoforter, Speile, Bredslæder og Møblementer, der var forskrevne fra Hovedstaden til Eiendomsmænd langt opover Distriktet; - og Champagne og Vinsorter forvildede sig ned i Kjældere, som før neppe havde huset andet end Øl og Brændevin. Den rastløse Import pr. Jernbane var det sikkreste Mærke paa de stegne Resourcer svarende til den voksende Tømmermasse, Elven iaar havde sendt nedover fra Skogene.

Yngre og ældre Folk med Hodet fuldt af Spekulationer strøg i Bred- og Smalslæder med raske Travere forbi hinanden paa Landeveien, hilsende og stansende, eller satte Hestene ind hos hverandre, for under et Slag Kort at kjøbe, sælge eller faa Affærer afsluttede.

Og foran Julen var Jernbanen fyldt af Gjæster, der spredte sig udover Distriktet. Her var Humør til Juleturing, flot Gjæstfrihed i Luften, og den, som holdt ud, kunde flyttet sig fra Selskab til Selskab, snart sagt, saa høit op, som Elven randt. -

- - Jakob og Alette sad vel indpakkede i Bredslæden under den lune Bjørneskindsfeld med deres raske trygge Hest foran. De var paa Hjemturen fra stort Juleselskab og Bal femte Juledag oppe hos Doktorens paa Nordsæt.

Det føg og det blaaste henover Isen, medens en og anden Lysning i den urolige, skydrivende Maanenat af og til gav et Skimt af den med Granbusker varede og opmærkede Vei paa Elven. Men Jakob var vant og den skarpskode Hest med. Han kunde gjerne kjørt den i Søvne; den langede tappert ud.

De havde to og en halv Mil at kjøre, og der var ikke vekslet et Ord paa den første Halvdel af Veien, neppe engang, da han pakkede hende ind i Slæden; - hun havde ikke svaret videre da heller, da han spurgte, om hun sad godt og varmt.

Han havde hele Tiden en vis Fornemmelse af, at det alligevel ikke var netop i Søvnens blide Rige, hun svævede, og en og anden Bevægelse, naar han prøvede paa at undersøge det, lod ham mere og mere paa det rene med den Ting.

Han begyndte ligesom at kjende det paa Nerverne; her var vist nogetslags Humør paafærde … Ja ja, værsgod … hvi skulde man tjene hende i at ta Hul paa det. Hyp!

Det gik igjen fremover; Buskene føg i Lysningerne af Maanen forbi paa begge Sider, og Slæden gjorde af og til et Dump over en Skavl eller en Isknude …

"Nu er vi ved Rolstad Du, har ikke mere end en halv Mil igjen, Letta!"

"Saa!" - udstødte hun.

"Sidder Du godt; er det ikke trangt for Dig" …

"Aa nei tak!" hun flyttede sig blot endnu mere fra ham.

"Jeg tænkte virkelig at være opmærksom mod Dig jeg, Letta."

"Saa, - ja Du er en meget høflig Mand mod din Kone."

"Det er vist ikke alle Koner, som kan sige det," mente Jakob.

"Jeg paaskjønner det jo ogsaa."

"Du har været saa behagelig hele Veien; jeg har mærket en vis sympatisk Rørelse, bare jeg har kommet nær Dig. - Det er det hyggelige Humør det, som Manden skal regaleres med i Slæden naturligvis, naar han har været ude og moret sig."

Han smekkede med Tungen til Hesten.

"Jeg ønsker slet ikke andet end, at Du morer Dig, Jakob. Men det er jo lidt mærkeligt … man kommer til at tænke" …

"Hvad mærkeligt?"

"Aa, - at det akkurat skal være i de Selskaber, hvor Frøken Thams kommer, Du er saa oplivet."

"Saa-aa, det har Du da endelig fundet ud!"

"Jeg siger det for din egen Skyld; ellers fik Du nok ikke høre meget af mig om det! - Men det tar sig ikke ud at se en ordentlig anset Mand, som Du, sidde og gjøre sig til Nar for et ganske ungt Pigebarn, der bare øver sig i at kokettere med ham … Og naar jeg saa ser Dig virkelig gaa fra Spillebordet og gi Dig til at sidde og snakke Alvor med den lokkerystende lille Skjønhed, som tydelig anser hele Verden bare som en Sukkerbit for sine smukke Tænder, - og iaften rentud har siddet og knasket Dig med alle dine Opmærksomheder … saa har jeg, - jeg forsikkrer Dig, det er ikke for min egen Skyld," afviste hun med Kulde, - "siddet saa skamfuld og saa bange for, at man skulde lægge Mærke til Dig, at jeg kunde ønske mig langt, langt borte!"

"Nu svarer jeg Dig ikke, Alette, Du maa være syg … eller ha Syner."

"Ja naturligvis er jeg syg; - Du skal ikke faa høre et Ord mere af mig om det. - Og Syner, siger Du? - ja jeg kan sige, jeg har set mig ordentlig kvalm iaften; dit Ansigt blev rentud til flydende Smør og Honning, mens Du sad der og udleverede Dig - og lidt til kanske! - aldeles i Beundringsfeber."

"Aa Snak Snak, Du maatte skamme Dig, Du fornuftige Kone, - gi' Dig til at bli desperat, fordi jeg taler med en ung Pige! Vil Du vide det, saa ja - hun interesserer mig virkelig, Du, - og jeg spekulerer noksaa meget paa, om det ikke skulde være en Kone for Berven. Det er et ganske sjeldent indtagende Væsen, ubetinget noget yndigt, - saadan livfuldt Ansigt og den Figur … Han kommer aldrig til at gifte sig nogengang, blir det ikke der."

"Nei nei, jeg forstaar, Du er begeistret."

"Véd Du hvad, Alette!"

"Jeg siger bare, sørg Du for din Ven; - men Du maa undskylde, at jeg ber Dig om ikke at la mig være med, naar Du gjør Dig til Nar. Desuden, - vær rolig for, han ser med et halvt Øie, at hun er bare noget let Sukkergods!"

"Saa det mener Du?" - han lo lidt eget hen for sig.

Alette forstod godt, at det var noget ondskabsfuldt noget, som skulde frem om, at det ikke netop var hos hende eller Koner i Almindelighed, der var at vente upartisk Dom i denne Sag.

… "Du synes kanske, det ikke er det bedste Venskabsstykke at raade Folk til at gifte sig?" ærtede han … "Man skulde jo tilslut gjort Erfaringer om den Guldfugl, Lykken! - Den er som Maaneskinnet," mumlede han … "adskillig vanskelig at opdage. Bare Spørgsmaal, om man helst skal kalde det mørkt … Hyp Du!" …

Det krasende Skridt i Isen af de skarpe Greb under Hestehovene lød kraftig med jevn Regelmæssighed, medens Smaastumper fra Veibanen idelig slængtes fra Dyrets Bagben og sprællede og slog mod Slædeskjærmen.

"Lad det nu være godt, Alette," bad han, idet han trak Felden op om hende.

"Jeg véd ikke andet, end at det har været godt hele Tiden fra min Side."

"Ja, ja, ja … Jeg synes heller ikke, vi skal gi os til at plage hinanden i al Ufornødenhed. Ikke en Sorg paa nogen Kant, bare vi ikke skaber os den selv … Naa, vil Du ikke sige, vi har det nok saa bra - efter menneskelige Omstændigheder … Det skal være godt at komme hjem og iseng, Du," gispede han.

XIV

At Johan Henrik skulde dumpe til Artium! - det var noget, som - bare var til at le af. Men jamæn var han ikke dumpet …

Han havde ligget inde i Hovedstaden og læst med Privatmanuduktør de sidste Par Aar, siden han meldte sig ud af Skolen, hvis Luft tilsidst næsten vilde kvæle ham. Denne regelmæssige, stadige daglige Tvang holdt paa at underkue al selvstændig Eiendommelighed hos Gutten, rent ud at dræbe det bedste i ham!

Det havde kostet en hel hjemlig Kamp at faa sat det igjennem. Han var selv saa dybt overbevist, og hans Mor havde under Krampegraad og Taarer sat alt paa Spidsen for at redde sin Søn fra at "mases i denne aandelige Lermølle".

Hvilke glimrende Breve fik ikke Alette fra ham, saa kvikke, at de gjerne kunde trykkes hvert evige et. Han havde næsten bare betydelig Omgang, var indforlivet og Dus med Kunstnere og Skuespillere, og begik selv, - hvad der kun var mellem ham og Moderen, Digte i bunden og ubunden Stil.

Hans Far havde regaleret ham med et tørt Brev. At han dumpede, kom naturligvis af, at han ikke havde bestilt noget eller at han havde bestilt alt andet end det ene, som forelaa. Det var bare én Raad, hvis man vilde bli til noget, og det var at ta i, og saa spidse alle sine Kræfter til Sneplog. Man blev det hverken ved at danse og udmærke sig i Julen hjemme eller fiffe inde i Hovedstaden. Tilslut vilde han minde ham om, at det hverken var hans Far eller Mor, som var dumpet til Artium, men akkurat ham selv, - Johan Henrik.

Det var et rigtig hjerteløst Brev, syntes Alette. Nu, Gutten havde lidt saadan dyb Skuffelse, var det vel netop lidt Kjærlighed og Trøst, han trængte til! Han passede saa uendelig lidt til at gaa derinde og føle sig overset af sine Venner, - han, som var saa uhyre nærtagende, og ømfindtlig netop paa det Punkt.

Hun sendte Brev paa Brev, forstod paa al Vis, hvorfor det var gaat saa uheldigt; men bare bad, bønfaldt, tiggede og befalte, at han skulde komme hjem.

Johan Henrik lod imidlertid ikke til at ha nogen Hast. Der maatte tilslut et ordentlig Greb i Klokkestrengen til fra Faderens Side. Han sendte et Telegram, der blot var at efterkomme.

Og Lørdag Aften ved Ottetiden var Alette med Viking til Kusk med Vognen nede paa Jernbanestationen for at hente ham.

Der saa de ham, som Trainet rullede ind, sidde indenfor det nedslaaede Vindu i ivrig Konversation.

Han traadte ud, og hans høie Skikkelse i den graa Sommerdragt vedblev at bukke med Hatten halvt af over det mørke Haar og Seglasset i Øiet; han svarte og bukkede i ét væk uden at bli færdig, medens Alettes Hjerte stormede bag ham.

Og da hun saa havde taget om ham og kysset ham, slog han atter Kupédøren op og præsenterede:

"Jeg mente bare, De maatte faa se min Mor … Det er Herredshøvding Lundberg med Frue og Svigerdatter, - svenske, Mor!"

"Saa ja naa," - hun smilte venligt og hilste; hun havde ikke netop Sind til at interessere sig for nogen Lundberg nu; men det gjorde dog godt at se Sønnen saa venlig antaget.

Henne ved Hesten stod Viking, der var konfirmeret ivaar, i Jakke med Bukserne ned i Støvlerne og Hænderne i Lommen og ventede paa, hvad Broderen vilde sige om deres nye fine Vogn; der var Reflektor og tykt slebet Glas i Lygterne.

"Just ikke meget praktisk Vet i saadan en sprænglærd Fyr," erklærede han, da Johan Henrik uden at ville vise Nyheden synderlig Opmærksomhed steg op i Vognen efter Moderen.

Da de saa rullede over Broen hjem, maatte hun gjentagende trykke hans Arm … "Jeg har været saa ængstelig, saa ængstelig for Dig, Johan Henrik!" sukkede hun.

"Aah!" han saa med et mørkt uafhængigt Ansigt nedover mod Fossen, - "jeg har jo i Nødsfald min Pen!" … Der gik i ham en svimmel Kvalme nu, han snart skulde møde Faderen.

"Den Artium tar Du uden nogen videre Møie næste Aar."

"Tror Du jeg tviler paa det, Mor? - der var tre hundrede, som alle var dummere end jeg, og som fik den. Men ser Du, at det skulde falde lige ind i, at jeg gik og bryggede paa en Digtning, det er naturligvis noget, som det ikke gaar an at forklare Far. Og saa faar jeg tie og ta det," sagde han med en mandig bred Skutten paa Skuldrene. - - - - - - - - - - - - - - - - -

- Der kom Far ind fra Kontoret gjennem de flot og bekvemt udstyrede Værelser, hvor alt stod aabent efter den hede Sommerdag, og hilste snilt paa Johan Henrik, medens han stod hos Moderen og den syttenaarige Søster. Han klappede ham paa Skulderen:

"Bedre Lykke næste Gang, Gut! - det blir at ta i nu."

"Ja men nu skal han ha Sommerferier og styrke sig," værgede Alette for ham.

Først efter denne Sammenkomst vel overstanden begyndte Johan Henrik at faa Øie paa, hvad der var kommet af nyt rundt om ham hjemme. Det var, som Portiererne, den bekvemme lille Sofapuf til at sidde med Ryggen tre mod hverandre og det store, firkantede Speil over Buffeten, hvori han havde set sig selv uden at tænke ved det, da han kom ind i Spisestuen, nu pludselig dukkede op af et Mørke.

Han afgav den aabne Erklæring, at det var prægtigt saadan at komme hjem. Og Mor! … hun var blet endnu lidt fyldigere; men det passede godt for hende.

Og Elisabeth, - han vilde sagt, "som har faat sin Middelskoleeksamen!" - men fik det i Halsen og dreiede det om til - "jeg tror, hun er blet høiere" …

Han var ganske jublende efter sit befride Hjertepres, fortalte og snakkede, - Vittigheder og Byhistorier, Forundringer og Forhaabninger om hinanden i én Talestrøm.

Han agtede nu at sprænglæse. Han vilde ha Ferier. Han vilde ha laudabilis; og det var aldeles uden Betydning for Livet, hvad Karakter man fik. Ialfald kom det vist til at bli det for ham, han agtede ikke at bli nogen Fagmand!

Og saa var han inviteret paa Besøg til Herredshøvding Lundberg, som han reiste med idag, han vilde gjøre en Tur didind til Høsten; men ikke før han var færdig med et Arbeide, han skrev paa …

- - Alette syntes, hun ligesom havde faat en anden Fred og Ro nu, hun havde to af Gutterne hjemme, endda de holdt det livlig nok og satte Huset paa Ende.

Saa skulde de hid og saa did, saa trak Johan Henrik hende ud i Besøg, hvor hun aldrig havde tænkt sig, bare fordi det var en morsom Fyr at snakke med eller en vakker Datter, og saa drog han sammen med andre i lange Karavaner, udstyret med Mad for to tre Dage, op i Fars Skoger.

Men det var ikke den Slags Uro, der tog paa Sindet, saadan som at gaa der og vide dem paa egen Haand hjemmefra. Og, naar hun nu ogsaa fik Alf vel hjem i Ferierne fra Tharandt i Sachsen, hvor han laa for at studere Forstvæsenet, saa vilde det bli som en ren Sindshvile, - Allesammen, saa hun kunde række i dem med Haanden!

- "Her er Brev fra Alf, Du!" sagde hun til Johan Henrik, han kom ind, medens hun gik og klædte sig om Morgenen. "Det er rigtig en stor Glæde for ham, at han bare paa et Par Timer kan komme ind til Dresden og høre god Musik. Han skriver, han er derinde, hvergang Wagner opføres … Far synes, han bruger mange Penge; men Musik er da den uskyldigste Fornøielse han kan ha! Og han er jo nødt til at være lidt flot mellem alle de store Godseiersønner, som ligger der i Tharandt og studerer. De er saa prægtige Kammerater, skriver han. - - Jeg har altid saa ondt af den Gutten! - det er, som han hænger saa forunderlig ved Musiken … Du skal se, Johan Henrik, at det var Musiker, han skulde været!" - - - - -

Sommerferierne var over og udnyttet paa al fornøielig Vis; de drøiedes ud, saalænge det blot gik an at beholde Alf hjemme fra Tharandt.

Det havde været som en Stas med disse to hjemkomne Sønner, der var saa kjendte og likte i, nær sagt, hver Familie i Egnen.

Hjemme kom der jevnlig Ungdom i Besøg, og de fik rutte med Fars Cigarer og nytte deres to Heste, der efter Dagens Program fik Bidslet i Munden som Vogn-, Karjol- eller Rideheste.

- Den Fryd var nu forbi. Alf reist, Viking igjen paa Skolen, og Johan Henrik skulde ved sin Fars Omsorg gaa for et Forspand af to Privatlærere.

Det huslige Uhr var optrukket og havde alt gaat i glædelig Gjænge nu i over én Uge. Faderen sad travl paa Kontoret, og Johan Henrik læste og røg Tobak inde paa sit Værelse tvertover Gaarden. Jakob saa Lærerne komme, én Formiddag Klokken elleve og én Eftermiddag Klokken tre, og saa gaa igjen efter Timen. Han blev i godt Humør ved Regelmæssigheden, endda han netop nu havde faat endel at tænke paa. Der var en Betalingsindstillelse af et Trælasthus, der godt kunde drage sine Følger for et Par Venner oppe i Distriktet. Det kom ialfald til at volde ham Reiser og nu imorgen en til Hovedstaden paa nogle Dage.

- Det kjendtes saa underlig ferieagtig, syntes Johan Henrik, efterat Faderen var reist om Morgenen, saadan at kunne gaa gjennem Værelserne med Snadden i Munden og synge og tralle uden at behøve at møde denne kontrollerende Myndighed og faa et mønstrende Blik: - "Sidder Du ikke inde hos Dig selv og læser?"

Han drev ud og ind; men havde jo Formiddagstimen, som skulde klares. Det var ordentlig et Tiltag idag at skulle sætte sig til i sidste Øieblik at faa pløiet igjennem et Par Kapitler af Livius.

Saa kom Middagen, - og saa ved Totiden Posten med Aviserne, som jo altid gav lidt nyt at studere.

Aa nei, han var totalt ikke oplagt, - det fik gaa an for én Gangs Skyld at sende en liden Brevlap op til Kandidat Hansen, at Mathematiken ikke gik idag …

Det blev Ferie-Eftermiddag det!

Han feiede og pirueterede foran Moder og Søster i Stuen:

"Vil Du ud og kjøre med mig, Elisabeth?"

"Nei Tak, - Du kan være alene om at kjøre fra Mathematiken din. Du kunde gjerne drevet paa, synes jeg."

"Ne-i saa samvittighedsfuld Du, - paa mine Vegne," ærtede han i en tilgjort følsom Tone … "Saa vi vil slet ikke ud Du, - med mig Du, - fordi vi har det saameget morsommere oppe hos Krabbes Du, naar denne høist interessante vordende Mediciner kommer! … Vi kunde ellers let gaa glip af ham Du - aa han er vist saa morsom at underholde sig med Du, den Morten Finne! - Saadanne høie Materier, som Fruentimmer liker," lød det saa saare overlegent, - "om, hvad der kan udrettes til Verdens Bedste og den Sort. - Det er jo som en rød Klub deroppe om Eftermiddagen … Og saa er D u rød, fordi Morten Finne er rød; - var han gul, blev Du naturligvis gul," - harcellerte han. "Og Morten Finne er rød, fordi Krabbe er rød, - som en kogt Krabbe, - bare for at komme der i Huset og træffe Dig og neppe for at sidde inde i Værelset hos den Skolegutten, Johnsen, de har faat i Logis … Saadan bider det ene det andet i Halen" …

"Johnsen er akkurat saameget Skolegut som Du, Johan Henrik! Men han mangler jo rigtignok dit nærmere Bekjendtskab til Artium," snertede hun hidsig.

"Han er en Pughest, min Pige, - og blir maaske Præceterist, som enhver øvet og tilredet Pughest, kan bli," - gav han igjen artig bukkende … "Og saa kjører jeg altsaa over til Kapteinens paa Lidberg uden min elskværdige Søster.

Viking kom og vær med Du," opfordrede han.

Viking smilte forbeholden spodsk:

"Er det Hestene, Du mener, eller vil Du kanske flyve?"

"Bare f r a Læsningen, skjønner Du, enten han skal trave eller flyve!" lød det fra Elisabeth.

"Ja, for Tobiesen har tat Brunen paa Forretningsreise og blir borte baade idag og imorgen, og Blakken staar med Bagbenet ombundet for Betændelse i Hoven, véd Du" …

Det var jo en Streg i Regningen. - Men forlegen for at faa slaat en Feriedag ihjel skulde man dog ikke behøve at være . . .

Han tog Hatten og gik op i Byen indom Fogdens til Kaffe og Sagfører Dahls til The, og der blev han om Aftenen og spillede Kort med Damerne.

Han led af en vis Anger, da han gik tilsengs, over at have taget Hul paa den gode Orden, hvori han nu var kommet, og der svævede nogle dunkle Forsætter for den næste Dag med ham ind i Søvnen.

De stod ogsaa op med ham om Morgenen, og, medens han klædte sig, anstillede han den sædvanlige ligesaa tilfredsstillende som underholdende Beregning i Tankerne over, hvor langt han vilde være kommet til Jul, naar hver Dag gav saa og saa mange Vers i Homer, saa og saa mange Kapitler af Latinen osv.

Der faldt ham ind en Idé til et Digt, som han burde skrive ned, før han mistede det.

Den Nydelse engang ordentlig og fuldt ud at faa overgive sig til sin Aands fri Indskydelser blev dog saa altfor fristende. Og naar han nu afsagde Lærerne, var det ikke en Feriedag, han vilde skaffe sig, men rentud en Arbeidsdag, han overtog af strengeste Sort.

Han blev ogsaa uafbrudt ved at skrive til Middag.

Men ovenpaa det Krafttag vilde han rigtignok ogsaa ha Eftermiddagen til at hvile sig paa.

Om Aftenen kom Tobiesen da endelig hjem med Brunen, og Johan Henrik gik og grublede paa, hvilken Tur han skulde lægge an for Morgendagen.

"Saa Du har bedt Gudbrand gjøre istand Karjolen," kom Viking hidsig ind. - "Tænk Mor, Johan Henrik vil ta Brunen ud imorgen, endda den har gaat nu i to Dage. Far vil like det, naar han kommer hjem!"

"Du skal vel rapportere det, Du?"

"Jeg tænker Hesten rapporterer det selv jeg, naar Du faar kjørt den bra."

"Vær nu ikke saa stridig, Viking," bad Alette. "Johan Henrik kan jo kjøre pent, og Gudbrand gi den bra Havre. Du véd, det blir ikke mange Turer af herefter, nu her maa læses saa alvorlig."

Viking drev ærgerlig ud.

"Lægger Du Mærke til, hvilket Hjerte Gutten har for Hestene, Johan Henrik," yttrede hun eftertænksom. "Alt praktisk, det ligger for ham, - Hester og Kjøring. Lad ham bare faa reise ned paa Jernbanen og greie med Pakker og Forsendelser … Far maa jo kunne se til at skaffe ham ind i noget, som ligger for ham med Tiden … en Gaard at styre. - Var det ikke for Fars Skyld, saa fik jeg ham ikke til at sætte sin Fod paa Skolen, og naar Gutten siger, han spytter af Bogen, saa mener han det saamæn!" …

XV

Jo det viste sig virkelig, at Johan Henrik havde havt Ret i, hvad han bestandig gik og ærtede og brydde Søsteren med; men som Alette ikke havde trod et Gran paa; - han eiede et mærkeligt Blik, den Gutten!

En vakker Dag, - det snede og snede, som Himmelen var fuld af Bomuld, - havde Elisabeth været inde i Sovekammeret med sin Mor og Far og saa med det af bare Lyksalighed skinnende og straalende og tudende Ansigt - strøget op Trappen forbi Johan Henrik; - han saa, der var noget paafærde og tænkte, der var Brand ovenpaa hos Krabbes, sa' han siden. - Hun kom ned igjen i stille og høitidelig Procession sammen med Vedkommende, Hr. Studiosus medicinæ Morten Finne.

Jakob maatte sige, han var blevet totalt overrasket ved saadan pludselig at faa sin Datter om Halsen midt i, at han sad og grundede og sled Haaret af sig over Pantehæfterne i Varaasskogen …

Han burde naturligvis ha kunnet vente sig noget saadant; Elisabeth var jo nu alt over atten Aar. Men, som han egentlig altid kun svævede om i Peripherien af, hvad der rørte sig i hans Familie, saa - - -

… Der havde altsaa været Maaneskin i Huset, mens han gik der og ingenting saa!

… En intelligent ung Mand, ser det ud til, - med Mod paa Fremtiden … Begynder denne Livets Illusion som vi andre … Der er jo al Grund for os til at være tilfredse.

- - Tilfredse, havde Jakob sagt, - tilfreds …

Det var netop den Fornemmelse, Alette ikke rigtig kunde opdage hos sig.

Hun var slet ikke af dem, som fandt, det var saadan storartet Jubelaffære, hvergang to faldt paa at sætte hinanden Fluer og Indbildninger i Hodet; - og saa Aar for Aar maatte gjøre Afslag! - Hun havde nu været gift i over tyve Aar og gjort sine Erfaringer. Hun og Jakob var da gaat ind i det saa varmt som nogen …

Naar hun tænkte paa, hvor skjælvende fuld af uhyre, ubændig Lykke og Tro paa, at det skulde v a r e, hun havde været dengang, - og saa saa Elisabeth ligedan nu! … Ja det var som at mindes en Vase fuld af de friskeste, mest svulmende Blomster …

Vasen den holder, - det er vel saa Naturens Orden. - Men Blomsterne … At man skal gjøre sig selv ulykkelig ved at sætte al den Fantasi paa det, - det er bare det … - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - I Forlovelsesselskabet var Adjunkt Krabbe ualmindelig morsom at se paa; Johan Henrik iagttog ham trolig.

Han rørte sig stille festlig om i Krogene, hvor han stod taus og nikkede til Folk, som ikke begreb hvorfor, indtil de gjerne én for én trak sig undaf. Og altid med et halv skjælmsk bevidst faderligt Øie didhen, hvor Elisabeth var.

Først ud paa Aftenen, da Punschen kom, begyndte han at gi sig Luft for sin Feststemning. Han greb pludselig den stakkars uskyldige døvhørte Kaptein Böckman ved Knappen . . .

"Et Menneskehjerte Di, driver Blodet elleve Fod i Sekunden, det er seks hundrede og seksti Fod i Minutet det, Kaptein! - Tænk Dem al den ubevidste Kraft et Menneske sidder inde med, - slig kjører Hjertet paa i sytti Aar, - i sytti Aar! - Og tænk Dem saa, hvilket Væld af Kraft det saa maa ha at disponere i Tiltrækning og Frastøden, Kjærlighed og Had! Man snakker om ubenyttede Fosser og Vandkraft; - men her har vi nok en hel ubenyttet Verdens - hu-um" … sagde han, opmærksom paa, at han spildte sit Krudt …

Krabbe havde Hjertet fuldt iaften, og havde nu tilslut varpet sig didhen, hvor han egentlig havde sigtet hele Tiden, til Husfruen, der hidtil havde været optaget.

"Hvad det er at leve, Frue, - at faa leve" … Han saa hende sørgmodig forskende ind i Øinene, - og Krabbe kunde bli vakker, der var ikke Spørgsmaal om det, tænkte Alette. - "Er det ikke saa, at vi kan tælle de Gange, vi kan sige, vi har levet? … Det er Straalepunkterne i vort Liv, som vi aldrig glemmer, mens hele Resten ligger som en By i Mørket … End om vi kunde faa hele Livet til at bli - virkelig Liv? - og, naar det glipper for os, Frue! saa for vore Børn. Der kan l e v e s i en stor Kjærlighed" …

- Dette var vakkert nok, gjorde Alette sig op bagefter. Men Adjunkten var jo et totalt upraktisk Væsen.

Det, hun følte sig irriteret ved, var, at al denne Adjunktens høistemte Pretension om Livet i Rosenkulør naturligvis gjennem hele Paavirkningen deroppefra var sat ind i Blodet paa Elisabeth!

Hun kunde ikke lade være at pirke lidt hen i Datterens Forestillinger; det kunde kanske dog gi' en Støtte for hendes Dømmekraft midt i den Rus, hvori hun svævede:

"Du gaar nu vel ikke og tænker Dig, at det, Du føler nu, er nogen Undtagelse, Elisabeth, fra hvordan andre Forlovede har det; de er saamæn forelsket nok i den Tid allesammen - Man skulde ikke tro det bagefter … " undslap det hende.

"Vidste jeg, det ikke skulde vare," - udbrast Elisabeth lidenskabelig, - "vilde jeg bryde det i denne Dag!"

"Ja saadan si'er man, naar man gaar paa de høie Strenge. Men Livet har saa mange Sider Du. Der kan jo være Tilfredsstillelse igjen alligevel, - en anset tryg Stilling, - Børnene … Det er slet ikke det samme som at leve enslig."

"Tusind Ganger heller leve enslig, Mor! end at være fastlænket til et andet Menneske for hele Livet, naar jeg ikke holdt af ham; - jeg mener saa meget, at jeg syntes, jeg ikke rigtig kunde leve uden ham! - Tænk, - ikke, ikke for nogen Pris at kunne bli kvit ham, det er jo værre end Slaveri for Livstid . . . Og saa skulde jeg ikke ville bryde!"

"Dette er nu saadanne Overspændtheder ovenfra Krabbe! Tænk bare lidet over, - om Du virkelig alligevel v i l d e bryde, dersom Du vidste, at det kanske blev endel lunkent og hverdagsligt mellem Jer - for Eksempel om ti Aar? Tænk over det … Du vilde dog nok ikke miste de ti Aar for aldrig det; - de var gode at ha at leve paa siden."

Elisabeth stirrede paa Moderen; der fo'r noget gjennem hende, - samlede sig med ét adskillig op om Fars og Mors indbyrdes Forhold …

Hun dreiede med engang af og spurgte blot:

"Men Mor, hvorfor skulde det ikke v a r e?"

Mama rystede paa Hodet, hun vilde ikke ind paa den Side. Hun stod ved Sybordet og trak i Sytøiet hen i egne Tanker … "Det er underlig med Adjunkten, det er ligesom en fiks Idé, - noget han vil faa ud … Nu er det din Forlovelse, han gaar saadan med Liv og Sjæl op i. - I sin Tid var det for mig og din Far, da vi var nygifte … Kan Du forstaa det?"

"Men det forstaar jeg da saa godt, Mor! Han har naturligvis altid været for styg og egen og besynderlig til at nogen ung Pige har villet ha ham, og Fru Krabbe er da rigtig i alle Maader saa altfor tarvelig og uforstaaende for ham; - hun kan jo aldrig ha' været noget pen heller; hun ser ud, som hun var klippet af nederst over Skjørtet og blet for lav. - Og saa med hans Hjerte og Begavelse, - det er jo næsten, som han skulde være strandet paa en øde Ø."

Mama saa lidt forbløffet paa hende:

"Jeg véd ikke jeg, Elisabeth; men det er imellem som Du skulde være ældre end din Mor!" - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- Det er og blir nu først den skjære Nødvendighed, som sætter det rette Jern i Folk, ræsonnerede Jakob; - Opdragelse i Velstand gjør bare vek og myg i Ledene …

Der var jo lidt anderledes prompte Fart og Greie ved Morten Finne, end Jakob var vant til hos sine Gutter. Han manuducerede ved Siden af Studierne for at kunne holde sig derinde ved Universitetet og skaffe sig Tilskud til det knappe, han havde hjemmefra. Bare en Kasket paa det lyse, krusede Hoved og en liden graa knap Jakke, - han skulde budt Johan Henrik eller Alf den at gaa ud i Selskab med! …

Jakob var blet ganske glad i Fyren. Elisabeth kunde saamæn blandt alle denne Verdens tilfældige Forekomster ha gjort et daarligere Valg.

Han saa sig mangengang lei paa Johan Henriks lunkne Maade at ta sit Arbeide paa, - saadan magelig overlangs; og han tillod sig at holde en Smule Kontrol og Opsigt, om det just ikke smagte den unge Herre. Lærerne, baade Hansen og Jentoft, sa' jo, at han læste. Men der stod Tobaksrøgen ud igjennem det halvaabne øverste Vindu i hans Værelse over Gaarden, og ret som det var kom der Venner, som skulde ha et Glas Øl til sig. Altid en saadan velsignet Overflod paa Tid!

Inde i Stuen var han fuldt beskjæftiget med Tegningerne og Ridsene til det Hus, de havde gjort en liden Begyndelse til, ude paa Landstedet.

Dette irriterede nu tilfældigvis Jakob i denne Tid, da han hellere følte sig oplagt til at opsætte hele Bygningsplanen et Aarstid, indtil der igjen var kommet Liv i Tømmerpriserne. Det udenlandske Marked var fortiden overfyldt, saa det ikke var muligt at sælge til antagelige Priser. Hvorfor saa lægge ivei med ny Udgifter! han sad sandelig i nok saa meget; og Penge var dyre for Øieblikket.

Han kunde ikke frigjøre sig for en vis Ængstelse for en af sine Medinteressenter i Varaasskogen, Proprietær Vingaard. Saa grundmuret, som den Mand var anset for at være, - forhaabentlig var det bare Snak; - men der gik virkelig visse Rygter om Kautioner og Forlegenheder …

Naa, det var jo noget, som det var klogest ikke at røre ved fortiden - tie muk stille … Men, naar Dødvandet i Priserne var over, skulde det være underlig, om han ikke skulde kunne faa ham væk fra Makkerskabet … Han var virkelig blet endel opskræmt.

… Men for Johan Henriks ubekymrede Sjæl laa det jo i Skyerne, hvor Pengene kom fra! Han saa ham sidde der halve Eftermiddagen med Papirruller udover Bordet inde i Stuen og gruble og grunde; han fik Arkitekt Holm med paa ny Projekter og Rids og tilslut Alette og de andre aldeles ivrige. Grundmuren maatte absolut være færdig før Frosten og Telen kom i Jorden, - og Bygningstømmeret kjøres frem paa Føret!

Nei det var jo ikke til at begribe, hvorfor Far havde imod, at det vakkre Schweitzerhus stod der færdig til næste Høst …

- Der kom en hel Misstemning, da Jakob en Aften uden Spor af Grunde lod til kort og godt at stille sin Villie imod dette, som de nu alle havde sat saadan stor Glæde i.

Johan Henrik havde saa klart og greit sagt alt, hvad der var at sige, Mor var saa helt for det, Planen laa saa prægtig ordnet i alle Dele; men det var som for døve Øren; han gik i al Lydighed plystrende ind paa sit eget Værelse; og Viking drog med et lidt vel stærkt Smeld i Døren hidsig efter:

"Var ikke dette at spare paa Skillingen og lade Daleren gaa, saa stod hans Forstand stille!" …

"Det er rentud en Sorg, Du gjør Børnene med denne Halstarrigheden din, Jakob!" sagde Alette oprørt. "Og Johan Henrik, som har lagt saameget Hode og saameget Arbeide i det -; jeg saa, hvor det gik ham nær."

"Aa jeg maa sige, jeg vilde ønske, Johan Henrik heller la sit Hode og sit Arbeide i det, som bygger hans Fremtid. Men alt andet, - kun ikke det, han skal gjøre!"

"Det er ret, bebreid ham nu ogsaa, at han har Evner; han har jo aldeles overbevist selve Arkitekten."

"Vilde bare ønske, han ogsaa kunde overbevise Professorerne, Du! - Han er overhovedet ganske særlig vel udviklet for den konsummerende Side af Livet, opdraget som Rigmandsbarn" … kom det med et Blik til hende.

"Du mener vel, det er mig, som har staat for det, Jakob? - Du har ialfald den Fordel, at Du kan sige, Du lidet har tænkt paa dem - uden én og anden Gang, naar der skulde vanke Skjænd eller Straf. Der- for har Du nu heller aldrig naat deres Fortrolighed; - og koster det Dig da heller ikke synderlig at skuffe dem i en Glæde. - Vær rolig for, at Johan Henrik og Viking nok husker paa denne Aften, da en hel vakker Bygning faldt sammen for dem! Du tar saa Troen fra dem, Jakob. - - Jeg skulde saa gjerne finde mig i det for min Part, naar jeg saa én eneste rimelig Grund. Men saadan bare nei - og nei … det gjør ikke godt paa nogen Du. - Jeg havde nu ogsaa engang sat mig ind i, hvordan vi skulde indrette alt der med Værelser til Johan Henrik, naar han kom med Duskeluen, og til Alf og Elisabeth og hendes Kjæreste. Og saa nei, - bare ned med det, - jeg, Husfaderen vil det ikke" …

Han saa, hvor hun var opfyldt til Taarer af Skuffelsen, hvorledes hun fægtede for hvert Ønske hos disse Sønnerne …

"Naa saa byg væk, byg væk" …

Han retirerede for det forgrædte Ansigt.

XVI

Det var Jørgen Bervens prægtige svarte svede Hest og af Veisølen aldeles overskvættede fine lakerede Karjol, som rullede gjennem Portrummet og ind paa Gaardspladsen hos Jakob.

"Er de hjemme her, Gudbrand, Mørk selv, mener jeg? - - Saa, - paa Kontoret … Sæt den ind Du, strigl den bra og brug Halmvisk efter … Og vent lidt med at gi den Vand," raabte han, som han med Reisevæsken i Haanden skyndte sig op ad Dørtrappen.

Det var stadig de samme ungdommelige Bevægelser, kun med en lidt mere knoklet og leddet Magerhed i Figuren og nu med graa Flekker i Skjægget nedover hver af Kindvinklerne og midt paa Hagen.

Allerede i Gangen mødtes han af Jakob, som gjorde Mine til at følge ham ind i Stuen.

"Aa nei Du, lad os greie, hvad vi har at gjøre inde paa Kontoret først," bad Berven.

"Tænkte, Du kunde trænge et Glas Vin nu, Du har reist" …

"Aa nei, Du véd, der blir saa mange Dikkedarer derinde, - Snak og sligt, - bedre at faa det bagefter …

Men, hvad er det, som staar paa, Jakob?" sagde han, da Døren til det inderste Kontor var smekket igjen efter dem. "Du pleier ikke at invitere mig til Dig paa det Vis, - jeg faar Brev midt op i Skogen … Daarligt Humør, ser jeg. - Gaar nu ikke og er ængstelig vel, Jakob?" - Han stod og saa paa ham: "Ja Du spekulerer da vel aldrig paa at faa mig ind i nogetslags? .. Did faar Du mig ikke, ser Du. Ikke for mit Liv!" -

"Spekulerer heller paa at faa mig selv ud af noget; - den Varaasskogen sætter mig graa Haar i Hodet, ser Du."

"Pyt, Skogen er god nok!"

"Vi har maattet løse Proprietær Vingaard, vor Fjerdemand, ud af Handelen Du, Mathiesen og Ringnæs og jeg; - han gaar fallit en af Dagene han! Og saa er jeg forfærdelig pint for Penge i denne Tid … Det er jo svære Terminer, jeg paa det Vis har maatte overtage, - og en Pengeknaphed overalt, som ikke er til at beskrive. Det eneste, én er sikker paa, det er sine Udgifter. - Ja, - nu har jeg da lykkelig klaret den Termin, som skal ud iaar! men, jeg si'er Dig, rent ud ved at ta Huden af mig, - - skrabe og optage alle Tilgange baade her og der, saa Kontorkassen er som et tomt Spand. Og der staar jeg nu med Piner og Plager for de daglige Klareringer … Forsikkrer Dig, det er saa det vækker i mig, naar Folk kommer paa Kontoret; jeg kan ikke betale med Tilgodehavender, jeg maa ha kontant i Haanden jeg. - - Er jeg blet mager synes Du?"

"Aa-aa, - jamæn tror jeg det."

"Ja blir jeg det ikke, saa er det min gode Konsti- tution, for værre end jeg ligger i Sælen i denne Tid!" pustede han ud.

"Nei Du er ikke videre vant til Modbør."

"Aa Tobiesen!" sa Jakob ud af Døren, "vil De sige inde, at Berven er kommet og blir her til Middag."

"Nu ja, Jørgen! kort og galt, Du kan lette mig for mange Plager, om Du vil laane mig femten tusind Kroner paa ét Aarstid, saa jeg kan betale dem af efterhaanden. Du er jo saadan en Kontantibus."

"Paa første Ord, véd Du; det kunde Du bare sagt i din mystiske Brevlap."

"Er Du gal, gi' fra mig med min Haandskrift, at jeg er i Knibe for Penge!" spøgte Jakob lettet. "Og desuden, det haster ikke med at faa dem, bare det sker fort og straks."

Berven satte sig hen ved Pulten og tog Pennen.

"Bare Trælasten vilde live lidt paa sig igjen Du," sa Jakob.

"Smøre sig med den Urt Taalmodighed, véd Du, til der blir afsolgt tilstrækkeligt over i London" …

"Hm, - ren Vindstille i Forretningerne helt fra ifjorvaar," brummede Jakob, som drev paa Gulvet.

"Naturligvis, naar Folk har hugget og skibet ud, som de var gale. Det er et Pust det, som faar taales, - og som kan gjøre sit gode til at sigte Uvederhæftigheden lidt … Der Du, har Du Anvisningen."

"Tak skal Du ha, Jørgen!" - Han drev igjen et Par Gange op og ned af Gulvet og stansede saa endnu med Papiret i Haanden og saa paa ham.

"Hvad mener Du om Tiderne, Jørgen?"

Jørgen sad med Albuen paa Pulten vendt mod ham:

"Hvad mener Du, som sidder i Affærerne? Naar man har faat karret sit ud af Ilden, har man ikke længere de rette Fornemmelser, ser Du."

"Ja vidste jeg det!" Jakob gik og smaafløitede.

"Saalænge der bygges ude i Verden, maa de jo ha Tømmer," mente Berven - - "og alle vore kompetenteste Affærsmænd, som det heder i Kunstsproget, er jo aldeles bestemt enige om, at der ikke kan være Tale om nogen alvorlig Nedgang i Tiderne." Tonen var lidt skeptisk.

"Ja det forlyder saa, - bare holde paa Kortene, ikke sælge" … yttrede Jakob med et vist Blik paa ham. "Og ingen kan jo sige, hvad Vind der blæser imorgen. Men saameget er ialfald klart, at, varer Vindstillen ved, saa faar vi adskillige Falliter heroppe. De drikker Toddy og spiller Kort nu og venter paa et nyt Ryk i Tiderne, - og skriver paa Papirer for hverandre. Svær Nød for Kontanter!" …

- Inde ved Middagen dreiede Forhandlingerne mellem Familiens Medlemmer sig om Indretningen paa Landstedet. Der var snart helt færdig derude, bare lidt i Spisestuen igjen.

Johan Henrik var nylig kommet hjem. Han havde ivaar igjen fristet Studentereksamen og kommet fra det med et n o n, - et Udfald, som han ubetinget hævede sig over. Hovedsagen var bare at ha faat den Eksamen med mindst mulig Skade paa sin Sjæl, saa han engang kunde naa frem til det, han virkelig laa for.

Han havde i Formiddag været henne hos Snedker Willumsen og set, hvor langt man var kommet med Møblerne …

"Udskaarne uden Stop og Puder; men Stil!" - forklarede han Berven; - "ikke alskens Gebrækligheder af Pindestole, som knases og kommer til at hinke paa tre Ben. Enkelt og komfortabelt, det har jeg holdt paa - i Navn af al civiliseret Smag. Ikke sandt, Berven?"

"Jo-o, - aa jo! -" Det skulde være morsomt at vide, hvad Jakob holdt paa, sad han og tænkte; det var nok helst paa sin Pung det.

"Du skulde ud, Berven, og se det nu," - mente Viking, - "det er bare en Sviptur med Hesten i Eftermiddag, jeg skal være med jeg. Nu er der drænet under Huset, saa der er tørt som Knas. Og vi kan reise ud paa Vandet og fiske, om Du vil, der er nok af Abor og Gjedde. Men rigtignok bare en elendig liden Pram, vi har at ro ud med … Far faar la os faa en ordentlig Baad til næste Sommer, en, som vi kan sætte Seil paa."

"Aa det er af den Slags, som taaler at opsættes, min kjære Viking!" afviste hans Far ham kort. "Du faar ikke udstrække Dig til for mange Projekter."

"Der er saameget Fisk i Vandet, at den snart betaler Baaden Far," sa Viking med sin troværdige stø Vederhæftighed. "Jeg kjører selv Sten til Landgangsbryggen, naar jeg er derude."

"Ja, De kan tro, der har været Arbeide," udviklede Alette. "Og til Høsten skal vi faa Gartneren med og plante Frugttræer og Bærbusker. Børnene er saa hidsige paa, at det skal være derude i vort eget Hus, vi skal holde Sølvbrylluppet om et Par Aar. Det var jo morsomt at ha Haven og Træerne lidt tilvoksede til den Tid."

"Og saa slaas vi om Navnet," sa Viking. "Granholtet eller Rognhaug vil nu jeg ha."

"Ja det er sandelig det, som gjør os mest Møie af alt," erklærede Johan Henrik; han fo'r med Haanden gjennem sit vakkre mørke Haar: "Det blir disse banale: Alettenlyst, Sorgenfri, Kvældshvil" …

"Tja, - til den Tid!" … ræsonnerede Jakob. Det kommer sandelig ikke an paa bare at bygge Lysthus, det beror ogsaa paa, med hvad Humør man sidder i det."

"Aa kjære, man faar da se til at ha lidt Humør paa sin Sølvbryllupsdag; - det er nu ialfald en Festdag, som B ø r n e n e vil mindes," sagde Alette med Vægt.

"Naa saa, Børnene!" … lo han eget.

"Ja ja, det er dog for dem, vi lever, Jakob!"

"Jeg har altsaa i visse Maa-Maader et Fortrin, Frue, - som ingen Børn har" - stottede Berven; "jeg faar leve for mig selv" . . . Han spiste, som han pleiede, overmaade langsomt, og de sad og ventede paa at kunne byde ham mere af Ørreten.

"Saa har man ialfald ingen Skuffelse, naar man er saa heldig bare at elske sig selv," - sagde Alette, hun sad og smaaslog med Servietten mod Bordet.

"Hvad siger Du, Elisabeth, om den Ting?" nikkede Berven gemytlig over til hende. "Hører Du fra ham nogengang, denne Medicineren din?"

"Jeg er saa lykkelig over, at Mor skal ha kjøbt Gardiner," lo Elisabeth; - "saa faar jeg følge med til Byen, naar hun nu reiser ind."

"Ja det er adskilligt, vi maa ha', Jakob, skal vi faa nogen Glæde af Landstedet iaar. Jeg maa jo bo hos Onkel Vosgraffs; de er ganske fornærmede over at jeg ikke kom ind til hans en og syttiende … Og da er det fornuftigst at ta det med én Gang - en Del til Sengene, Tepper og saadant" …

"Og nogle Speile maa vi absolut ha derude i Værelserne," erklærede Johan Henrik.

"Er det Meningen maaske at fortsætte Stu-Studierne til Anden-Eksamen i den landlige Ensomhed?" anbragte Berven, der havde et særligt Øie for Johan Henriks sikkre Overlegenhed.

"Hvorfor ikke?" lød det ligegyldigt; Johan Henrik tog ikke Korreks.

"Ne-i hvorfor ikke … der vil jo være mange Behageligheder for en ung Herre. Fiskeri, Jagt, Sport" … harcellerede Berven.

Der blev en pinlig Taushed.

Alette var harm; Berven kunde sige, hvad han vilde der i Huset, - naturligvis ikraft af sit gamle hellige Forhold til Jakob!

"Jeg maa jo sige," tog hun i, "at i alt, som vedkommer Landstedet, retter jeg mig saa ubetinget efter Johan Henrik; - det har da, saamæn, ogsaa selve Arkitekten maattet gjøre."

"Føler mig sletikke smigret, Mor; den Arkitekt Holm er ikke mere end en ordinær Dygtighed."

"Nei nei; - siden Du har gaat saa ind i det, saa har Du vel ogsaa - hm, - nøiagtig Begreb om Regningerne? … Det er ligesom Halen ved Dragen det," - drog Berven uforstyrrelig paa, medens han lagde Servietten sammen.

"Tak for Mad," sa' Jakob, han reiste sig lidt braat og skjød Stolen under Bordet. "Send os Kaffeen ind paa Kontoret, Alette!"

- De var lige efter igjen derinde i det allerhelligste - de to, - ved Kaffeen, og Jakobs Pibe dampede noget stærkt.

Berven holdt sig som sædvanlig til sin egen fine Merskumssnadde i Etuiet og sin udvalgte Tobak.

Han stod endnu foran det lille Bord ved Sofaen og præparerede Nydelsen omhyggeligen. Nu rev han Fyrstikken og drog til sig, til Piben var kommet ordentlig i Gang …

"Hum puh … Du Jakob!" sagde han og blev staaende med Snadden halv løftet i Haanden og se paa ham … "Du Jakob! … jeg maa sige, hvad jeg mener, véd Du … Og jamæn synes jeg, det er rart, at Du lar hele din Familie sidde derinde saa uvidende som Grønspætter om, at Du har Pengesorger om Dagene."

Jakob kræmtede uvillig henne i Sofaen.

"Jo-o, jeg synes det! … Det var, rent ud sagt, som et Stykke bagvendt Verden at høre paa, hvorledes de alle, - Kone og Barn -, bare bemøiede sig for at faa seilet og rod og gravet og reist væk Pengene dine; og det nu! … Jeg maa sige Dig, Gut, jeg synes Synd i Alette; hun er baade for god og for forstandig til, at Du slig bare skal føde hende med Rosiner og Mandler; - Du sætter hende jo slet ikke ind i nogen Ting! Det er Synd i hende, er det. Og Du er en noksagt, - nu véd Du det … Gak hen og gjør det om igjen!"

Jakob saa hastig hen paa ham; der steg noget i Ansigtet, som han beherskede:

"Aa ja, jeg skal vel lære af Dig, som taler af saamegen Erfaring? … Det er nu som at se ind i et helt Maskineri, et saadant Forhold, ser Du, - som Du ikke véd noget om … Tror Du ikke, hun kan ha saa inderlig nok med sine egne Omsorger paa alle Kanter og Plager og Bekymringer af Børnene, - som nu engang er hendes Svaghed! - - Ogsaa skulde jeg dertil gjøre hende alskens Forskrækkelser for Pengevanskeligheder, som hun aldrig har været vant til, - og naturligvis bare vilde ta med Overdrivelse. Jeg skulde kanske skræmme Livet af hende med Tiderne ogsaa … Ja Du snakker!"

Berven dampede ivrig … "Bare la' hende faa Behagelighederne ja, … spare hende for de smaa Sorger og la hende faa den store, - at Du ingen Fortrolighed har til hende! … Saa-saavidt skjønner jeg mig ogsaa paa Ægteskabet, at jeg véd, en Kone aldrig i Verden ta-takker sin Mand for det … Ja, jeg synes nu Konen maatte heller - hade ham, … føle sig foragtet … o-og skudt for Glug!"

"Driv paa med din Kjæphest, Du Jørgen, saa røger jeg. - Jeg véd jo, Du sidder inde med megen Rhetorik fra gamle Dage paa det Punkt. Men, - ser Du, det, Du havde Vet paa, det var at nytte Konjunkturerne, og derfor fik Du Skog; og det, Du ikke havde Vet paa, det var denne Giftermaalsgreien, som altid har ligget som en Floke inde i dit Hode, - og derfor fik Du ikke nogen Kone … Nei, - jeg har ikke mere at sige, og gid Du ogsaa var færdig! Sæt Dig nu hellere i Ro istedet for at ivre Dig op i andres Affærer; Du staar der som en lang tør Fyrstikke, der er gaat Ild i."

Det var mulig Vennens Indblanding i hans huslige Affærer kunde have gaat ved en anden Leilighed; men idag kjendte Jakob helt inde fra Middagsbordet de laante femten tusind Kroner bli ligesom tyngere og leiere i Brystlommen. Han var aldeles ikke vant til den Situation at være Laantager. Inde i Stuen havde han følt sig flau og næsten regnskabspligtig for ham hver Gang, der blev nævnt en Udgiftspost. Og nu inde paa Kontoret stod Kreditor der og reviderede alt hans - baade til Hjerte og Nyrer. Naturligvis havde han Ret til det; saalænge han sad der med hans femten tusind Kroner!

Berven var ikke den af de to, som pleiede at gaa slagen ud af en Disput … Han bankede med Snadden i den hule Haand:

"Je-jeg kræver ialfald af din Forstand, at Du ikke lar Dig paaføre unødige Sorger og Bekymringer. De aner jo ikke, de piner og plager Dig … Bare ved at ta lidt i og sæ-sætte Dig imod Galskaben, kunde Du faa hele Huset paa en bedre Fod."

Jakob begyndte at se Anvisningen tvertigjennem Lommebogen, - Chequet til Banken, sammenlagt i tre, med det skjævt skrevne Jørgen Berven under.

… "Dette Landsted trækker og suger Penge daglig af Dig … Det var jo bare, at Du ventede til næste Vaar med at ha det færdig; saa var Du da kvit det; - vi er alt et Stykke ind paa denne Sommer nu. Og til Vinteren behøver da Johan Henrik sandelig ikke Landsted!" …

"Jeg skal overveie det, Jørgen," sa' Jakob og lagde sin længst udgaaede Pibe fra sig paa Kaffebordet. "Men jeg har rigtig siddet og tænkt paa endel andet, mens Du har snakket . . . Ser Du, jeg har faat ud, at jeg nogenlunde kan hjælpe mig alligevel uden at laane de femten tusind Du" …

"Men, kjære Dig, Du kan beholde dem i to tre Aar, vil Du!"

"Tak; - eller fire, vil Du vel sige; men saadant er ikke Laan det." - Han tog frem Lommebogen og rakte Anvisningen hen mod ham . . . "saa Tak, Jørgen, her har Du den tilbage!"

"Jo, jo, jo, jeg mener det alvorlig," nødte han den paa Berven, - "det blev jo saa alligevel noget, jeg maatte sørge for at faa betalt igjen … Saa har jeg da ikke det paa mig."

Berven stod lidt stille … "Siger Du nei! - til mig?"

"Skal jeg laane, vil jeg helst holde mig til en Bank; - der har man hellerikke med nogen personlig Kreditor at gjøre."

"O-og Du vil ikke ta den, - Jakob" …

Berven stod med Papiret i Haanden; den skalv en Smule.

"Gaar ikke Du!" sa' Jakob afgjort.

"Ikke? siger Du" … Der kom noget fugtigt op i Øinene.

"Naa - jaja - - saa har Du egentlig ikke noget Brug for mig længere, Jakob," - lød det langsomt, "saavidt jeg skjø-skjønner … og da maa jeg bede Dig om at faa min Hest spændt fo-for; - jeg vil gjerne være oppe ved Skogen igjen i Aften."

"Det er naturligvis, som Du helst ønsker, Jørgen! Det generer mig virkelig at tænke paa, at jeg har bryd Dig saa langt. Jeg burde ha tænkt før paa, hvordan det ser ud at laane." Han havde ordentlig Trang til at se ham afgaarde.

Berven sagde ikke et Ord mere. Han tog op Reisevæsken og satte den ned igjen, og stod bleg og som lidt uvis, da han havde faat Støvfrakken paa, om han skulde gaa ind i Stuen.

Han valgte at aabne Døren halvt og hilse sit Adiø i al Korthed til Elisabeth, som sad der.

- Jakob stod kold høflig paa Gadetrappen, da hans gamle Ven uden at nikke eller vende Hovedet smekkede paa sin svarte, raske Traver og rullede afsted …

Han blev staaende med det lidt graasprængte Hoved ubedækket en Stund og se efter ham.

"Jeg mener, jeg er rent fra Vettet jeg!" - fo'r han pludselig op og gik hastig ind paa Kontoret.

… Han maatte rent ud ha været fra Forstanden! Skilt sig med sin eneste gamle prøvede, sikkre Ven, - - for en Kone, som ikke var hans Fortrolighed og Bekymringer nærmere end - hm . . .

Han gik længe derinde. Mundstykket paa Piben, som han af mekanisk Vane havde tat til og glemt at tænde, var bidt itu mellem Tænderne, da han lagde den fra sig.

XVII

Jakob kom, endnu med Svøben i Haanden, ind paa Kontoret for at faa Skjærfet og Ulveskindspelsen af sig. Han havde kjørt hele Dagen og var rød i Ansigtet af Kulden.

"Martin Ringnæs er røget fallit, Tobiesen! - Vi faar den Fornøielse, Mathiesen og jeg, at maatte klare ogsaa hans Fjerdepart i Varaasskogen."

"Saa? - Skulde én ha hørt paa Magen, den rige Manden" …

"Rige ja; - de ligger snart overende hele Endossementskjæden, - som Korthus."

"Jaha, - det er det fortvivlede Sagbruget, som de skulde drive saa stort allesammen baade med Udskibning og andet!" - brød Tobiesen ud.

Jakob forsøgte et Par Gange utaalmodig at faa sparket den ene af Reisestøvlerne af sig.

"Lad mig hjælpe Dem," sa Tobiesen.

"Det er naturligvis dem, som der har været nogen Rassel i, som har lagt ud, mens der var Veir i Tiderne. - Og nu er vi alle saa kloge, Tobiesen! Bagefter faar vi høre Visdommen" … Han spændte Støvlen henover Gulvet.

"Jamen disse Spikkelanterne," indvendte Tobiesen halsstarrig, - "de trode nu, de sad midt op i Kalifornien. Det er Maade paa Letsindighed ogsaa!"

"Huf, jeg mener, De vil koge Dem herinde i Eftermiddag! … Nei, nei, nei, gjør ikke noget ved det," sa han, idet han tog i Dørklinken for at gaa ind; "det er naturligvis mig, som kommer ind fra Kulden."

"Jeg hørte, Du kom," mødte Alette ham i Kjøkkendøren, "og har bedt dem varme op lidt af Frikaseen fra Middagen; Du har vel ikke spist endda" …

Hun gik ud i Kjøkkenet igjen for at skynde paa.

Der var ingen i Stuen; Elisabeth var gaat op i Byen, sagde Pigen, som saa til Ovnen.

Han gik frem og tilbage paa Gulvet.

"Nei men Alette da," lukkede han utaalmodig paa Kjøkkendøren, - "kan det ta saadan Tid at faa istand lidt Mad? - Og saa faar da nogen tænde Lampen!"

"Ja, Vennen min, det blir straks altsammen; - bare Du ikke er grætten, Jakob!"

Alette tændte den store, vakkre Lampe og rullede ned Gardinerne, medens Pigen dækkede Bordet og satte Maden ind.

"Se saa, naar Du faar Mad, Vennen min, saa blir Du nok snillere" …

Hun satte sig lige overfor ham med Strikketøiet.

"Vi har faat en Kasse Øl fra Kristiania idag Du. Det er af det, Du har der. - Var du indom hos Sorenskriverens? Ikke? … Det er en lang Reise, Du har gjort, Jakob, fire, fem Dage; jeg husker næsten ikke; - det gaar saa ensformig her nu, vi er saa alene, bare Elisabeth og jeg hjemme" …

Hun saa, han var i daarligt Humør, og ledte efter en Maade at komme ind paa det med ham.

"Det er jo saa mange Falliter nu. Oppe hos Fogdens iforgaars talte de bare om de daarlige Tider," begyndte hun.

"Ja-a, man kan konversere hyggelig om det ogsaa!"

"Men Sagførerne tjener jo Penge paa det. Du siger vel ikke desværre! til det, Jakob?" spøgte hun.

De rappe Strikkepinder blinkede i Lampeskjæret pinlig nervøst lige ind i Hodet paa ham.

"Lyset skjærer mig ind i Øinene, kan Du ikke flytte Lampen, Alette!" lod det irritabelt.

"Jo Vennen min.

Og saa har vi havt Brev fra Viking," prøvede hun igjen. "Han er ikke rigtig fornøiet; Landbrugsskolen er altfor theoretisk anlagt, siger han. Han har nok saa stor Lyst paa Skotland, stakkar! Men Du faar selv læse Brevet. - Og Alf" . . .

"Ja jeg véd det, Alette, - véd, det er den ellevte, han skal ha Penge! - og Johan Henrik sit" … Det dirrede i ham; - "bevares, de maa ha det paa Dagen."

"Ja det maa de da rigtig, Jakob. Stakkars, hvordan skulde de vel ellers greie sig? Og det er da saa liden en Ting for os at huske paa at være lidt akkurate."

"Ja naturligvis" …

- Han var gaat ind paa Kontoret, og Alette sad alene igjen i Stuen. Lampeskjæret faldt ned paa den mørke Kjoleskulder og det lidt fyldige, ganske karakterfulde Ansigt. Det havde et trist grundende Udtryk, og hun strikkede ivrig rask.

Hvad var det dog, som gik af ham? Hun havde længe følt, at det var noget … De gik saagodtsom alene nu, - Børnene paa hver sin Kant. Men det var rent, som hun manglede Arme til at naa ham!

Hun hørte, han tog Overfrakken paa i Gangen og gik ud af Gadedøren. -

"Lampen staar nu vel ikke og brænder endnu hos Mørk?" forhørte hun lidt efter inde hos Tobiesen, han stod med Huen paa for at gaa; - hun vilde blot vide, om Jakob tænkte at komme hjem igjen snart eller var gaat op paa Klubben.

Nei den viste sig at være slukket.

"Sig mig, Tobiesen," - hun satte sig et Øieblik ned derinde paa Kontoret, - "Mørk var ikke videre i Humør iaften, og jeg kom ikke til at spørge ham; det er derfor jeg er lidt urolig. Det er vel ikke nogen Sag, han har tabt? jeg véd, han tar sig altid nær af det."

"Nei Frue," Tobiesen borede de smaa raske Øine ned i Pultlaaget, - "ikke det jeg véd."

"Naa det var rigtig godt, det vilde være saa kjedeligt at gaa her iaften og tænke paa, at der var noget iveien …

Men, Tobiesen, det er ikke nogenslags Stridigheder eller Uenighed, han er kommet ind i med nogen?"

"Nei slet ikke, det jeg véd, Frue - slettes ikke."

"Det er jo saa slemme Tider nu for Folk heroppe. Han har vel nogen Pengeærgrelser Mørk ogsaa?" spurgte hun opmærksom paa hans Ansigt.

"Aa det er vel ikke til at undgaa et og andet Tab, naar én sidder i saameget." Tobiesen pirkede med Pennen i Pulten, som han grundede over, hvordan han skulde fortsætte … "Og for dem, som har spikkeleret i Skog, kan det være mangt et Knipetag."

"Men her kan altsaa være Knipetag, Tobiesen?" sonderede hun.

"Ja ikke her!" tog han sig hurtig. - "Fruen maa slet ikke misforstaa mig. Nei vi her, vi ser bare paa de andre, vi … Om Dommedagen engang kom over al denne Spikkelationen, saa - stod det, - hø, hø, hø, - nok ikke endda saa farlig til her!"

"Nei, Mørk har jo sin gode Forretning og er saa anset og solid … Og kjære, - om vi nu kom til at tabe endel; - ja, selv om vi mistede alle disse Skogeiendommene, - jeg skulde sandelig ikke drage et tungt Suk for det, Tobiesen! Jeg har aldrig nogengang ønsket Rigdom. De er saamæn allerlykkeligst, som bare har rundt og godt, hvad de trænger, og jeg er vis paa, Jakob ikke har havt synderlig Glæde af alle disse Skogene sine; men nok af Mas og Uro! Og det er jo ikke hans Fag heller; han havde havt saa nok i sin Forretning … Der er Alf gaat hen og blet Forstmand, som han nu slet ikke passer til; - havde det endda været Viking! …

De skal vel gaa De, Tobiesen, jeg saa, De stod med Huen, da jeg kom."

- Skulde det virkelig være Pengeærgrelser, som gik af Jakob, grublede hun. -

Han laa vist vaagen om Nætterne; Lysene i Stagen inde paa hans Værelse var mangen Gang helt nedbrændt om Morgenen . . .

Han var ikke til at forstaa sig paa; - kunde pludselig komme i slet Humør ved det mindste Ord. Og det var, som det altid blev galt, naar hun mente det bedst og søgte varsomt at komme ind paa det med ham.

Det oprørte hende, at hun saadan skulde være nødt til at gaa med Kunster til Tobiesen og passe paa og studere sig rent ihjel paa, hvad der var iveien!

Hendes Tanker spillede paa alle Kanter.

Det kunde da ikke være nogen, han var forelsket i, - holdt af? - - Gik han der kanske og sørgede? De kan jo faa saadanne Raptusser … Havde hun kanske været ganske blind? - han var altid saa mørk og grætten, naar han kom hjem fra Reiser . . .

Hun grebes et Øieblik af en vild Angst; og hun mønstrede og ledte fjernt og nær omkring efter en mulig Gjenstand.

Han likte godt at snakke med Damer, naar de var ude i Selskab, - kunde være komplæsant nok, naar han var i det Lune; - - Men nogen enkelt! … hun rystede paa Hovedet.

… Vide, at han havde det ondt, at det var noget, han led under; - kanske bare en Indbildning, kanske en Forfængelighed? … og saa Døren som igjenslaat for hende … Der ophobede sig en Bitterhed; hun syntes næsten, hun begyndte at hade ham!

Da Alette kom ind i Stuen, sad Elisabeth og læste paa et Brev fra sin Kjæreste; - hun havde naturligvis gjemt det som andet Sukkergodt helt fra i Eftermiddag, Posten kom.

Det pinte hende altid at se Datteren saa uendelig sikker og tryg paa Fremtiden, som Livet ikke skulde gjemme nogen Fare; - og i Aften, - naar hun tænkte paa al den Skuffelse, Elisabeth sad der og legte med …

Hun følte, hun var paa Randen af at sige et og andet, som vilde gjøre hende ondt. Og det var saa Synd, at røre ved al den Lykke. De havde den jo bare mens de havde den!

"Sig mig, Elisabeth, skriver Morten noget om Ammanuensisposten derinde?" søgte hun at aflede sig selv.

"Han faar den, Mor, straks han er færdig til Høsten," fortalte hun lysende af Glæde.

"Naa, men da er det jo ikke saa utænkeligt alligevel, at I to kan ha Bryllup paa vor Sølvbryllupsdag."

"Tror Du ikke, Morten netop skriver det, Mor!" Den raske lyse Pige fo'r op og slog Armene om Halsen paa Alette. - "Det er bare saa rent, rent, saa jeg ikke kan forestille mig, at det kan hænde nogengang" …

"Vi maa nok forestille os det, Du; - det er paatide, vi begynder at tænke paa at faa sammen baade et og andet til dit Udstyr. Det skader ikke at se os lidt om, hvergang vi er inde i Byen; man kan overkomme nydelige Møblementer."

"Aa Mor, Morten og jeg er alt blet saa enige om, hvordan vi vil indrette os; vi vil begynde med Birketræs Møbler, ganske tarveligt. Vi faar jo ikke mange Penge at leve af, og vi er saa aldeles lige lykkelige, om vi har det aldrig saa tarveligt, det er jeg saa vis paa!"

"Ja ja Elisabeth, vær nu ikke saa uendelig fuld af Illusioner! - Tænk Dig, at Du vil gjøre det bedst mulige ud af det, Barnet mit. - Men Du maa jo da forstaa, at det ialfald ikke er saa let at gjennemføre et saadant Forhold. Se lidt paa Virkeligheden og ta' nu, for Eksempel, de nærmeste her ved Siden af os. Der er Sagfører Søvigs og Kjøbmand Møllers, - synes Du, de Koner skal prise Livet? Og de har vel begyndt med at være kanske ligesaa forelsket som Du, - og ha de samme Forhaabninger som Du."

"Ja, men det er da virkelig fordi de slet ikke har levet sammen i nogen Ting. Mand og Kone skal da ikke bare gaa ved Siden af hinanden og trælle og trække som to Heste uden Spor af fælles Interesse!"

Det var noget i dette sidste afgjorte fra Datterens Side, som ordentlig ærtede Alette op; - disse Talemaader, det var noget saa fjollet.

"Du mener da vel ikke, Elisabeth, at Du skal kjøre med i din Mands Praksis og kvaksalverere som klog Kone eller sidde paa Kontoret og skrive Regninger for ham? Han trænger, saamæn, baade til at faa Knapper i sine Klæder og til at faa en Kone i Stuen om Aftenen, som ikke bare er ligesaa træt og udaset, som han."

"Jeg mener, at jeg vil interessere mig for ham s e l v Mor, saa at han intet hellere vil end at faa snakke med mig om sin Gjerning, - netop det, som bekymrer ham. - Og, kan jeg hjælpe ham, saa desto bedre; men jeg duer vist ikke videre til den Slags."

Alette blev ganske rød og taus; hun saa næsten ikke hen paa Datteren. Paa det Punkt om Fortroligheden med Jakob var det kanske, hun i sin Tid havde strandet …

XVIII

Tante Justitiarius var tilfældigvis aldrig rigtig vel, naar de vilde kjøre ud til Rognhaugen.

Hun var fin, paastod Johan Henrik; hun begreb naturligvis, at det var, fordi de var kommet der i Besøg, saa man blev for mange, at de ikke isommer kunde flytte ud til Landstedet, men maatte foretrække at lufte sig for aabne Markiser lige ved Gadestøvet hjemme i Byen … Hun var aldeles døv, naar de nævnte Rognhaugen, det var rentud en speciel Svigten af Høreorganet netop ved den Sammenstilling af Bogstaverne. Selv om Sølvbrylluppet til næste Vaar var hun haardnakket ikke istand til at høre, saasnart der kom noget om, at det skulde staa paa Rognhaugen. Det var som en Tangent, der ikke slog an, Ordet blev til Luft! …

Men ellers hørte hun aldeles mesterlig brillant! erklærede han. Det fjerneste Anslag til en Indbydelse, og hun lagde straks i en vis urolig Feststemning Ansigtet værdigen i Folder mellem Parykkens to sorte Haartunger, forberedende sig paa at skulle ud paa en første Æres- og Sofaplads igjen nogetsteds. Hun maatte jo altid arrivere kjørende, selv om det bare var fem Huse ifra; men ellers var det en Fornøielse at se hende hastig rokke opover Gaden og pile ind i en Butik.

Da var det saamæn anderledes Udbytte ved at følge gamle Justitiarius husimellem. De maatte spænde sig for, snart han og snart Elisabeth. At den gamle bar sine tre og sytti Aar saa mærkværdigt, maatte de jo overstaa bag hver Dørstok. Men saa vankede der et Glas Vin og anden Høflighed, hvor de kom, baade Formiddag og Eftermiddag; og naar Fuldmægtig Tinn, - Fætter Tobias, som han hed for bestandig, - greb Glasset og holdt sine smaa bevægede Speaks, om hvad han huskede der i det samme Hus for, - lad mig nu se, - sytten eller just tyve Aar siden! Og hvad vidste han ikke altsammen. Da var der en anden Foged, en anden Sorenskriver, en ganske anden Præst og ditto skiftet Klokker - for ikke at tale om, hvordan han huskede Kjøbmandsskilterne. Og han fik altid Folk særligt rørt, fordi det var saa og saa længe siden.

I saadan Erindringsrus svævede han gladeligen to Gange om Dagen. Men jamæn fik han ikke ogsaa deres gode Vin frem; saa han var yderst lønsom at ha med ude paa Visittogterne.

- "Kjære Dig Jakob," klagede Alette, "det gaar ikke an saadan at lade bare Johan Henrik overtage Onkel; jeg skjønner paa ham, at han føler, at Du negligerer ham. Kan Du ikke kjøre med ham over til Bøllings i Eftermiddag, Gudbrand maa være hjemme for at hente Viking ved Sekstiden nede paa Jernbanen."

"Ja jeg har jo saa inderlig god Tid til Lystture nu," lød det noget ironisk.

"Du faar saamæn gjøre det, Jakob! - jeg ser, han gaar og tar sig nær af det. Han slog nu i Formiddags saa smaat paa, at de maatte reise snart; - og det var ikke for det gode, jeg kjender ham jeg."

"Nei, nei, jeg faar naturligvis først og fremst være Vært … Men Du faar se til at være lidt sent ude med Kaffeen, - en god halv Time, om Du kan. Jeg maa ha Posten først, det er saa vigtigt for mig, Alette!"

"Saa Du? Er der noget, som" -

"Du har begyndt at spørge saa," udbrød han utaalmodig; - "Du kan da vel tænke Dig, at jeg ikke bestandig kan gi mig til at gjøre en hel Udvikling for Dig."

Det begyndte at bli hedt nu, syntes Jakob. Alle disse Mennesker, som skulde fornøies, medens han gik der i Spænding og svedede og hedede i Leveren to Gange om Dagen over, hvad Posten kunde bringe … Ikke en antagelig Grund til at bli kvit dem, - medmindre han vilde støde i Raaberten ud for alle Vinde, at han fløi som en pisket Top. Ikke før et Papir greiet, før han havde et andet over sig! Han maatte gjøre som Hummeren, - offre Kloen, - alt, hvad han eiede i Varaasskogen - for om mulig at redde Livet …

"Hør, Tobiesen," instruerede Jakob ham inde paa Kontoret, før han steg i Vognen med Justitiariusen, "skulde der komme noget med Posten i Eftermiddag, som De kan tænke Dem er af Vigtighed, noget fra nogen Bank … eller ja, De skjønner, som ser ud til at pressere, - saa slaa en Konvolut om det, - ordentlig lukket, - og send det med en Ekspres over til mig … Lever ind Aviserne og, hvad De ser, er private Breve;" han saa vist paa ham, "men la' ikke nogen, - ikke Johan Henrik eller nogensomhelst, forstaar De, - stikke Næsen i Posten. Luk den ned i Pulten."

Jo Tobiesen forstod. Han skjønte paa adskilligt, at Folk alt saa smaat blinkede til hverandre om, at det kunde staa lidt fast for Sagfører Mørk nu med denne store Varaasskogen.

… "Det havde aldrig hændt," - stod Alette og nødte Justitiariusens ude paa Trappen, - "at de ikke var blet over den enogtyvende, Tantes Fødselsdag, naar de var deroppe. Der kunde ikke være Tale om, at de fik reise før. Ikke sandt, Jakob?"

"Nei naturligvis" …

Jakob hjalp Justitiarius op i Vognen, og de rullede afsted. - - - - -

"Tolv - femten - tredive - én og sytti, … tolv - femten - tredive - én og sytti" …

Tobiesen var faldt hen i mekanisk at summere op og ned i Kassabogen og alt, hvad der bød sig af Talrækker. Han sad med en svimmel Følelse af Fare.

Der var kommet Rygter om, at ogsaa Mathiesen var gaat fallit . . .

Blikket speidede og lurede efter om Principalen vidste noget om det.

Der sad han inde paa Indrekontoret og klarede Breve og Ekspeditioner som sædvanlig eller kom ud og raabte efter noget, han vilde ha søgt frem af en Hylde.

Rigtignok lukkede han idag Døren, som han ellers lod staa halvaaben imellem dem, naar han saadan havde at snakke ud til ham.

Det var kanske et Mærke …

Men der kom han travl ud og forlangte tre fire Auktionsopgjør.

Nei, han havde vist ikke hørt noget om det. Han havde nok havt andet at tænke paa da end de smaa Fillegreierne.

Og nu gik han og plystrede derinde. Han plystrede svært længe.

Kanske han alligevel havde faat noget at plystre over.

Nu kom han frem i Døren og saa paa Uhret: "Ikke ét endnu!"

Tobiesen saa paa sit, - "fem Minuter over, det er aldeles sikkert det."

Kanske han ventede Besked med Posten? …

- Posten var kommet, medens de sad ved Middagsbordet, og det Brev, som stadfæstede Falliten, laa paa Aviserne ved Siden af ham, medens Johan Henrik spillede med fordækte Vittigheder over Fætter Tobias, og Passiaren med Onkel Justitiarius og Tante gik sin Gjænge - om Mennesker, de havde været sammen med, Indbydelsen til Fogden iaften og om Alf, som burde faa Fars Skogeiendomme at styre, naar han endelig var færdig med Forstskolen. Der var intet naturligere …

Tallerkenen begyndte at skimre dobbelt for Jakob.

"Naa, har man faat noget at tænke over?" spurgte Justitiarius.

"Aa, det faar man med hver Post" …

"Naturligvis - naturligvis" …

"Man skulde ikke modtage sin Post ved Bordet," mente Alette; "det er en Uvane det."

"Peber paa Maden," spøgte han.

"Skal Du ikke spise da Jakob?"

Tak, han var tilstrækkeligt forsynet for idag.

- - Jakob havde sendt Tobiesen ud paa en For- retning om Eftermiddagen, og selv sad han inde paa Kontoret. Han havde gi't den Besked, at han havde travlt og ikke maatte forstyrres.

… Han stod altsaa nu alene for hele Kjøbesummen for Varaasskogen! Terminen til Høsten, der havde ligget som en graa Stribe for ham, blev mørkere og mørkere, jo længere han sad og stirrede paa den derinde i Ensomheden.

Det var kommet over ham som en dump Forfærdelse og blev til en knugende Vægt, medens det brændte i hans inderste Stolthed. Han havde overværet megen økonomisk Ruin, set d e n Sjælekval, og trode, han vidste, hvad den Ting var, men havde dog aldrig før i denne Dag egentlig begrebet, hvad det vil sige at kjende Grunden for Alvor svigte under sig.

Pengestor og sikker, som han havde levet, saa han sig nu gaa der ydmyget og som Mindremand foran dem, én for én paa Stedet, - vogte sig for at støde for ikke at faa nogen Mands Ansigt imod sig paa Ulykkens Dag, - smyge sig forbi Sparebankkasserne. - Paa Tæerne … Paa Tæerne for dem alle …

Der var ikke Tredieparten af Værdien at opdrive for nogen af hans Eiendomme!

Han fik fægte og slaas og rive og glide sig frem, lægge sammen, hvad han kunde, af Sikkerheder for at faa Laan, prøve at faa Navne mod at gi sit Navn, sætte op Miner og gaa som den brede, trygge Mand, - om det skulde være muligt ialfald at kunne ride over den første Termin.

Hans sunde Forstand gjentog, at det simpelthen var umuligt, - kom der ikke inden den Tid et Mirakel i Skikkelse af en ny Chance i Trælastpriserne.

Men saa fik man haabe paa Miraklet! - Ingen la Hodet paa Blokken, før han var nødt til det; - og ikke bare sit Hode, men -

Og derfor havde han altsaa slidt og stridt og prøvet at bære sig ad som en redelig Mand for nu at se det ryke altsammen, - tilslut at maatte bukke sig baade hjemme og ude …

- - - - - - - - - - - - - - - - -

- Han kunde staa i Vinduet om Dagen og se udover Landskabet, der bakkede sig med Skog og Huse ned mod Elven, - til Snippen af Broen, hvor hans Vogn og to Heste endnu durede freidig nedover, og til Veien, hvor han havde kjørt saa mangen Gang lige fra hans første Ungdom med Alette, da han trode, han havde Lykken og Kjærligheden i Vognen.

… Om Strømmen skulde vende sig, - om Storpolitiken, - om Australien kanske skulde begynde at sluge Trælast, - om Konjunkturerne skulde ændre sig og bli opadgaaende; - det var paa den mindre end en Traad af en Udsigt, hans hele økonomiske Eksistens hang. Det var det Glimt af en Sprække ind til Vederhæftighedens Land, hans ængstede Sjæl maatte døve sig ved at kige i. - Det var hele den Grund, han, den agtede solide Forretningsmand, med al hans i tyve Aar oparbeidede Tillid stod paa!

Nei, han var lidet skikket til at staa i den uvederhæftige Situation. Han kjørte ikke ud med Trillen uden at tænke sig den og Hestene sat til Auktion, hele Indholdet af Vognremissen trukket ud paa Gaarden …

- Han hørte som gjennem en svimmel Rus, at de overtalte Justitiariusens til at slaa sig til Ro endnu en Tid deroppe, at de snakkede og overlagde om Dagene, om hvorvidt Viking burde til Skotland, og hvorledes Alette og Fru Justitiarius forhandlede om Elisabeths Udstyr.

De gik i Selskab og de havde Selskab, og han var selv med … Alette var vakker og glad og havde alle Hænder opfyldt af at passe al Ting nu, de var saa mange i Huset, diktere Johan Henrik Breve ind til Byen efter Saltvandsfisk i Is og Kjød og Laks og, hvad der kunde være at finde paa at traktere med i denne for Mad vanskelige Sommertid … Hun grundede paa, hvad Gutterne maatte ha af Linned og Klæder nu, medens de var hjemme.

Og Jakob overstod Tante Justitiariuses Fødselsdag!

Der kom Visiter, den ene efter den anden, af Ste- dets mest ansete Herrer og Damer for at lykønske. I Modsætning til, hvad der var saa stemningsvækkende ved hendes Mand, faldt det ikke nogen ind her at lægge Vægt paa hendes Aar; - "hun havde blot Fødselsdag," gik Johan Henrik og morede sig.

Kagen og Vinen var alt adskilligt angrebet. Bølling og Kapteinen paa Liberg og Kommandantens og Sorenskriverens og Provsten var inde i Stuen. Man var ved Formiddagens Høidepunkt.

Og saa kom det Øieblik, da Jakob maatte opdrive sin bedste høitidelige Humor og samle alle de tilstedeværendes Lykønskninger i Skaalen for Fru Justitiarius; - en Henvendelse, som gamle Justitiarius besvarede med et Ønske for "det Hus, som Jakob byggede." Medens de svære Tider nu ligesom blæste Hustagene af rundt om heroppe i Distriktet, stod Huset her blot desto fastere; - det var de store Indtægters Tid for Sagførere og - i Parenthes ordentlig fælt at se en Mand saadan florere paa andres Ruin …

"Pas nu paa," hviskede Johan Henrik, - "nu faar vi Fætter Tobias: - Saa og saa mange Aar har hun vaaget over dette Hus!" -

Der klinkedes og der svartes, og der kom under en noget gammeldags pompøs Høitidelighed fra visse Hold adskillig baade tom og sand Stemning op.

Og der vandrede Jakob mellem dem som behagelig, rolig Vært, sad og konverserede og reiste sig med Glasset i Haanden og hørte paa Talerne og stødte mod andre Glas …

Han følte sig bare som udenforstaaende og død. Han saa som gjennem et Slør, - som noget forbigangent kjært, - sin likte staselige Frue gaa der med den lidt egne Holdning ganske bevæget ved, at det kanske var sidste Gang, de nu havde de to gamle deroppe! - - - - -

Det var en varm Eftermiddag, Vinduet stod oppe og Jakob vandrede gjennem begge Værelserne i Kontoret. Almanaken hang paa Væggen over Tobiesens Pult … Hvert Blad, der reves af den, var en Dag af hans økonomiske Eksistens, et Skridt nærmere mod Terminen.

Han var blet ligesom smalere og magrere, og over ham laa der nu, han var alene, noget usigelig distræt og trykket; det var det i Øiet, som ikke ser Land.

Han hørte, der kom en Karjol ind paa Gaardspladsen … Og nu snakkedes der …

Men hvad var det? Han stod pludselig opmærksom.

Nei, det var ikke til at ta feil af, - det var Bervens Stemme . . .

"Fem stive Mile kjørt i Solstegen idag, Gudbrand! Gir Du den Vand, saa slaa-slaar jeg Hodet af Dig … Og hvordan staar det til her?" lød det noget mere dæmpet.

"Aa Frua er nu fornøi'd; hun har faat begge Sønnerne hjem, og saa turer de om med de gamle fra Byen, og - ja det er længe siden, Di har været her nu, Berven … Nei se paa Svarten, jeg mener han kjender sig igjen, han vil paa Stalden, heisan hvor han knægger. Ja der er nok nogen andre inde ogsaa, - de fra Præstegaarden."

Jakob stak Hodet ud gjennem Vinduet. Han hilste blot med en indbydende Haandbevægelse.

"Alene paa Kontoret, Jakob?" raabte Berven op.

"Snilt af Dig, Du vil komme, Jørgen," mødte Jakob ham stilfærdig, han klemte hans Haand med et langt bekymret Tryk. - "Det staar ellers daarlig til med mig Du," sagde han og saa ham stivt i Øinene.

"Saa ja, - ser Du, - her ko-kommer jeg med et skriftligt Bud fra Tostie & Comp. paa hele Varaasskogen" … Han tog frem Tegnebogen … "Kan Du bruge det, saa … Det staar bare paa Dig nu, om Du vil anta det. Lavt Bud naturligvis."

Jakob stod foran Berven uden egentlig at tænke noget. Han læste Tostie & Comp.s Bud og saa paa Underskriften og følte sig blot, medens Blikket svævede over de skrevne Rader, langsomt stige Lag paa Lag som baaret af en Elevator gjennem de forskjel- lige Etager op i Vederhæftighedens Rige. Han ligesom ravede paa Hælen efter den nødvendige Balance og blev aldeles bleg, før Blodet steg op i Hovedet, saa det suste for Ørene.

"Det vil sige, at jeg er bjerget det, Jørgen!" næsten bare hviskede han med et Pres af Luft dybt fra Brystet.

… "Jo Du, det vil sige, at - her staar Jakob Mørk igjen paa Benene for Dig! - og evig, evig Tak skal Du ha', Jørgen!"

Han begyndte at skridte kort og afbrudt paa Gulvet. Han havde Møie med at beherske sig.

"Saa Du skjønte, det stod galt til, Jørgen!" …

"Aa Du, da Mathiesen røg, saa" -

Berven havde beholdt Hatten paa. "Jeg se-ser indom Dig, naar jeg kommer nedover igjen om et Par Dage, Jakob! Du faar prøve at fo-fordøie det lave Bud saalænge" … lød det nervøst lystig, idet han skyndte sig ud. -

- - Jakob havde fulgt Berven til Karjolen og set ham reise.

Frelst! - bjerget … susede det i ham, da han hastig sprang op ad Trappen …

"Men er Berven reist?" mødte Alette ham i Gangen.

Der stormede med ét op i Jakob, at det var hende, hende, han nu skulde være nær og faa lægge sit Hoved ind til og juble sit reddet! sammen med, - reddet, hun og Huset og alt …

Han tog pludselig om hende og pressede hende voldsomt til sig.

At det kunde gjøre saadant Indtryk paa ham, at denne Vennen var kommet igjen! gik det i hende med bitter jaloux Følelse:

"Provstinden og begge Døttrene blir her. Jeg har hele Aftensmaden" … afværgede hun halv forlegen. Hun havde jo længst forstaat, at det var noget iveien mellem dem, siden Berven aldrig kom mere.

XIX

En Maidag, som den kunde være … Maatte jo kaldes godt Veir, - lidt vindkoldt; der laa en blaa Bris paa Vandet nedenunder; - endel Skydrift i Luften med hvide Skydotter trængende sig frem over Randen af Aasen; - men, naar Solen fik ta udover Dagen, blev det kanske endogsaa varmt …

Det var Johan Henrik og Alf, som foreløbig halvpaaklædte anstillede sine Morgenbetragtninger over Veirudsigterne fra Verandaen ude paa Rognhaugen, medens Kaffeen sattes ind bag Glasdøren i Havestuen, og Viking stod nedenfor i opbrættede Selskabspermissioner med en gammel blød Hat og en Overfrak kastet over Skjorteærmerne og saa til, hvorledes der lagdes den sidste Haand paa et foreløbig opsat Skur til at sætte Heste ind i.

Familiens længe forberedte dobbelte Høitid oprandt idag, - Morten Finnes og Elisabeths Bryllup og Fars og Mors Sølvbryllup!

Og det havde været en streng Tørn for Sønnerne i hele den sidste Uge sammen med Moderen at faa ordnet alt herude til Festen, - Far var blet saa nøie med Udgifterne, siden han havde tabt alle de Penge paa Varaasskogen, - og faa pyntet op overalt, Pianoet og et Ekstralæs med Stole og Møbler hjemmefra kjørt ud til Benyttelse for Leiligheden, faa improviseret alskens Sæder og Siddepladse og hvert Rum draperet og nyttet paa bedste Maade, - ogsaa for det fald, at det skulde bli daarligt Veir og Regn, saa Gjæsterne maatte være inden Døre.

Der blev en flygtig Kommen og Svinden ved Frokostbordet af Familiens forskjellige Medlemmer i mere eller mindre fremskredet Toilette. Elisabeth fik sit bragt op paa Værelset, og Mor kom ind med opsat Haar og et Sjal over sin hvide Underdragt.

Hun rørte næsten ikke ved Kaffeen; - det var, som hun gjentagende havde at strides med uvilkaarlige Ryk inde i Brystet, noget krampagtigt, en vis Humør- stemning, som vilde frem langt indefra, og som det idag blot gjaldt at holde fra sig. Og nu skulde hun op med Myrthekransen, som endnu laa i den runde Æske henne paa Hjørnebordet, og pynte Elisabeth til ogsaa engang at gaa som Sølvbrud paa samme Vis . . .

"Mor tog sig altfor nær af, at hun skulde miste Elisabeth. Det var jo Verdens Gang," ræsonnerede Johan Henrik, da hun var gaat ovenpaa.

Morten Finne var kommet igaar Aftes og havde taget ind paa Hotellet; han maatte jo ikke se Bruden før i Kirken.

Efter Middagen skulde Gudbrand kjøre Brudeparret til Trænet, og Gjæsterne og alle undtagen Far og Mor følge dem … Mor vilde ikke ta Afsked to Gange. -

- Alf sad endnu smal og tynd med den bare, høie Hals og det bløde gulgraa Silkehaar og fantaserede og forsøgte videre nogle Akkorder til en Festmarsch, som han havde i Hodet, da Bruden og Sølvbruden ved Elvetiden viste sig inde i Stuen for at gaa i Vognen, som Gudbrand havde kjørt op foran Døren.

Mor var i violet Silke og med bart Haar, og Elisabeth var yndig i sin hvide Dragt med Sløret; - "hun var da frydefuld nok," mente Brødrene, - "hverken hørte eller sansede sig."

"Kan Du ikke se til at faa paa Dig, Alf, skynd Dig, hører Du; nu skal vi i Vognen," kom Viking hidsig ind.

Alf tumlede med at faa ledt op nogle Skjortesnipper, som han ganske vist havde havt med sig fra Tharandt af den brede tyske Facon, de havde brugt i Teknikernes Choverein.

- "Rope paa Marthe nu; har vi Tid til det? Jeg mener Du vil stanse hele Greia, jeg …

Jamæn gaar han ikke der og summer og leder endnu …

Alf skal bare finde Snippen sin, Far," raabte han forarget ned til Vognen.

"Saa, - endelig … Aa Du kan binde Slipset underveis. Har Du Hansker, Lommetørklæde?"

Og afsted kjørte de til Kirken, begge Brudeparrene i Kaleschevognen og Sønnerne med den énspændte Trille. -

- Lige efter Vielsen, og før man endnu fik kommet i Vognene, fo'r Trillen med den lille blakke Nordfjordrotte foran hjemover med Husets Sønner - i Kurérfart, som han sa', Johan Henrik. De maatte være der parate til at ta imod og hjælpe Gjæsterne ind.

Og, da Vognen saa en halv Times Tid efter kom, stod de der alle tre oppe ved Huset med deres hvide Slips og de silkeforede Kjolesnipper fagrende i Vinden.

Der var Viking, der som altid, stø, praktisk og uforstyrrelig koldblodig, - han var forresten den første, som havde sagt "Fru Finne" idag, - sørgede for, hvor der blev af Heste og Kjøretøier, medens de to andre Brødre hver paa sit Vis belevne og galante tog imod Gjæsterne, Johan Henrik i sit ganske heldige Hjørne til at levere af sig lune Kvikheder og Alf saa fin og lidt mere fremmed udenlandsk.

Inde i Gangen var to af Husets Piger fremme i deres hvide Forklæder for at hjælpe Damerne og vise dem ind paa Toiletværelset.

Og, før man gik tilbords, oplæstes tre fire Telegrammer til Bryllupsparrene fra fjerntboende Venner, der sendte sine Lykønskninger; - og derunder et fra de gamle inde fra Hovedstaden … De var for tidlige Vaarfugle til, at to saa gamle Ravne turde vove sig ud …

Det sidste havde Justitiarius sat til paa egen Haand, det skulde Johan Henrik sværge paa!

Vogne, Triller og Karjoler stod forspændte i Rad ved Siden af Opkjørselen som i en Procession, og inde gik det i langsom Marsch til det festlige Spisebord. Det var, hvad der sagde sig selv med alle de indbudne, staaende Middag med Siddepladse og Smaaborde rundt om, og Gjæsterne efterhaanden leirende sig i alle Kroge og Hjørner lige ud paa Verandaen.

Inde i Spisestuen sad Hovedpersonerne og de første Honoratiores, og gjennem Døren lysnede og hvidnede det af Bruden og Brudepigerne.

Knive og Gafler huggede gjennem Eftermiddagssolen, som pludselig viste sig; den kom og gik med Skydraget. Udsigten nedover Vandet, som man havde tyd til saa ivrig som Konversationsemne, medens man ventede paa at komme tilbords, skulde ikke længere distrahere.

Jakob havde udbragt sit velkommen tilbords og gemytlig fremholdt Selvvirksomhedens Princip. Man var inde og forsynede sig og sin Dame paany, og de første Glas Vin begyndte allerede at live paa Stemningen.

Det var dog først Provstens Tale til det unge Brudepar, der skulde forløse Stivheden. En Stimlen sammen med Glassene i Haanden til begge Spisestudøre, medens de bagerste maatte strække sig for at se og høre; - og saa frem og drikke med Bruden, som graad, og Brudgommen, som - fremdeles bare pønsede, - det havde nær forbittret ham en Del af Dagen, bekjendte han siden, - paa, hvorledes han skulde komme fra de to Taler, der paalaa ham, - den til Forældrene og den til Brudepigerne.

"Det var jo heller ikke den mest belivede Del af Festen, at høre ham prøve at være saa kort som mulig og endda komme tilkort," - hviskede Johan Henrik.

Men Morten selv syntes nu først Dagen begyndte.

Surret og Livligheden tiltog, de tre Sønner var uden at forsømme sig selv - saa at sige allestedsnærværende. Der kunde ingen være elskværdigere end Viking til at sørge netop for dem, som manglede lidt paa den fornødne Følelse af Mod til at trænge sig frem mellem Hædersgjæsterne inde ved Spisebordet.

Og Jakob tog sig af og til en Tur med Glasset ud igjennem Værelserne hilsende og snakkende … Der sad idag her og der nogle Mænd, som Jakob i sit Hjerte følte et Kammeratskabsbaand med; han havde kjæmpet sammen med dem den haarde Krisens Kamp, og kanske slap de ikke fra det bare med Huden som han. -

Der havde været en Epoke med Champagne under Skaalerne for Brudeparret og vilde, - nu Desserten og Kransekagen skulde gribes an - indtræde en ny for Sølvbryllupsskaalen, forkyndte Johan Henrik.

Det var Sorenskriveren, som reiste sig med den ny Kransekage mellem sig og Sølvbrudeparret og som mangeaarig Ven greb Ordet.

Her sad - begyndte han, - Jakob Mørk i høitidelig Livkjole glad og lidt graasprængt og holdt Fest baade for sin egen og sit Barns lykkelige Kjærlighed; og det var nok i og for sig et Syn, som kunde varme og forfriske éns Tro paa Livet - saadan at se Resultater. Men vilde man kjende Manden, Jakob Mørk, rigtig, saa træf ham en travl Hverdag paa Kontoret den blaa, aabne, halvsluskede Frakke med Halstørklædsnippen paa Slæng ned om Skjortebrystet og endnu ikke barberet, fordi Folk ikke har ladet ham faa Fred, fra han stod op imorges … Eller kom og se ham sidde saadan lun om Læberne og med Øinene, som altid saa greit vidste, hvad de vilde, bag Brillerne og snakke med Folk; og saa ta' sig saadan Sorenskriveren gjorde det godt efter, - op i det lidt rødlige Sideskjæg. Det var Spørgsmaalets enkle Kjærne, han paa den Vis trak frem.

De vidste jo alle, at Jakob Mørk havde holdt paa at blive det, man kalder formuende. Og, at denne lune Mand havde gjennemgaat en økonomisk Ildprøve, som kanske faa i disse ellers saa svære Tider, var neppe nogen Hemmelighed …

Alette stirrede et Øieblik maalløs paa Jakob.

Men, hvad man kanske ikke vidste, det var, hvorledes han havde holdt Haank over h e n d e, som sad der ved Siden af ham. Hos hende inde i Stuen var det blikstille, - til Hjemmets Fred naade de ikke, disse daglige, angstfulde Bekymringer, der som Rusten kan tære og minke paa et Liv; - hendes kjære Hoved skulde Sorgen ikke faa berøre …

Og, har den Krisens Tid kanske lagt endel mere graat ind i hans Haar, - hun, som gaar der ved hans Side saa ungdommelig rank og som skabt til at være hans Støtte, - hende har han bevaret. Hun har isandhed boet i Læ af hans Kjærlighed …

Sølvbruden sad graableg; hun stødte pligtskyldig sit Glas mod hvert enkelt, som raktes imod hende; - men de to indbyrdes glemte at klinke.

Sølvbrudgommen svarede paa Talen med en vis ry Humor, der gjorde Lykke, - om Livets Omstændigheder og, hvad man nu engang med Rimelighed kunde bringe ud af det. Man begyndte med Hvedebrød og fortsatte naturligen med det hverdagslige mere tarvelige men ganske sunde Rugbrød … Han vilde være utaknemlig, om han kaldte sit Ægteskab andet end lykkeligt, eller skulde gjøre et Afslag i sin Tak til sin Hustru for de fem og tyve, han havde faat …

Det var, som de to undgik hinanden den hele Tid bagefter.

Alette holdt til henne hos Elisabeth; - de skulde jo snart skilles …

Og der kom gamle Krabbe hen til dem bred ludende i sin hvide høitknappede Vest, der havde Vinflekker, lidt illumineret i det store svede Ansigt og under et Pres af indvendig Bevægelse.

… "Jo, Fru Alette, hende der har jeg været med at opdrage, saa hun kan leve for noget, som er over Madkrybben … Sandelig," - han nikkede langsomt, "der skal mere end en lunken Kjærlighed til for at gjennemføre et Samliv, saa det blir en levende Udvikling. Det er en hel Hjertets og Forstandens Kunst . . . Knuden er, lille Elisabeth," pegte han ud med Fingeren, - "det gamle … ikke bare at ta, men at gi'" …

- Og nu begyndte Vognene at kjøre op foran Døren.

Elisabeth var inde hos Mor og byttede af Brudedragten. De havde tat deres Afsked der; og saa fulgte Far hende til Vognen. -

Sølvbruden og Sølvbrudgommen stod alene paa Verandaen, medens Vognene en efter en rullede henover Veien.

Saa reiste den sidste … - - - - -

Alette var gaat ind uden at se paa Jakob. Der var steget en saadan voldsom Følelse af Modbydelighed ved det hele op i hende.

Hun gav Ordre til Pigerne om at faa ryddet og flyttet ind Gutternes Senge igjen, saa det kom nogenlunde istand til Natten, og gik selv op paa sit Værelse for at tage af sig og blive kvit hele Sølvbryllupsstasen!

"Er du derinde, Alette?" - - aabnede Jakob halvt Døren.

"Saa saa, - Du synes at være færdig med Høitidelighederne?" spøgte han. "De er jo ogsaa reist nu allesammen. Det er bare os igjen!"

"Ja, vi to har ikke meget at sige hinanden idag, Jakob" … yttrede hun tonløst.

Han stod som lidt i Beraad med sig selv:

"Var det noget ved Sorenskriverens Tale, Du ikke syntes om? . . . han kunde jo ogsaa tiet med en og anden Smaating" …

Hun saa bittert paa ham:

"Saadanne Smaating, mener Du, som at Du har gaat igjennem en hel farlig Krise for vort Hus … havt Sorger til det yderste, som hele Byen kjender - uden jeg, - og som man er saa venlig at fortælle mig paa min Sølvbryllupsdag."

"Ja, Alette," - erkjendte han; - "jeg har virkelig havt det sværere, end Du har vidst en Tid; - saa gjerne, gjerne villet spare Dig, ser Du" …

"Ja jeg er sandelig sparet!" - sagde hun hen for sig. - - "Men, om Du havde sparet mig lidt mindre, saa havde jeg kanske ikke staat her saa fattig nu."

"Det er nu engang saa, at Du er gaat helt op i Børnene, Alette. - Og nu er de snart voksne og væk" -

"Aa Jakob, jeg har faat være glad ved at ha nogen at holde af, - faa være noget for!"

"Jeg har saamæn mere end gjerne villet, Du skulde være noget for mig, Alette!" - sagde han sørgmodig. "Du tror det er bare Dig, som har følt Savn … Men, - det er nu alligevel ikke andet end Arbeide, som er holdbart i Længden for en Mand. Det gir Indhold i éns Dag;" han sad og vippede med Foden, - "ta ind med den ene Haand og øse ud med den anden, det gaar som en Mølle . . . Naada, Du faar da ikke se saa ulykkelig ud!" Han rakte Haanden mod hende.

"Aa jeg synes bare, vi har det - elendigt!" udbrast hun … "Jeg mener, det er med Ægtefolk som med Dyrene, Vorherre har nægtet dem Talens Brug. De kan forgaa ved Siden af hinanden!"

"Det tør være noget i det, Du siger der, Alette" . . .

Han mindedes den Tid, han havde gaat midt i hendes Optagethed og al den selskabelige Hygge hjemme saa beklemt og angst for, hvad Dagen kunde bringe, at Stuen mangengang svimlede for ham.

"Det er det, som staar for mig," sagde hun sagte; "skal nu Elisabeth faa det ligedan?"

"Jeg tror ikke, Du behøver at være bekymret for det, Letta! Det ser ud, som de kan faa det rigtig godt de to."

"Jeg tror snarest, det er for mig selv, jeg skal være bekymret jeg, Jakob!" grundede hun. - "Hvordan er det blet saadan mellem os? … Vi begyndte jo ogsaa engang som de; ikke en Tanke i den ene af os, som vi ikke vilde, den anden skulde kjende … Det er langt, - langt fra det nu, Du? - Er det min Skyld? - Eller er det Dig, som har skudt mig fra Dig?"

Han sad og saa underlig paa hende … "Kanske er det mig, Du, som har været en Idiot, - rigtig en Idiot … Du har ikke havt det godt med mig Du heller, ser jeg, stakkar … Men, - jeg kom saa mangen Gang med Hjertet fyldt, - paa min Vis, - for at lægge Hodet ind til Dig og faa Udløb for en Bekymring eller Glæde; - og saa havde Du ikke Tid eller var optaget af saameget andet. - Saa vænner man sig til at gaa der alene . . . Og paa den Maade faar man sit Samliv ruineret Du!" sa han grebet.

Han sad og stirrede hensunken i det. Hendes Ansigt blev ligesom saa fjernt for ham. Det var, som de var kommet til at staa paa hver sin Side af en Elv uden at kunne komme over til hinanden, endda de begge vilde …

En Elv? - -

Det var Strømmen af en hel Livsførelse som skilte dem!

"Og Resultatet!" - undslap det ham - "Resultatet Du. Vor ægteskabelige Fallits praktiske Side, manifesteret blandt andet ved to miskjendte Genier af Sønner, Frugten af vor Opdragelse. Om de ikke havde deres Forældre at ty til vilde de ikke kunnet livnære sig. Hvad vil der om nogle Aar vel gaa for Tanker i deres Hjerter om, hvad de egentlig har deres Far og Mor at takke for andet end en total Uskikkethed for Livet.

Vi faar haabe, at vi begge er gaat bort, inden den Opgjørelse.

Og dog!" - kom det mørkt, - "der skulde blot en kraftig Haand til … En hel Mand, som var p l u s sin Hustru og ikke en Mand som er m i n u s sin Hustru. Men slig bakvendt kan Verden ligge Du. Det er og blir nu engang den samme Veien rundt: Du taaler ikke, at jeg ta'r hvast i Gutterne, for da rinder dit Hjerteblod og - j e g aarker ikke se dit Hjerteblod rinde!

Og saa, naar det blir for tungt, sender vi vore to uundværlige Genier, - han, som Du mener burde bli' Komponist, til Landbrugsskole i Udlandet, og den anden et Kursus paa Studenterfabrik for at komme hjem igjen og ture Jul. Den Veiv kommer vi til at dreie, vor ganske Livstid - rundt, rundt."

Han kjendte pludselig hendes Hoved op til sit Bryst. Hun græd og græd -

"Ja Vennen min, det er bittert …

Og saa Synd i Dig, - og i mig med" -

Han følte hendes varme vaade Ansigt op til sin Kind og hvorledes hendes Legeme rystede krampagtig under Hulken.

Han strøg og strøg hendes Haar mekanisk atter og atter …

"Men vi faar indrette os Du," - sagde han resigneret.

"Med Tomheden?" hun reiste sig pludselig …

"Og nu staar vi der, Jakob! Jeg med al min For- kjælelse af Barna, og Du med din Saarhed. Vi trænger sandelig til at holde sammen, skal det gaa. Bare Du vilde hjælpe mig og tale helt ud om, hvad der er fornuftigt og rigtigt for Gutterne, - og det baade til dem og mig, saa skal Du nok faa den Kone, som støtter paa, om det end svi'r lidt. Men det er dit Hjerteblod, som jeg aldrig har set, før i denne Kvæld, og derfor stod jeg der svag og alene."

Hun vendte Kjolen, der hang paa Stolryggen med Vrangen ud, saa Silken raslede i den vakkre Brudedragt.

"Ja, den som kunde begynde paa igjen, Alette," kom det dybt fra.

"Med de Øine vi nu har paa det, tror jeg fast, Jakob!" udbrast hun heftigt, overgydt af en varm Farveskiften.

"Der er noget, som heder en indiansk Sommer, Letta … Det skal være saadan vakker Tid Du, - saa mild og tempereret og klar i Luften. - Den kan falde til ud paa Høsten" …

Table of Contents

Kapitel I

Kapitel II

Kapitel III

Kapitel IV

Kapitel V

Kapitel VI

Kapitel VII

Kapitel VIII

Kapitel IX

Kapitel X

Kapitel XI

Kapitel XII

Kapitel XIII

Kapitel XIV

Kapitel XV

Kapitel XVI

Kapitel XVII

Kapitel XVIII

Kapitel XIX