MOT OVERMAGT

Bernt Lie

Bernt Lie: Mot overmagt

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1907, Aschehoug & Co.

Basert på epub-versjon fra Nasjonalbiblioteket, 2014, ISBN: 978-82-7965-205-2

Revidert av Lars I. Næsheim

Omslagsbildet er et utsnitt av “Midnattsol i Lofoten” av Thorolf Holmboe.

Denne utgaven lagt ut på nettstedet www.mobileread.com 1.desember 2014.

BERNT LIE

MOT OVERMAGT

FORTÆLLING FRA MIDTEN AV FORRIGE ÅRHUNDREDE

KRISTIANIA

FORLAGT AV H. ASCHEHOUG & CO. (W. NYGÅRD)

I

Vinden „datt i Stilla“, og Karene måtte lægge på Årerne. De var hele seks Mand på Hr. Dankert Steenbuks Otring fra Sandøvær. Det kongelige Postskib havde landsat en Passager, som skulde til Storslett Kirkested, så fort som bare mulig. Han havde været ventet; alt for to Dage siden havde Hr. Dankert ordnet med Ekspres-skyssen, — før han selv med hele Familien på Fembøringen reiste indover på Besøk til Broren på Storslet.

Den vassgrå Dag sluknet tidlig i Vest. Men utpå Eftermiddagen klarnet det i Luften med en Fuldmåne seilende bak Skydriften. Otringen skjøt svær Fart gjennem Sundene. Det var trettende Dag Jul, og på Storslet var der Gjæstebud hos Hr. Willatz Steenbuk. Der var nu ingen Fare for, at Øllet på Storslet skulde være opdrukket, og Gjæstebudet blev jo stående Helgen over; men det var harmelig allikevel, om de skulde komme forsent frem på Kvelden, — og Karene rodde på Tak. De havde gåt på Utkik efter Dampskibet fra den gryende Morgentime og småbandte alt flittigere, eftersom Dagen skred og Vestenvinden spaknet. Først ved Ellevetiden var de kommet avsted med en snau Seils Vind, som ikke stod mere end etpar Timer. Imidlertid, nu bar det godt indover for Årerne, og med denne Farten var de fint fremme til Kvelds.

Praten kom smålig igang over Tofterne. Men Ordene faldt dæmpet og vel valgte, eftersom Manden, de skysset, var Sognets nye Prest.

Det var en ganske ung Mand at se til. Han havde hilst venlig og stilfærdig og var straks gåt i Båten. Nu lå han i Agterskotten med Dyne under sig og vel overbredt med Feld og Rye, — hvilket kunde trænges, eftersom han var lovlig tyndklædt for Vinterdagen i Båt. Han holdt sig stille og taus. Dog sov han ikke; de hørte ham stundom dra et langt Suk eller mumle så sagte fremfor sig.................................................

Candidatus theologiæ Søren Rømer havde været så heldig at få det ansélige Kald på Helgeland med det samme han havde absolveret sin Eksamen. Der var Prestenød nordpå, og Bispen deroppe var ivrig om sig på al Vis for at skaffe Folk til de ledige Kald. Gjennem Venner og Bekjendtskaper i Departementet og ved Universitetet holdt han Øie med de teologiske Studenter, og alt for et År siden havde Søren Rømer været stillet dette Kald i Utsigt, om han ellers skikket sig så vel og fik sin Eksamen så hæderlig som hans fremragende Flid og Ordentlighed lovet. Hans faderlige Ven og Velynder, Professoren i Dogmatik, havde vistnok helst beholdt den lovende unge Mand i sin Nærhed, eftersom han forutså en smuk Fremtid for ham. Men Søren Rømer var ubemidlet, og Tilbudet i alle Dele så favorabelt, at han måtte råde ham til at ta imot det. Nogen Års Virken i Prestekald, og da navnlig i de fjerne og særegne Forhold dernord, vilde jo tilføre ham megen nyttig Livskundskap, såvisst som der vel nok vilde levnes ham tilstrækkelig Otium til i nogen Grad at holde Studierne vedlike.

Søren Rømer var da gåt så at si like fra Eksamensbordet og i Skyss-slæden — over Dovrefjeld til Trondhjem. Her ombord i Postskibet og nordover til Anløpsstedet Sandøvær. Nu var han ved sidste Avsnit av den lange Reise, indover til Storslet, hvor Bispen havde sat ham Stevne og berammet hans Ordination til anden Søndag efter Nytår i hans egen Sognekirke.

... Han var træt, ja så han syntes, hans Sjæl og Legeme kunde længes efter Dødens Hvile. De svære Overgange fra Flatland til Skog, Høifjeld og nu Hav virket utmattende; han led også meget under ikke at ha Klær nok med sig, så han havde halvfrosset hele Veien. Men værst var, at han så dårlig havde fåt sove underveis. Og det skyldtes den dype Uro i hans Sind.

Det var kommet for bråt: Efter det sidste Semester med Eksamen tilslut, i svimlende Anspændelse av alle Ånds og Legems Kræfter — nu med ett på Reisen mot det ukjendte, Åsyn til Åsyn med Presteembedets alvorsfulde Krav. Så sterk og sikker som han var møtt frem med sine Kundskaper til den avgjørende Prøve for Professorer og Lektorer, — så ængstelig og uforberedt følte han sig likeoverfor hvad han nu gik ind til. Hver Time på Døgnet havde han under Reisen set for sig alle en Sogneprests Gjøremål — i Kirken, i Skolen, i Menigheden — og følt Krav på Sider av sit Væsen, som var ham selv ukjendte. Han havde om Dagene neppe set, hvad han fór forbi; og om Nætterne havde han ligget våken på Skyss-skifterne og i Skibskahytten kjæmpende for så i det ene og så i det andet at få klart frem for sig Anvendelsen av, hvad han havde lært, hvad han havde tænkt, og hvad han vilde.

Det pinte ham, at dette skulde været gjort før, — at han kom for hastig til det, og at Reisens Uker var for knappe og forjagede...

Som han nu lå i Agterskotten og hørte Sjøen sillre og skvulpe mot Båtbunden under sig, var al Angst og Uro samlet i et Brændpunkt: Møtet med Bispen og Ordinationen på Søndag — iovermorgen.

Omend Tanken på Ordinationsprækenen fyldte ham med nogen Gruelse, frygtet han ikke ellers for selve Handlingen. Til Prestevielsen kunde han fremstille sig som den, der i Sandhed var forberedt. Fra sin tidligste Ungdom av havde han set hen til den som til Avslutningen av sin Livsforberedelse og Indgangen til det virkelige og egentlige Liv. Han havde i alle År betragtet sig som Prest, og under dette Syn havde han havt sine Kampe og Anfægtelser — og holdt Dom over sig selv.

Men med dyp Uro imøteså han sin Bispeeksamen — den Stund, da han likeoverfor Biskopen skulde avlægge Vidnesbyrd om sin Tro og sin Opfatning av den hellige Lære.

Nordlandsbispen var viden kjendt som en Herre av Kraft og fremragende Dygtighed, en fortræffelig Mand for sit fjerntbeliggende Stift. Men som Prest og Teolog var han likeså vel kjendt som en Rationalist, for hvem Guds åbenbarede Ord mere var en Sedelære end en Nådelære, mere et Middel til den almene Mands Oplysning og Opdragelse i Dyd og Duelighed end det glade Budskap om Sjælenes Frelse fra Syndeskyld og Dom ved Guds Søns Offerdød på Golgata Kors.

Men i Søren Rømers Sjæl brændte Troens hellige Ild.

Fra Barndommen av havde han av sin Mor været holdt nær til Kristus og Evangeliet. Hun var vokset op mellem Hans Nielsen Hauges Venner. Faren, Kaptein Peter Rømer, havde ført et omflakkende Liv både i utenlandsk Krigstjeneste og siden hjemme som en forvoven Kapergast. I Fredens Tid, som Værftschef i den lille Kystby, giftet han sig med den fromme unge Haugianerpike — til alles Forundring og til liten Lykke for sig som for hende. Med flere Års Mellemrum fødte hun to Sønner. Den ældste gik tidlig i sin Fars Fotspor og fór tilsjøs. Den yngste var Søren. Kaptein Peter Rømer trivedes ilde i det fredelige Liv på Land og førte et Syndens Levnet med Drik og Svir. I Hjemmet var der jevnlig de hæsligste Optrin; han forhånet og bespottet alt, hvad Konen holdt hellig, og førte Huset fuldt av Likesindede, der drak med ham, bandte og slos. Under dette kjæmpet Moren for at bevare sin yngste Søn for sig. Og således klynget disse to sig til hinanden og i Læsning, Bøn og Salmesang til den korsfæstede Frelser.

Da Faren døde, var Søren Rømer femten År. I Skolen udmerket han sig fremfor nogen ved Flid og Nemme. Men av Mennesker kjendte han ikke andre end sin Mor, av Livet havde han ikke set andet end hendes Stue. Venner og Kamerater havde han ingen av; thi han var vokset op under sin Mors bævende Frygt for Verden og Menneskene: I et desto inderligere Forhold stod han til hende og gjennem hende til Jesus Kristus.

Moren døde efter trods sine knappe Kår at ha holdt ham frem til Universitetet. Søren Rømer stod da alene i Verden og var i stor åndelig og timelig Nød. Med Møie opholdt han Livet ved Informationer. Men hans Sorg over Moren var så heftig, at han nær var bukket under for Fortvilelse. Hans Forhold til Gud havde i alle År været formidlet gjennem hende; og nu, da hun var borte, forfærdedes han ved ikke at ha Kraft og Frimodighed til alene og på egen Hånd at henvende sig til den himmelske. I et År levet han i Angst og Anfægtelse og var på Randen av at opgi sit Livs Plan om at bli en Guds Tjener på Jorden, hvortil han følte sig uværdig og udygtig. Da, i den dypeste Nød, forbarmet Frelseren sig over ham og trådte ham nær til i en uforglemmelig Stund, forklaret hans av Fortvilelsen formørkede Syn og åpnet Veien for ham til Lys og Sandhed som ingensinde før.

Siden vandret han trøstig sin Vei fremad.

Og han var ikke bange for at bekjende sin Tro. Fra Guttedagene av, midt imot Skolekameraters, ja sin egen Fars Forhånelse, og i hele sit Liv senere havde det været hans høieste Lykke, når han følte Herrens Frimodighed over sig, seirende over Menneskefrygt og den naturlige Skræk for Latter og Spot.

Men nu gik han til et Møte som aldrig før i sit Liv. Bispen var en myndig Embedsmand; med lydelig Røst og hvas Tunge havde han forkyndt sin Ringeagt for „Mystikerne“, hvis Præken om Vækkelser og Undergjerninger skapte Overtro, og hvis Hensynken i Beskuelsen av Sakramenternes og Offerdødens Kristus nedbrøt Menigmands sunde Arbeidslyst. Søren Rømer skulde bære sin Barndoms og Ungdoms, sin Mors og sin egen Jesus Kristus frem for denne mægtige Herre, der som hans Overordnede på så mange Vis havde at byde og råde over hans nye Gjerning. At vække Bispens Mishag og Motstand var at lægge tunge Sten til Byrden; thi han følte dypt sit Behov av Hjælp og Støtte i denne sin Gjerning.

Men han måtte og skulde ikke gå avveien for Sandheden! Og der han lå under de varme Overbredsler, foldet han sine Hænder og bøiet han hele sin Sjæl sammen i brændende Bøn, — Time efter Time, mens hans Båt gled fremover mot Målet.

Til Tider faldt Freden over ham. Med usigelig Tak fornam han, hvorledes Jesus atter tok Bolig i ham gjennem sit Blod og sit Legeme, således som han havde eiet ham ved Altergangen den sidste Dag før Avreisen. Men en Bevægelse av Båten eller et Ord mellem Skysskarene rev ham atter ut i Uro. Han så over Båtripen mot de snebare Stenknauser på begge Sider av de dunkle Sund; de klemte om hans Fremfart, som Tankerne klemte om hans Sind, og atter knuget han de foldede Hænder........

Og Timerne gik.

Omsider kjendte han Trætheden ta Overhånd og Søvnen snikende ind over Bevisstheden. Da faldt der med ett sterkt Lys på hans lukkede Øienlåg. Han slog dem op og så Fuldmånen over sig skyfri på Himlen; han løftet Hodet og satte sig endelig helt overende.

De var ute i et bredt Fjordgap, som åpnet sig mægtig i Måneskinnet, blankt, med lange Sølvstrimer, der tændtes og sluktes. Sorte Småskjær og Holmer steg og sank i Havdønningen helt utover i den fosforgrønne Kimming i Vest.

Men inde i Landet mot Øst var der store Fjeld, Horn ved Horn i dæmpet Snelys.

Han så sig om med store Øine og drog Ånden dypt. Det var som Sjælen videt sig ut ved Synet.

—Ja no har Dokker Storslet og Kjerka midt imot Dokker, Prest, sa Høvedsmanden.

De stevnet tvers over Fjorden, og ret for Baugen, inde på det motsatte Land, flimret der mange Lys i en Bundt — som av Syvstjernen på en stjerneklar Nat.

En Time efter lå de ved Bryggen på Storslet. Der var ingen, som holdt Utkik efter dem, men Skysskarene var jo kjendt. I Mørket mellem de høie Pakhus blev Presten hjulpet opover den isbelagte Bryggetrap.

—No kan Dokker bare værsågod gå ind, så skal vi komme med Tøiet!

Han gik alene opover.

Indenfor Pakboderne lå det store Tun åpent i Måneskinnet med Huset midt imot. Ikke et Menneske var at se, men ut gjennem de lysende Vindusrader gik der dæmpet Brus av Liv indenfor. Han stanset øverst på Helletrappen foran den snørklede Dobbeltdør med blankpudset Hammer og Lås. Så åpnet han langsomt og gik ind.

Der var en rummelig Gang med Bjælkevægger og Trap op til Etagen ovenpå. Over Døren tilvenstre blaffet Lysene i Blikplaten, og langs alle Vægger hang der Reisetøi i bugnende Overflod, Pelser og Kapper, Huer, Hatter, Skjærf og Tørklær, det var Mandsklær og Kvindeklær, og i Rad på Gulvet nedenfor stod forete Støvler, Skaller og Sokker i alle Størrelser og Façoner. Pyntelige Filledækkener lå over Gulvet og fortsatte opover Trappen.

Latter og høirøstet Snak hørtes til begge Sider, fjernt henne Musik og taktfast Drønn av Dans over Gulv; i Kjøkkenet midt imot klirret Fater og Kar. En lystelig Duft av Stek blandet sig i den kolde Gangluft med Utdunstningerne av Støvlelær og Pelsverk.

Den unge Prest blev stående i Uvisshed. Han knappet sin Kappe op, men nølet med at ta den av. Han kjendte sig beklemt i dette fremmede Hus, hvor ingen kom ham imøte, og hvor alt, hvad han så og hørte, tydet på, at der var mange fremmede Mennesker. Han lukket Øinene, drog Ånden dypt og prøvet at samle Tankerne og vinde Mod...

Da blev en Dør revet op ovenpå; en Hvisken og Tisken hørtes deroppe, et Latterknis — og i fuld Fart nedover Trappen kom to unge Piker med Skjørterne høit løftet opover de hvite Strømpelægger. Da de blev vâr den fremmede Mand i Gangen, satte de i et Hvin, slap Skjørterne og fór forbi ham ind i Kjøkkenet — som et Veir av brusende Balstof og flagrende Bånd.

Straks efter åpnedes Kjøkkendøren på Gløtt, og et Pikeansigt kikket ut på ham, lynsnart. Døren lukkedes igjen, og alt var stilt. Han tok nu sin Beslutning og gik mot Kjøkkenet. Men før han nådde frem, sloges Døren tilvenstre op bak ham. Midt i Åpningen stod en svær Gestalt, en tre Alens Kar i blå Livkjole med blanke Knapper, blomstret Silkevest med Guldkjæde over, Kalvekrøss og stivt Halsbind opunder Haken. I en Ramme av stridvokset, hvitt Skjæg og Hår blusset Ansigtet oprømt:

—Godkveld, godkveld! Det er Presten, kan jeg tænke!

—Ja, det er nok....

—Velkommen skal De være til Storslet! Han fremrakte en åpen Næve, hvori Prestens forsvandt.

—Få nu av Dem Tøiet og kom ind i Varmen! Jeg er Handelsmand Willatz Steenbuk til Deres Tjeneste!

Bak ham kom hans Kone tilsyne i sort Silkekjole og med hvit Kniplingskappe over det sirlig skilte Hår:

—Hjertelig velkommen til os, Hr. Pastor! sa hun og fik hans Hånd efter sin Husbond. — Og ret må De undskylde vor Uopmerksomhed! Men vi ser nogen Venner hos os.......

—Jeg håper, at jeg ikke kommer til nogen Uleilighed.......

—Ånei, sa Hr. Willatz og tok hans Kappe, — Julegildet på Storslet pleier ikke at være så dårlig en Leilighed. Kom nu ind og få Dem noget varmt i Livet! Det kan De sandelig trænge som reisende Mand!

Der opstod nogen Strid mellem Ægtefolkene om, hvorvidt Presten måtte formodes helst at ville gå ind straks eller først at bli vist op på sit Rum. Hr. Willatz slog ham på Skulderen og skrøt av sin Punsch, men Madame Steenbuk avgjorde Saken med moderlig Myndighed og vinket gjennem Døren ind i Stuen.

—Jeg må be Pastoren tækkes efter vor Leilighed. De vet jo nok på Forhånd, at Prestegården desværre ikke er i den Stand endnu.....

—Jo tak, derom er jeg underrettet av hans Høiærværdighed og tillike om, at De indtil videre vil være så venlig at gi mig Husly her hos Dem.

En høivoksen, statelig ung Pike kom fra Stuen med en Kandelaber.

—Det var ret, sa Madamen. — Nu vil Thorborg vise Dem ovenpå til Deres Kammer. Tøiet er bragt op av Skyssen. Det er vor Pleiedatter, Thorborg, min Mands Søsterdatter.

Hun rakte ham Hånden og neiet:

—Velkommen til Storslet! sa hun. Lysene, hun bar, kastet blaffende Skin over hendes Ansigts sterke, dunkle Skjønhed.

—La det nu ikke vare forlænge, sa Hr. Willatz. — Vi venter på Dem både Bispen og Punschen og vi andre!

Jomfru Thorborg steg foran ham opover Trappen. Ovenpå var et stort Loftsrum; til begge Sider brede Korridorer med mange Dører. Hun gik tilhøire, hele Gangen ut til den inderste Dør midt imot, åpnet og gik foran ham ind.

—Værsågod, Hr. Pastor! Her er Deres Rum. Hun satte Kandelabren på det runde Bord. Der var varmt, med sprakende Ild i Ovnen. Døren stod åpen til en Alkove ved Siden av, og derinde sås Sengen opredt med skinnende Lakener.

Han måtte se op på hende. Stemmen var så dyp, næsten som en Mands, og allikevel myk og mild i den vigende, bløte Dialekt.

—Mangfoldig Tak! sa han og gned sine Hænder. — Her er jo overmåde hyggelig! Og en skjønne Varme!

—Og et Værelse her utenfor havde vi tænkt, at Presten kunde bruke til Kontor, sa hun og puttet etpar nye Kubber på Ilden, rettet på Bordtæppet og trak Gardinerne for Vinduet.

—Det er jo ganske udmerket, sa han. — Er det her ved Siden? Han pekte på en Dør i den ene Væg.

—Nei. Der er nok mit lille Kammer, smilte hun. — Det er Værelset utenfor. Men det blir desværre ikke ledig før over Helgen. Vi har så mange Gjæster at huse til da...

—Ja det er jo så rimelig! Og nu skal De ikke la Dem opholde mere for min Skyld, Jomfru. Jeg finder mig godt tilrette selv! Jeg tok Dem bort fra Lystigheden dernede.....

—Å, sa hun muntert, — vi har endnu Natten for os til at danse. Litt efter vendte hun sig helt om imot ham:

—Er Presten gla i at danse?

—Jeg — jeg har nok aldrig lært den Kunst!

—Det var da Synd! brast det ut av hende, idet hun med åpen Beundring betragtet hans slanke, velbyggede Figur. — Men vi kan lære Dem det i en Fart!

—Nu, det blir vel neppe med det første, sa han. — Og hans Høiærværdighed er altså kommet?

—Han har alt været her i to Døgn. Han fulgte med Morbror Dankerts. De tok ham og Fruen op i Gåsvær.

—Har han da ventet mig tidligere?

Hun lo av hans bekymrede Mine:

—Ånei, det har da visst ikke Bispen gjort. Han har ialfald ikke slitt vondt, mens han ventet!

—Det har han neppe! Presten måtte le med. Der var som et Veir av Sundhed og Freidighed over hende, som hun stod foran ham i sin lyse Kjole, sterk og ung med lystige Øine og åpen Latter, — så han kjendte sig helt opmuntret derved. Da hun gik, stod han igjen med et Smil.

Så lukket han op sin Sælskinds Kuffert og fandt frem sine nye, sorte Eksamensklær ....................

En halv Times Tid efter trådte han med en forsigtig Banken ind i den første Stue nedenunder.

En stor Lysekrone med Glasprismer hang midt under Taket. Om det runde Bord ved Langvæggen sat en Kreds av ældre Damer, alle med hvite Hodekapper og alle med Håndarbeide, Sytøi, Hækletøi og broget Broderi. Utenom Rundkredsen stod Møblerne sirlig langs de grønmalte Lærredsvægger, snørklede Stoler, Mahogniskap og Borde med hæklede Tæpper. I Skinnet av mange Vægkandelabre glimtet og skimret Portrætter og Skilderier i Glas og gyldne Rammer.

Der duftet av Lavendel og Rosenolje.

Madame Steenbuk reiste sig straks og gik imot ham. Hun førte ham hen til Bordet og forestillet. Der var, i Sofaen ved Væggen, Fru Bispinden og Fru Provstinden. Derefter to Prestefruer fra Nabosognene og en Række Madamer med gode Navne fra Handelsstederne i de nærmeste Miles Omkreds. Samt endelig Jomfru Tostrup, Jomfru Kane og Faster Marena.

Presten gik fra den ene til den anden og tok i Hånden. Alle — med Undtagelse av Bispinde og Provstinde — reiste sig og knikset, idet de sa velkommen. Der var herunder en hel Brusen av Silkekjoler med stivede Skjorter under.

Bispinden spurte venlig efter hans Reise og beklaget den barske Årstid. Provstinden lykønsket ham med det gode Hus, han var kommet til, så beklagelig det end var, at Prestegården var så helt forfaldt. Bispinden kunde trøste med, at til Våren vilde Arbeidet på dens Istandsættelse begynde.

Madame Steenbuk — Dankerts — håpet derefter, at Presten var blit vel behandlet i Sandøvær. Presten kunde ikke noksom takke for den gode Skyss og navnlig de varme Båtklær!

Jomfru Kane måtte ret inderlig prise Gud for, at de nu havde fåt Prest på Stedet. I fire År havde Storslet Menighed været som en Hjord uten Hyrde.

Med nogen Heftighed mindet de to Prestefruer om, at jo dog Nabosognenes Prester havde gjort sit bedste. Jomfru Kane overhørte dem imidlertid ganske og vedblev med blid Sorg at utbrede sig om den vanskjøttede Menighed. Bispinden rykket de krænkede Fruer til nogen Undsætning, men Jomfru Kane rystet sine hvite Lokker og blev ved sit. Damerne blev helt ivrige og høirøstede, og Presten Rømer stod uviss, — da Hr. Willatz Steenbuk trådte ind fra Sideværelset.

—Nå, der har vi jo vor Mand! Gjør Dem nu færdig med Deres Komplimenter for Damerne, sa han, — aha! det er Dorthe Kane, som hefter Dem! Ja, jeg kunde tænke, hendes unge Jomfrublod vilde komme i Bevægelighed! Men hun får nu styre sig dennegang. Vi har da desuten Huset fuldt av andre unge Mandfolk!

—Fy, Hr. Steenbuk, nu er De ret uartig mot Jomfru Dorthe! skjændte Provstinden.

—Ja, skjænd på ham, sa Faster Marena. — Sån er han altid mot os stakkars værgeløse Pikebørn!

—Kjap — kjap — kjap! hermet Hr. Willatz leende. — Der har vi straks Søster Marena på Krigsstien! Jeg bedyrer Dem, Fru Provstinde, jeg drister mig ikke i de to Småpikers Nærhed før ved det tredje Glas Punsch! Men kom nu ind og få Dem noget Courage i Kroppen De også, Pastor!

Han førte Presten ved Armen over et tomt Kabinet og ind i den indre Stue.

I tæt Tobaksrøk flimret Lysene på Spillebordene, og Herrerne sat fordypet over sine Kort.

—Her har vi vor Prest! forkyndte Hr. Willatz, idet de trådte over Tærskelen.

Ved det nærmeste Bord la en av de spillende sine Kort ned og reiste sig. Undersætsig og tætbygget med en Krans av gråt, stridt Skjæg under den barbérte Hake så han ut som en Sjømand. Men Panden var bredt hvælvet, og de store Øine lyste av Intelligens.

Det var Biskopen.

Med en egen jevn, selvsagt Værdighed gik han Søren Rømer imøte og rakte ham sin Hånd:

—Goddag, goddag, min unge Ven! Velsignet av Gud være Deres Komme til Nordland!

Alle de andre Herrer reiste sig ved Bordene. Bispen la sin anden Hånd på Søren Rømers Skulder og betragtet ham med Tilfredshed:

—Det glæder mig at se, at De jo er en kraftig Kar! Vi har Bruk for vore Kræfter hernord! Vær hjertelig velkommen!

—Jeg takker Deres Høiærværdighed!

—Har De havt en tålelig Reise?

—Tak, jeg er i alle Måter kommet godt frem!

—Kom så og sæt Dem til vor Kreds. Hr. Willatz vil by Dem et Glas av sin gode Punsch og præsentere Selskapet for Dem.

Der var fire Borde, og Søren Rømer gik fra Mand til Mand, eftersom Navnene utroptes av Hr. Willatz Steenbuk. Alle hilste velkommen på samme alvorlige, høitidelige Vis. Etpar av Herrerne, deriblandt Hr. Dankert Steenbuk fra Sandøvær, udmerket sig ved samme gammeldags prægtige Antræk som Husets Vært. De andre var mere moderne klædt, i sorte Frakker og høie, sorte Halsbind. De geistlige Embedsbrødre, Bispen, Provsten og de to Naboprester, bar hvite Halsduker.

Da Præsentationen var tilende, gjenoptoges Spillet. Søren Rømer fik Plads ved Siden av Bispen, og Hr. Willatz, som sat over i sit Parti, bragte ham et Glas dampende Punsch fra Bollen på Hjørnebordet. Han bød ham derefter en lang hollandsk, velstoppet Pipe og tændt Fidibus. Men Søren Rømer måtte avslå den; han røkte ikke Tobak.

—Vi sitter just og gjør vor Ven Ellingsen Buresund bête i seks Grandissimo, — forklarte Bispen og viste ham sine Kort. Med sin Pipespids pikket han på en Ruterdame: — Der er Kvindemangel i Buresund, sies der!

Søren Rømer lo med de andre. Men han kjendte ikke Kortene.

Stilheden over Spillebordene avbrøtes kun av korte Utrop og Bemerkninger så fra en, så fra en anden Kant. Hyppigst av de to Naboprester, der spillet sammen og jevnlig var i Uenighed. Den ene var Bergenser, den anden Trønder, og Målet røbet dem begge i bredeste Fynd.

Uagtet Søren Rømer nikket og sa ja eller nei for hver Gang, forstod Biskopen snart hans totale Ubekjendtskap med Spillet og holdt derfor helt op med at henvende sig til ham. En efter en drak samtlige Herrer med den nye Prest, som fik sit Glas rundelig fyldt påny. Da hele Kredsen således havde gjort sin Høfligheds Pligt, lot man ham sitte.

Trætheden fra før og nu den uvante, sterke Drik gjorde ham søvnig. Han kjæmpet imot med Fortvilelse. Men Tobakståken og den ensformige Spillets Låt virket med; fjernt henne lød også Dansemusikken i regelmæssig Takt. Han duppet og nikket, tok sig krampagtig sammen, — duppet igjen ....

Da blev en Hånd lagt på hans Skulder. Han fór op. Det var den bergensiske Prest.

—Kanske Hr. Kandidaten kunde ha Løst til at se på Ungdommen danse? For nu sitter jeg over og har Fred en Stund for de Banditterne mine derhenne!

—Det er ret, sa Bispen. — Gå ut og få Dem en Svingom med Pikebørnene! Men tap ikke Deres unge Hjerte straks! Husk, De har Tid nok til at se Dem for!

—Jeg tænker, Kandidaten har været forsigtig nok til at lægge Hjertet sit i Forvar sørpå, sa Bergenseren. — Ikkesandt, Rømer Far, De har prikkeveret Dem? Indpodet Dem med de rette Kokopper og er immun for den stedlige Elskov — eller amor borealis?

Søren Rømer smilte med et noget forlegent Sideblik til Biskopen:

—Nei, jeg kan ikke si, jeg overhovedet har tænkt over de Ting! sa han.

—Det er meget rigtig, sa Bispen med mere Alvor end Spøk. — Mænd trænger vi kanske endnu sørfra her i Nordland. Men av Kvinder har vi Landets ypperste Race!

—Der fik min sin Nille! fniste Bergenseren, idet han gik med Søren Rømer. — Jeg skal si Dem, Høiærværdigheden kan ikke fordra min Kone siden dengang han fik bergensk Puspols på en Visitasmiddag. Han liker ikke Fårikål nemlig, Matmonsen! Og eftersom hendes Høiærværdighed Bispinden er en Sønnedatters Pleiemors Tipoldefars Stedbarnebarns Barn av gamle Petter Dass, kan hun på sin Side ikke glemme min uvidende Nille, at hun trodde „Nordlands Trompet“ var et Fjeld i Leden — akkurat som Torghatten eller Hestmanden!

De gik over en kort Gang, forbi en åpen Dør til Kjøkkenet. I Forbifarten larmet og lyste det derindefra av Peisild og Kobberkar, Jenteskravl, Stekebras og Grytedamp. Dansesalen var i en Tilbygning til Huset. De gik etpar Trappetrin op, og Presten åpnet Døren på vidt Gap.

En lavloftet, halvlys Stue, fyldt av Os og Menneskevarme, vrimlende med Snak og Latter langs Væggene,— to Violiner og et Trækspil jamrende oppe i et Hjørne, og midt på Gulvet, i snever Kreds rundt, rundt, seks-syv tause dansende Par. Tunge Dunk med Støvlehæler slog Takt ensformig, uavladelig Takt gjennem Heten, Støvet, det gustne Lys; og Gulvet gynget.

De holdt hinanden, under Dansen, tæt og fast, enten om Skuldrene eller om Livet med begge Hænder. Etpar av Damerne havde Trådvanter; de fleste var barhændt. Og Herrernes Næver var store — røde og varme som Ansigterne; de urokkelig alvorlige Ansigter med halvlukkede eller fjernt stirrende Øine, mens de svinget i Polkaen, rundt, rundt — og holdt fast, Herre om Dame, Dame om Herre, i taus Utholdenhed...... Et bråsvinget Skjørt, et langsløifet Livbånd slog stundom flagrende ut av Kredsen; men ellers var den tæt sammenstuvet og holdt på sit.

Langs Væggene, under Rader av Bliklyseplater, sat de ikke dansende på Bænker. Etpar Frempiker med hvite Forklær bød Bisp og Punsch på kolossale Præsenterbakker hvor det røde og gule Fludium blinket i de lave Glas. Der var ingen Borde, og man satte sine Glas fra sig i Vindusposterne eller tømte dem i ett Drag og satte dem tilbake på Bakken.

Latter, Utrop og høirøstet Snak løp langs alle Bænker som et Bølgebrus i Stranden omkring den taust dansende Klippeø i Midten.

Bergenserpresten førte Søren Rømer til Sæte ved Døren og vinket på en ung Pike likeoverfor. Hun kom over Gulvet og neiet sirlig i sin hvite Kjole. Hun havde Trådvanter.

—Det er Malvina, min Datter, præsenterte Presten. — Hun kan gi Dem alle fornødne og ufornødne Oplysninger om Selskapet. Dermed satte han Kursen for et av Punschebrætterne. På sin Fars Vink tok den unge Dame Plads ved Siden av Søren Rømer.

—Her morer man sig nok fortrinlig! sa han.

—Å ja. Man må jo ta tiltakke med, hvad der bys! sa Malvina med et Smil, som påregnet Kandidatens Forståelse av, at der jo var dem i Selskapet, som var bedre vant.

Men Søren Rømer forstod ikke. Han nikket bare venlig og sa:

—Ja, der bys nok i Overflod i dette Hus!

—Det er jo det kjedelige, at man heroppe aldrig vil lære noget nyt! Da jeg var i Bergen ifjor, lærte jeg en ny Dans, som heter Lanciers, — ja De kjender den naturligvis, fra Hovedstaden.......

—Nei, jeg gjør ikke det. Jeg kjender ingen Danse.

—Å — nei —! sa Malvina noget usikker og blev rød.

Efter en Stunds Taushed spurte Søren Rømer pludselig:

—Si mig, hvem danser der med Husets Datter?

Han havde længe med Øinene fulgt Jomfru Thorborg, som danset med en usedvanlig staut Kar; han udmerket sig fremfor de andre Kavalerer med et særlig flot Sving; Bukserne slang ham i Overflødighed over Skoene og de hvite Strømper, en kort, blå Pjækkert med blanke Knapper, den til Kravebenet blottede Hals med en svingfuld Sløife under Flippen gav ham Utseendet av en engelsk Orlogsmatros. Av samtlige dansende var han den eneste, som konversérte sin Dame; og hvad han sa, var behagelig, thi Thorborg smilte og smålo, mens hun vugget i hans Arm, som han på moderne Vis holdt om hendes Liv.

—Med Thorborg, mener De? Hun er da ellers ikke Husets Datter! Malvina så med meget slet skjult Uvilje hen på Parret.

—Nei, Pleiedatter altså. Hun er jo Hr. Steenbuks Søsterdatter —?

—J—jo—ja, hun er nok det — på sit Vis .... Malvina var blyg og mystisk.

—Ja, og hvad er det for en vakker Mand?

—Å det er en Sjømand, som heter Jens Rasmussen. Han hører egentlig hjemme her, ute i Gåsvær; men han har været ute tilsjøs i mange År. Nu fører han en ny Galeas, som Hr. Steenbuk har kjøpt for Sildens Skyld.

—Man kan se, at han har været ute i Verden!

—Å ja. Men han er jo en ganske udannet Mand, naturligvis.

—Danse kan han! sa Søren Rømer interesseret. — Og hun såmen også!

—De kan tro, Hr. Kandidat, sa Malvina, — at her er Glæde i Storslet nu for, at De er kommet. I flere År har de jo været uten Prest her!

—Heldigvis har jo både Deres Hr. Far og Presten Sættæm til nogen Grad røgtet Kaldet.....

—Å — Sættæm har nu ikke overanstrengt sig da. Og også min Far har jo havt liten Tid tilovers. Her er så meget at gjøre for Presterne hernord, må De tro!

—Ja, jeg kan nok tænke mig det.

—Og kanske mest her i Storslet Sogn, efterat Sildefisket er begyndt at komme årvisst om Høsten. Å, da strømmer her så meget stygt Folk sammen fra alle Kanter og fy, her er så megen Synd og så ingen da til at tale Guds Ord....!

Hun stoppet pludselig. Thorborg og hendes Kavalér trådte ut av Dansekredsen og stilet like hen til dem ved Døren.

—Med gunstig Forlov, Hr. Pastor, sa Sjømanden og bukket for Søren Rømer, — må jeg ta op Deres Dame? Han tok Malvina i Hånden: — I Mangel av Jomfruer danser vi med Prestedøtre! — sier vi for et gammelt Ord ute i Gåsvær.

Malvina lot sig bortføre med en henrykt Latter.

—De skulde ikke ville prøve etpar Trin? spurte Thorborg. Hun stod foran ham, blussende av Dansen.

Han smilte:

—Nei tak, Jomfru, mig skal De ikke bry Dem om. Jeg er ingen Dansør for Dem.

—Men vi kunde bare gjøre et litet Forsøk —! Hun stod fristende og skinnet av Lyst til at få ham med. Men Søren Rømer rystet på Hodet:

—Nei, Jomfru, nu ber De mig forgjæves. Selvom jeg kunde Kunsten, vilde jeg ikke finde det sømmelig......

Hun blev med ett alvorlig og så på ham med store, spørgende Øine:

—Er De av dem, der holder det for Synd — at danse?

—Dans i Tugt og Ære er såvisst ingen Synd. Men jeg er Prest — og har en alvorsfuld Handling at forberede mig til! Han sa det enkelt og likefrem. Hun så endnu mere forundret på ham, og han nikket:

—Jeg skal ordineres på Søndag, Jomfru.

Hun blev rød og slog Øinene ned:

—Om Forladelse! Jeg tænkte ikke på det!

—De skal såvisst heller ikke tænke på andet end at more Dem med de andre. Og så meget forstår jeg jo, at De kan Kunsten!

—De må tilgi mig! Jeg er så ubetænksom. Især når jeg danser. Jeg blir ganske gal av at danse.

—Så — å?

—Ja, for det er det skjønneste, jeg vet .....

—Nu min gode Thorborg, står du og frister Kandidat Rømer?

Biskopen kom ind ad Døren med sin lange Pipe i Hånden.

—Ja, men han vil ikke. Han sier, han kan ikke danse, og jeg får nok ikke Lov til at lære ham heller!

—Du har Tiden for dig. Du får nok lært Presten at danse, kjender jeg dig ret. Nå — her går jo Polkaen hel lystig! Det kan krible i et Par gamle Ben! Bispen så smilende utover Salen. — Men I danser mig for hurtig, unge Mennesker. Det er ikke smukt. I min Tid gik det adstadigere i Trinene.

—Vi kan godt danse gammeldags endnu, sa Thorborg. — Om Biskopen skulde ville prøve.

—Å du er en Pokkers Tøs! sa Bispen og tok hende leende om Livet. De polkerte ut på Gulvet et kort Stykke; så slap han hende og vendte tilbake til Søren Rømer, som havde reist sig op.

—De er nok træt, min unge Ven. Og det har De skam Lov til at være. Kom nu med mig, så skal vi få os en lun liten Passiar i Enrum.

Han tok Søren Rømer under Armen og gik med ham fra den larmende Dansesal tilbake til Kortværelset og ind i det lille Kabinet mellem begge Stuer. Han lukket Dørene, satte sig i en Lænestol, slog Ild og tændte sin Pipe.

—Sit ned og la Hvilen falde på Dem. De har havt en lang og strabadsiøs Reise..... men si mig, har De fåt Dem noget Mat i Livet idag egentlig?

—Å, det har ikke været synderlig....

—Men kjære Ven, — foruten Øl og Mat er Helten ingenting!

—Det har ingen Hast for mig, Deres Høiærværdighed!

—Men her blir ikke Kveldsmat i Huset før om en Time endnu. Det er så Gjæstebudsskikken her. Men det er bare at snakke til Jomfru Thorborg .....

—Tak, jeg kan så godt vente!

—Nu ja, nu ja. Som De vil. Som De vil.

Biskopen dampet en Stund i Taushed på sin Pipe. Så kremtet han:

—De er — det var jo otte og tyve År gammel?

—Jo, Deres Høiærværdighed.

—Og har ikke lært at danse?

—Nei. Jeg har ikke havt Leilighed til det, Deres Høiærværdighed.

—Og røker ikke Tobak?

—Nei, Deres Høiærværdighed.

—Og spiller ikke Kort?

—Nei, Deres Høiærværdighed.

—Og drikker ikke Punsch?

—Jeg er litet vant til det, Deres Høiærværdighed.

—Å la fare den megen Høiærværdighed! Jeg skal si Dem, at i godt Lag og ved et godt Glas Punsch mellem Venner blir man kanske høi nok, — men Ærværdigheden minker så lempelig. Si mig nu én Ting: Er de av dem, der holder en Svingom og et Glas Punsch for syndige Adiciphora?

—Nei. Det gjør jeg ikke.

—Det glæder mig. Det glæder mig overordentlig. For man kan ikke vite, hvad der kommer ut av den nymodens Teologi. Man hører så mangt hitop, som kan undre én og gjøre én ængstelig for, at de lager vore unge Prester om til Livsens Fiender og al Glædes Fornegtere.

—Men jeg er måske nok — fra min Barndom — blit opdraget i nogen Frygt for sådanne Ting.....

—Overdrivelse er altid Overdrivelse. Men det er mit alvorlige Ord til Dem, unge Mand, at som Prest i disse Egne er Deres Gjerning først og fremfor alt en Lysbringers. Her strides hårdelig for Livet; Vinteren er lang og mørk, og Havet er en tung Broder at bakse med. Mellem Skjær og Fjelde gror det kun sparsomt med Grøde og Opmuntring. Vort Kald som Herrens Tjenere mellem disse Mennesker er at sprede hans Ords og Læres Mildhed og Lys over deres Kår og svare Slit, så langt vi rækker og evner. Her må ikke skræmmes hverken med den uskyldige Glædes Fordømmelse eller med teologiske Spidsfindigheder, som kun gjør Læren vanskelig og Tilegnelsen bekymringsfuld. Vi må gjøre Herren vor Guds og Frelserens Favn så åpen og så vid som vi på noget Vis kan forene det med vor Tro og vor Samvittighed.

Biskopen tændte påny sin Pipe, som var gåt ut. Så begyndte han langsomt at vandre frem og tilbake over Gulvet.

—Vi Prester, fortsatte han, — er i disse Egne ikke bare Tempeltjenere i Herrens Kirke. Vi er tillike Frembærere av den Oplysning, den Kultur, som til alle Tider har blomstret op i Kristi Fotspor over Verdens Lande og Riker. Ret ofte tænker jeg på de første kristne Konger og Fyrster, som hertillands og andetsteds med Vold og Våbenmagt utbredte Læren og døpte Folkene. Der var visselig ikke megen Teologi hverken i dem eller i deres Følge av Klerker og Munke. Men den kristelige Kulturs Lys tændtes dog ved dem i barbariske Samfund, og det venlige Samkvems Sæd utsåedes mellem rå Krigere og Røvere ....... Sandelig, det er langt fra mig at ville sammenligne mine kjære Nordlændinger med hine Tiders forvildede Hedninger. Men jeg forsikrer Dem om, at jo mere De lærer at kjende denne Befolknings naturlige lyse Ånd, dens intellektuelle Overlegenhed over måske de fleste Bygder i vort Fødeland, des dypere vil De beklage og des varmere motarbeide den her herskende Uvidenhed, Overtro, kort: Mangel på Oplysning. Des kjærere vil Deres Opgave bli Dem iblandt disse godmodige, muntre og usigelig tålmodige Folk: At skaffe dem Oplysningens Føde for deres Ånd og Oplysningens bedre Våben i deres tunge Livskamp.

Men så gjælder det, min unge Ven og Broder, at komme Deres Menighed nær og vinde dens Tillid og Fortrolighed. Gjennem Venskap vil De kunne øve en stor og nyttig Virksomhed i det Samfund, De er kaldet til. Uten Venskabelighed vil al Deres Tale henveires som Røst i Ørkenen. Og da må De ikke stille Dem fjern og fremmed an mot disse Folks Seder og Skikke, ikke bibringe dem nogen Frygt for, at De misbilliger deres få og sjeldne Glæder. Prøv heller, selvom det tør være Dem et Offer og en Selvovervindelse, at delta deri med dem. Lær Dem til på en Vinterkveld at gå ind i et Kortparti efter Dagens endte Gjerning. Husval Dem som de andre Mænd med et Glas Punsch, brygget av et godt Hjerte. Jeg sa i Spøk til Thorborg nu nys, at hun skulde lære Dem Dansetrin. Jeg spøker gjerne; men noget Alvor var der nu også deri. „Hic Rhodus, hic salta!"

Biskopen taug. Han vandret fremdeles over Gulvet og, som forfulgte han sin Tankegang, nikket han alt i et fremfor sig og sa — Ja — ja! Ja — ja!

Søren Rømer sat stille, med sænket Hode.

Så vendte Biskopen sig med en lys Latter:

—Ja, altså, Deres Biskop gir Dem følgende Råd: Lær Dem at drikke Punsch, spille Kort — og gjerne også av Jomfru Thorborg at danse Polkatrin! Og så tænker jeg, vi går ind til Kvinderne for at spionere efter noget Aftensmat!

Søren Rømer reiste sig.

—Jeg vilde gjerne med det samme få vite, om Deres Høiærværdighed har bestemt mig nogen Tekst til min Ordinationspræken. Der er jo så liten Tid....

—Nu — De har vel præket før?

—Ja, nogen Ganger — som Student, i Kristiania....

—Nuvel! Kok op en av Deres gamle Prækener De, så er den Sak i Orden!

—Men — så — min Bispeeksamen...?

——Å den! Vi kan jo si, at vi har holdt vor Bispeeksamen nu! Så er det gjort. En anden Gang kan De lære mig nyt fra Videnskapens fjerne Centrum. Nu har De lært nyt av en gammel Nordlandsprest. Det får i al Ringhed gå for Deres Bispeeksamen! ..............................

Spisestuen var på den andre Siden av Gangen. To mægtige Borde var dækket i hele Salens Længde med skinnende Damask og blanke Kandelabre. Det tok en umådelig Tid, før hele det talrike Selskap var kommet til Sæte, endeløse Stridigheder ved Dørene og tilslut ved hver Stol om, hvem der skulde ha Rangen og gå foran, — først mellem Damerne, derefter den samme Komedie mellem Mændene. Endelig sat hver på sin Plads, og under dyp Taushed kom Pikerne fra Kjøkkenet med vældige Stekefat. Fransk Rødvin skjænkedes i Glassene, og Hr. Willatz bød Velkommen til Bords. Så hugg Kniver og Gafler løs i Tallerkenerne; tomme Fater bares ut, fyldte kom ind, tømte Flasker toges bort, nye sattes istedet. Og efterhånden vågnet Samtalerne; man drak med sine Naboer og Gjenboer, derefter med dem, der sat længere borte, idet man ropte dem an med stedse sterkere Røst. Snakket steg og bredte sig fra Sidemænd imellem til utover det samlede Bord. Stadig høiere utroptes Navnene, nu fra det ene Bord over til det andet. Hr. Willatz for Bordenden førte an med Stentorrøst. Latteren stod til Taks, Ropene krydset hinanden, det bruste av Passiar langs Bordene, og Gafler og Kniver hugg, mens Fater og Flasker kom i uavladelig Tog fra Kjøkkenet, og Pikerne sprang rødglødende i sine hvite Forklær....

Søren Rømer fornam det hele som i en buldrende Tåke. Han var så træt nu, at han knapt orket at spise. Han havde fåt Plads helt oppe ved Siden av Bispinden og kjæmpet med Anstrengelse for at holde sig årvåken og svare, når han blev tiltalt eller anropt med et løftet Glas.

—Nu tænker jeg, Madame Steenbuks Ribbenstek smaker! sa Bispinden venlig. — Det er dog noget andet end Skibskost og Skyss-skaffermat!

En Stund efter bøiet hun sig helt henimot ham og hvisket:

—Men ser jeg ret, er der noget andet, som nok skal smake Dem endnu bedre, Hr. Kandidat!

—Fru Bispinden mener....?

—En god nordlandsk Gjæsteseng med Edderdun i Dynerne — hvad?

—Ja — jeg må be meget om Tilgivelse .... jeg er visst ikke .... jeg er visselig noget træt....

—Det er så ganske naturlig, kjære! Og følger De mit Råd, så skal De, straks vi har spist, liste Dem tilsengs. Jeg skal nok undskylde Dem hos Vertskapet....!

Og Søren Rømer fulgte Rådet. I den almindelige Forvirring, da man omsider skrapet med Stolene og takket for Mat, snek han sig ut i Gangen og ovenpå.

Snart strakte han sig med usigelig Velbehag i Sengen, hvor Dundynerne svulmet både foroven og forneden.

Lyset brændte på Natbordet, og ved Siden av lå hans Bibel.

Men han blev længe liggende med lukkede Øine. Gjennem den lune Varme og Hvilens Behag begyndte Tankerne at krype frem som av et Skjul, hvori de var blit holdt inde i de sidste Timer. Av bare Træthed havde han til nu neppe reflekteret over, hvad han havde oplevet. Nu dukket Indtrykkene op, Billed efter Billed, Ord efter Ord, Mændene, Kvinderne, Kortbordene, Dansesalen, det larmende Kveldsbord. Og Bispens Tale. Om Oplysning og Venskap, Kortenspil, Dans og Drik .... Hr. Willatz's storladne Gemytlighed, Madamens Omsorg .... Al den overflødige Bevertning, al den uskrømtede Venlighed, — den hjalp ham like litet: Han var dem alle fjern og fremmed. Intet av deres tilfredsstillet hans Menneskebehov, — og visselig, intet av, hvad han bar i sit Hjerte, vilde finde Gjenklang eller Forståelse hos dem.

Han følte sig, her han lå i det store, gjæstfri Hus, hvor han hørte Bruset op til sig av de mange Mennesker, endnu langt ensommere end på Reisen, ute i Båten, før han var nådd frem.

Han var overtræt, og de onde Tanker havde Magten over ham og vokset og jog Søvnen fra hans Øine.

Da grep han Bibelen — som en Redningsplanke tok han den fra Bordet. Han åpnet den og lette gjennem de velkjendte Blade med de mange Merker, små Silkebånd, broderte Kanvaskors — fra hans Mor. Og han lukket sin Sjæl til for alle Sorger og Bekymringer og læste; sænket sig ned i sit Livs utømte og utømmelige Trøstens Dyp ................................

Han vågnet i et forfærdelig Mareridt: Dampskibet knustes med et Brak mot Klippen, selv klemtes han i sin Køi av Dæksbjælken, som faldt ned over ham ......

Han fór op og fattet længe ikke, hvor han var. Lyset stod næsten nedbrændt på Natbordet med lang Tande, og over hans Bryst lå den tunge Bibel.

Men utenfor på Gangen lød der et svært Spektakel, knisende Latter, halvdæmpede Rop, Småskrik av Kvindestemmer og Brummen av Mænd, ujevnt mylrende Trin i Gulvet. Smæld op og i av Dører, — og han forstod endelig, at Gildet var endt, og at de Gjæster, som skulde overnatte på Gården, var ved at gå tilsengs.

Han så på sit Ur. Han havde sovet i flere Timer; det var langt på Morgen.

Formanende og bydende Røster lød derute, og Larmen avtok. Så blusset den atter op — støtvis, eftersom en Dør åpnedes, for atter at lukkes og dæmpe.

Han slukket Lyset og lå længe og lyttet. Så blev der efterhånden stilt.

Han var ved at sovne igjen, da han fór op; det forekom, at det gik i hans egen Dør. Men han tok feil; det var Døren til Sideværelset, som knirket så lempelig. Det var Jomfru Thorborg, som endelig gik til Ro. Hun havde vel måttet være med at stelle i Orden dernede......

Atter holdt han på at sovne ind, — da det atter knirket i den samme Dør derute. Det lød grangivelig som var det hans egen; så han blev lysvåken.

En dæmpet Hvisken, en næsten uhørlig Latter, Skrapen av en Stol, en Knirken — Latteren igjen .... lød gjennem Væggen ind til ham fra Thorborgs Kammer.

Og han sovnet...........................................

Da fór han påny op av sin Søvn. Det var et Skrik — eller Brøl ...? Eller havde han drømt?

Nei, — ute fra Gangen lød påny et langelig Brøl eller Stønn som av en nødstedt ....... Så ett til, med en anden Røst og med en besynderlig Tilsætning, som av nogenslags Latter.....

Han sprang op, tændte Lyset, trak på sig sine Benklær og gik ut. Her måtte noget være hændt.....!

Der stod Lysning op av Trappeopgangen for Enden av Korridoren, og han ilte derhen og bøiet sig over Rækværket.

Nede i Gangen stod Hr. Willatz Steenbuk med en Lysestake, som han løftet høit; han var øiensynlig netop kommet tilstede:

—Er dere ikke kommet længere? sa han med en dæmpet Latter. På det nederste Trappetrin lå en Mand næsegrus og stønnet; holdende sig til Trappestolpen stod en anden med Møie opreist, mens han lo og skrek om hinanden.

—Han kan ikje komme op igjen! sa han henrykt. Det var Bergenserpresten.

—Hjælp mig da! stønnet han, som lå, og prøvet forgjæves på at reise sig. Det var Trønderpresten.

—Hold ikke slikt Spektakel! sa Hr. Willatz. — Se til at komme dere iseng — det skulde se vakkert ut, om Kvindfolkene kom ....! Så, op med sig!

—Hjæ—hjælp mig da vel! stønnet den liggende.

—Han kan ikje komme sig op! lo Bergenseren igjen, overstadig begeistret. — Men det er hans egen Skyld. Hvorfor kunde han ikje gåt før....!

Trønderen var kommet sig overende, så han sat i Trappen.

—Var det ikke dig, kanske, — som sku—skulde ap—apslut ha Bollen tømt! hikket han.

—Ja, her kan dere ikke bli liggende, sa Hr. Willatz, — se nu til at komme dere op! Kan dere ikke gå, så får dere krype!

—Hjælp mig ..... halvgråt Trønderen.

—Kom nu med dig! sa Bergenseren faderlig og trak ham i Skulderen. Men i det samme ramlet han selv overende og blev liggende og famle med Armer og Ben.

—Kryp nu! tordnet Hr. Willatz i fuldt Sinne. Han tok et Tak i Nakken på Trønderen, løftet ham op, dreiet ham rundt og la ham ned igjen på Maven. — Nu kan du krype!

Og uten et Ord begyndte Prestemanden at krype opfor Trappen på Hænder og Knær......

Bergenseren lo vildt og prøvet at reise sig. Men pludselig taug han bom stille og gav sig til at krype efter han også, — på Hænder og Føtter.

Hr. Willatz Steenbuk gik efter med Lyset og hyppet på dem, når de stanset. Ingen av de to gav en Lyd fra sig, og langsomt bar det opover Trappen.

Søren Rømer trak sig tilbake med sit Lys. Ingen havde bemerket ham. Og han stod uviss: Om han ikke burde træ til og hjælpe.

—Nu orker jeg ikke mere — ik—ikke! utstøtte Trønderen litt ovenfor halvveis. Han la sig plat på Maven over Trappetrinene.

—Han orker ikke mere! lo Bergenseren og måtte stoppe og lægge sig ned han også.

Det hjalp ikke alt, hvad Hr. Willatz skjændte og befól, — ingen av dem rørte sig.

Da steg Søren Rømer ned.

—Kom nu, sa han, idet han med begge Hænder tok Tak under Armene på Trønderen og løftet ham op. — Jeg skal hjælpe Dem.

I Skjær av Lyset, som Søren Rømer havde sat fra sig på øverste Trin, så nu den døddrukne Mand op på ham. Der gik et halvklart Bevissthedens Glimt over hans Ansigt, og med en konvulsivisk Anstrengelse kom han sig på Benene; Rømer halvt bar ham opover.

—Han — kan ikje gå — Hr. Rømer! lo Bergenseren, som blev liggende igjen.

Da tok Hr. Willatz sit Grep i Nakken på ham og bar ham efter. Uten et yderligere Ord fra nogen av Parterne gik det videre op Trappen og derefter med Hr. Willatz og Bergenseren foran henefter Korridoren tilvenstre og frem til Presternes Sovekammerdør. De slap dem indenfor og lukket efter dem.

—Skulde én set slik Galskap av voksne Folk! Der blev de sittende sålænge og prate og fortælle Skrøner og overby hinanden og kunde ikke la sidste Ordet gå fra sig — til de ikke formådde at stå på Benene! Hr. Willatz kluklo. — Men det var nu Skam, De ikke skulde få Nattero, Prest! Godnat — og Tak for Håndsrækningen!

Hr. Willatz gik leende nedover Trappen.

Søren Rømer stod litt. Han kjendte sig som forstenet. Men han pintes av Tanken på, at de visst burde ha bragt de to drukne Mennesker helt tilsengs, og gik derfor tilbake til Presternes Dør. Da han imidlertid hørte begge Prestefruernes Stemmer indenfor — ilte han tilbake.

Idet han lydløst passerte Døren ved Siden av sin egen, blev den med stor Varsomhed åpnet — for straks med et Smæld at lukkes igjen. Men han havde i Skinnet av sit Lys møtt et Par sorte, forskrækkede Øine i Dørsprækken. Det var Skipperens, Jens Rasmussens.

Så rystet til sin Sjæls Inderste som Søren Rømer var av, hvad han havde oplevet, fór dog den Tanke gjennem hans Bevissthed, — at Jomfru Thorborg altså havde måttet avstå sit Kammer til Gjæsterne...

Men da han kom tilsengs igjen, brast hans Styrke. Fortvilelse og Vånde brøt indover ham, og han presset Hænderne for Ansigtet for med Magt at tilbakeholde sin Smertes høilydte Klage. Han turde ikke tænke, turde ikke gripe efter Bibelen, — turde ikke slippe Taket i sig selv ... indtil omsider hans Hænder gled ned av Træthed. Han foldet dem og begyndte:

—Fader vor...

Men sovnet, inden han kom videre.

Utover Mandags Formiddag reiste Julegjæsterne fra Storslet. Nogen på Slæde indover Landeveien langs Fjorden, de fleste på Båt.

Og der blev stilt i det store Hus.

Det eneste, som larmet i de nærmeste Dage, var den vældige Opvask ute i Kjøkkenet. Ellers var det som Huset krøp sammen. Den store Spisesal stængtes av, og Måltiderne dækkedes i et litet Rum indenfor. Om Bordet sat Hr. Willatz Steenbuk og Madamen, Jomfru Thorborg, Førstesvenden i Butikken, Faster Marena og Jomfru Kane samt Presten Søren Rømer. Madame Steenbuk var mild og venlig; Hr. Willatz fåmælt og noget tung. De to gamle Piker holdt sig likesom Svenden ganske tause, og Jomfru Thorborg gik til og fra og vartet op. Presten vekslet et Ord i Ny og Næ med Madamen.

Også de øvrige store Rum lukkedes til. Kun i Stuen nærmest Gangen blev der ildet i Ovnen, og her samledes Familien til Kaffien om Eftermiddagen og en kort Time efter Kvelds.

På Loftet var der tomt og stilt, og Søren Rømer havde fuld Arbeidsro i sit Kontor.

Allerede Onsdagen reiste han indover til Kirken, som lå en Fjerdings Vei inde i Fjorden. Han tok ind hos en av Menighedens Medhjælpere, der var Nabo til den forlatte Prestegård, og blev der til over Søndagen. Der var meget at ordne og sætte sig ind i, og uten at vende tilbake til Storslet Gård reiste han derfra til Annekskirken i Fjordbunden. Uken derefter var han i Sandøvær og holdt Gudstjeneste der i sin anden Annekskirke.

Fra den Stund, da han i Sakristiet i Storslet Kirke på sin Ordinationsdag av Presterne var blit iført Messesærk og Hagl, var der faldt en velsignet Fred over hans Sind. Det hellige Klædebon havde lagt som et Panser om ham, til Værn mot onde og bitre Tanker. Han glemte sin dype Uvilje mot de to Embedsbrødre og pintes ikke længere av sin fremmede, ja bitre Følelse likeoverfor Biskopen. Han var alene med den Gud, til hvis Tjener han viedes. Og under hele den langvarige, høitidsfulde Handling hørte han kun de hellige Ord og Salmesangen, og tænkte han ene og alene på Stundens Betydning og på sin egen Sjæl.

Og denne Fred bevartes for ham. Uforstyrret av den larmende Middag efterpå, av Taler og Bordsange. Ja han gjennemgik det hele indtil den sene Kveld med et stille, indadvendt Smil — et fredfuldt og lykkelig Smil til den nu svundne, dårlige Frygt og Bæven, Angsten og Tvilen, Harmen, Motbydeligheden: Han havde jo tvilet på Jesu Kristi Magt til Seier over al Sjælenød!

Han gik rolig og tryg sin Gang — med Frelseren ved sin Side.

Da han efter næsten tre Ukers Fravær kom til Storslet igjen, fandt han det store Handelssted i travl Virksomhed og Hr. Willatz Steenbuk i sit Es.

Utenfor Bryggerne lå en hel Flotille av store og små Båter og Fartøier, og på Tunet og rundt i alle Bygninger, i Butik, Pakboder og Bådnøst vrimlet der av Mennesker. Kvinder og Barn var der også mange av; overalt i Småhusene langs Fjæren, liketil i Badstuen og i Forgangen til Fjøset var der laget Gruer eller sat op Kokeovner, hvor Kjærringerne stelte med Gryter og Kaffekjedler. I den tidlige Vinterkveld, når Lysene tændtes i alle Vinduer og Kokeildene blusset rødt ut over Sneen fra Husene på Land og fra Båter og Fartøier på Havnen, var Billedet helt fantastisk — som en Folkevandrings Leir oppe i Vinterlandet.

Det var Gårdens egne og alle de mange fremmede Karfolk, som skulde rustes til Lofotfærd.

Længst ute lå Jens Rasmussens Galeas og holdt et svare Spektakel med at laste Mel, Agnsild, Salt, Børnskap og alskens Varer. Den skulde op og kjøpe Fisk for Hr. Willatz.

Bårstuen var stuvende fuld av Lofotkarer og endnu fuldere av deres Kister og Nistebommer, Daller og Skrin, som stod over alle Gulv og gapte med åpne Låg — for at fyldes fra Kjøkken og Stabbur. Gårdens Jenter bar hele Ladninger over Tunet, Oster og Pølser, Flesk og Smør, Lefsesirup, Brødleiver, Poteter og al anden smagelig Fiskermands Kost — og blev overmåde vel mottat. Madame Steenbuk selv regjerte på Stabburet, og i Kjøkkenet førte Thorborg Kommando.

I Smien sang det og klang i Ambolten, mens Bælgen hvæste, og Ildmørjen brandt; Snekkere og Båtbyggere hamret og slog, på Dørtærsklerne sat Skomakerne, på Bordene indenfor stak Skrædderne med lange Nåler gjennem Vadmelet.......

Og inde på Butikken og Kontoret gik det på Mål og på Vægt og med fire Skrivere ved Pultene til Opskrivning og Sammenregning — under Veiret av Hr. Willatz Steenbuks ypperste Humør udi Venlighed som udi Vrede..................................................

Forsigtig for ikke at være iveien gik Presten interesseret om i al denne yrende Virksomhed og iagttok og forespurte. Og med Glæde merket han, at han var velset, hvor han kom. Alt i ett kom nogen hen for at hilse på den nye Presten og ønske ham velkommen. Den Besked, han ikke fik ute, fik han ved Målene av Hr. Willatz. Og Jomfru Thorborg bød ham ut i Kjøkkenet, Madamen viste ham, hvordan det forsiggik på Stabburet.

—Når ret skulde være, burde Presten slå Følge til Lofoten, — sa Jens Rasmussen, der fra den aller første Dag efter Søren Rømers Ankomst havde vist ham en ganske særlig Opmerksomhed og Høflighed. — Så fik De se både Liv og Slit, som det arter sig for Fiskeren!

På Søndagen var Storslet Kirke pakfuld. Og Søren Rømer holdt sin første Høimessepræken med stor Inderlighed og Varme. Hans Måte var en egen stilfærdig Styrke, der kom av, at Teksten var ham selv dypt personlig tilegnet og således blev personlig tolket og utlagt. Han sluttet med at ønske Herrens Velsignelse over den anstundende Fiskerfærd, hvorav så meget avhang for den hele Befolkning.

Da han efter Gudstjenesten på Kirkeristen formelig omringedes av Mænd og Kvinder, som takket Presten med varme Nævetak, følte han en ukjendt Lykke, der fyldte ham med Mod og Fortrøstning.

Den sidste Kveld før Avseilingen, da alt var klart, pakket og stuvet på Fembøringer og Jægter, var der almindelig Ekstraforpleining i Bårstuen og om Kvelden Dans og Lystighed.

Morgenen efter stod hele Flåten utefter for fin Bør. Og Hr. Willatz med Madamen og sit samtlige Hus av Tyende og Svende vandret ut på ytterste Fiskeberg for at vifte og vinke til Avsked, indtil det sidste Råseil gled bak Næsset og forsvandt.

Der fulgte nu en lang og stille Tid med voksende Lys over Landet fra Dag til anden.

Jevnt og ihærdig arbeidet Presten Søren Rømer sig ind i Kjendskapet til sine Menigheder og sit Embede. Meget var forfaldt og forsømt i den lange Tid, Sognet havde været presteløst. Det gjaldt i Særdeleshed Skolevæsenet. Dels var der for få Lærere, dels var Bygningerne vanskjøttet; men sin største Strid havde han dog her at kjæmpe mot Befolkningen selv, som havde vænnet sig til de lovløse Tilstande og nu kun nødig opfyldte sine Pligter og sendte sine Barn til Skole de ofte lange Veie.

For at få sit Kontor med Bøker og Protokoller i Orden måtte han ty til sine to Naboprester. De var yderst velvillige og hjælpsomme, men Søren Rømer indskrænket dog sit Samkvem med dem til det mindst mulige. En god Støtte fandt han hos de fleste av Handelsmændene i det vidtstrakte Sogn. Men her møtte der ham Vanskeligheder av en særegen Art.

Det gik snart op for ham, at der ulmet adskillig Strid mellem de mægtige Herrer. Det var neppe nogenslags Brødnid; thi hver av dem havde nok med sit Distrikt, der fra gammelt var avgrænset som kongelige Riker, og hvori hver hersket og regjerte uforstyrret. Men for det første stredes de tre Prestegjæld indbyrdes om Rangen, — de to Annekser misundte Hovedsognet dets Privilegier, likesom de sig imellem kivedes om Gudstjenester, om Læreransættelser, om Bevilgninger av Penge. En Række Stridsspørsmål dukket også op — enkelte tydeligvis av meget gammel Dato — mellem de forskjellige Pladser inden hvert Gjæld. Og alt dette blev på mangeslags mere og mindre forborgent Vis forebragt den nye Prest, når han kom fra Søndag til anden til de forskjellige Kirker og beværtedes i de forskjellige store Huse. Kampen førtes mindst likeså meget av Kvinderne som av Mændene og så stilt og lempelig, at det først litt efter litt gik op for Søren Rømer, at han var Gjenstand for en glødende Agitation.

Han befandt sig mere og mere vel i Huset på Storslet. Det var ham klart, at han også hos Familien Steenbuk havde overvundet nogen Skuffelse og Mistro og nu nød Respekt både hos Hr. Willatz selv og Madamen. Det ganske særlig gode Forhold til Madamen forstyrredes dog noget, da han efterhånden forstod, at også hun havde sine små hemmelige Jern i Ilden og i al Stilhed førte sin Undervandskrig mot både Svigerinden på Sandøvær og de andre Madamer i Sognet.

De to gamle Jomfruer bedrev Avguderi med ham i het og taus Kappestrid. Han erfarte forøvrig, at Ægteparret Steenbuk havde havt mange Barn, hvorav nu kun to var i Live, — en sørpå gift Datter og en Søn, som for etpar Læreår var på Kontor i Bergen.

Men Jomfru Thorborg var ham et Problem, hvorover han jevnlig måtte gruble.

Han havde ikke været meget sammen med Damer i sit Liv. Men i Studenterårene var han jo dog jevnlig buden til etpar av Professorerne, som var gift og havde Døtre, og i etpar andre Huse i Hovedstaden var han også kommet endel og havde der truffet ældre og yngre Kvinder. På sin Mor kunde han ikke tænke i denne Forbindelse. Hun var ham ingen Dame, ikke engang nogen Kvinde i almindelig Forstand. Som nogenslags over Verden ophøiet, rent og hellig Væsen havde hans Mor ikkun Forbindelse og Sammenhæng med Jesus Kristus og den Guds Himmel, hvori hendes salige Sjæl nu færdedes.

Jomfru Thorborg var en „Dame“. Hun var endog en overordentlig smuk Dame. Navnlig når hun om Søndagen var iført sin blå Kjole med den hvite Blondekrave, var hun et rent Syn av mørkladen, regelmæssig Skjønhed. Hendes Væsen var også behagelig, likefremt, muntert og venlig. Hun gik i Stuen og ved Måltiderne Madame Steenbuk tilhånde med alskens Nethed og Hygge. Hun havde dertil adskillig Læsning; tit og ofte var hun til Hjælp for Hr. Willatz med Skrivearbeidet på Kontoret. Og om Aftnerne læste hun høit av Avisen, når Posten kom, og av en eller anden Bok. Såvel Hr. Willatz som Madamen priste hendes store Dygtighed. Sikkerlig var hun sine Pleieforældre både til megen Glæde og Nytte.

Til desto større Forbauselse og Forundring var det da at iagtta Jomfru Thorborg ute i Kjøkkenet mellem Husets Piker og overhovedet mellem Gårdens Folk, Gutter som Jenter, — hvorledes hun da kunde være nøiagtig som en av dem. Ja så den, der ikke havde set hende i Stuen, måtte tro, at hun var et Tjenestetyende fra Fødsel av. Hun var ikke blot som en av dem. Hun overgik dem i simpelt Sprog, i støiende, uskjønt Væsen. Hun drev gjerne ret grovladen Spøk og lot navnlig Karfolket tillate sig alskens likeoverfor en Dame helt utilbørlige Friheder. Da kunde hendes Latter klinge over Huset eller ute på Tunet fra Bårstuen — ja, han måtte mere end én Gang i sit stille Sind si: med likefrem Råhed!

Hvad der ikke mindst undret Søren Rømer, var, at denne uhøviske og tøilesløse Opførsel ikke syntes at vække nogetsomhelst Anstøt hos nogen anden i Huset. Han havde således ved flere Leiligheder set hen til den milde, altid fine og stilfærdige Madame Steenbuk, — om hun ikke forargedes eller endog bluedes over Pleiedatterens uskjønne Væsen —? Men det var ingenlunde så. Tvertom.

Som han en Dag kom over Tunet fra et Sykebesøk, iført Samarie og Krave, møttes han av et svært Ståhei: Et Bryggekar fyldt med Vand skulde kjøres over i Ildhuset, og Slæden stod fast i Snefonnen. Hesten trak forgjæves, og alt Gårdens Mandskap var kommet sammen for at hjælpe til. Ut fra Stalden kom Jomfru Thorborg ridende på Mandfolkevis på en anden Hest. Hun svinget med Armen og ropte som en Kar. Det var ret et hæslig Syn! Og idet hun passerte Presten, opfordret hun ham lystig til at „ta i og dra!“

I Gangdøren stod Madame Steenbuk og så til. Og da han skyndsomt gik ind forbi hende, sa hun med uskrømtet Beundring:

—Ja den Thorborg! Når hun først sætter Humøret på, så glir alting her på Gården!

Han havde været ikke litet forarget over, at hun havde tillatt sig — i alle Folkenes Påhør — at tilrope ham på en så upassende Måte — endog uten Respekt for den prestelige Dragt. Men han avvæbnedes dennegang som altid ved lignende Anledninger av hendes øiensynlige Mangel på Anelse om, at hun havde gjort noget utilbørlig....!

Det havde fra første Færd av vakt hans Opmerksomhed, at hun så uforbeholdent lot til at sætte Pris på Skipperen Jens Rasmussens Kurmageri. Vistnok var Fyren en rask og vakker Knegt, — men han var dog en i enhver Henseende altfor udannet og dertil labanagtig Person til at øve en så åbenbar Tiltrækning på en Dame med Jomfru Thorborgs Forutsætninger!

Og netop her havde han en Erindring om hende, som han havde ondt for at komme over i den senere Omgang — selv længe efter den unge Skippers Avreise.

Ved Middagsbordet før Avskedsgildet for Lofotkarene havde Jomfru Thorborg opfordret ham til at komme med op i Bårstuen og se på Lystigheden. Hr. Willatz lo og mente, at der kunde bli mangt artig at se. Men Madamen havde meget bestemt talt både sin Mand og Thorborg tilrette og — under tydelig, om end stiltiende, indigneret Tilslutning fra de to gamle Damer — erklæret, at der havde dog Presten intet at gjøre! Utpå Eftermiddagen, som han gik over Tunet, kom med ett Jomfru Thorborg springende ned imot ham fra Bårstuedøren, grep ham i Armen og førte ham næsten med Magt med sig opover. Hun var overgiven lystig, het av Dans og Glæde — og han havde ikke andet Valg end at føie hende og følge.

Bårstuen avgav et helt rædselsfuldt Skue. I en ugjennemtrængelig tæt Os, i en kvælende Stank av Transtøvler, Vadmel, Menneskeutdunstning og Talglys tumlet de dansende om med buldrende Trin til den neppe hørbare Musik. Karene var halvdrukne, de råeste Bemerkninger roptes frit ut, ledsaget av skraldende Lattersalver; Jenterne hvén og lo under alskens åbenbar, uanstændig Adfærd fra Gutternes Side.

Søren Rømer vilde straks trække sig tilbake, — såmeget mere som Thorborg øieblikkelig ved sin Tilsynekomst blev grepet og ført ind i Dansens tætte Masse av sin Kavaler Skipperen. Men han holdtes fast av etpar ældre Mænd, som nævedes med ham og la Hænderne på hans Skuldre, ja halvt omfavnet ham, mens de utøste sig i overstrømmende Glæde over at se den nye Prest således delta i den almene Mands Forlystelse. En av dem albuet sig frem til ham med en halvfyldt Ølbolle, og han havde sin Møie med at holde sig dem fra Livet. Han trykkedes imidlertid op til Væggen og måtte bli stående. Og han ikke alene så Jomfru Thorborg danse — med funklende Øine og glødende Åsyn — men hun ropte ut av Dansen til ham:

—Var ikke her Moro, kanske —!

Om litt kom Skipper Jens Rasmussen hen til ham. Thorborg var blit tat fra ham av en anden. Han var drukken og fortalte Presten med umådelig Fornøielse, at tre Jenter var blit mandgælne og måtte stænges inde i Vedboden, hvor to gamle Mænd holdt Vakt over dem! — Om Presten skulde ha Lyst til at se dem? Så skulde Jens Rasmussen være Kar for at få Adgang til Vedboden —!

Presten måtte tilsidst opbyde al sin Bestemthed, ja sine Kars Kræfter, for at slippe ut.

Han havde gruet sig for at gjense Thorborg efter dette. Men hun kom til Kveldsbordet i Stuen — oprømt og strålende, fortalte om de tre gælne Jenter, spurte Presten, om det ikke havde været morsomt at se på Dansen — og forsvandt så igjen efter Bordet op i Bårstuen.

Hr. Willatz havde ledd overstadig, og Madamen rystet bare smilende på Hodet:

—Ja du Thorborg, du Thorborg!

Hun var ham et Problem. Og han grundet ofte over hendes Væsen, som var sælsomt fremmed og fængslende. Når han var alene, hændte det ham, at han i sine Tanker længe fulgtes av hendes sterke Blik og av hendes forunderlig dunkle Stemme, der var så myk i sin Dybde. Og som han dog havde hørt så skrikende, skræmmende styg.

Av Kirke- og Skolefondet var der bevilget en Sum til Skolebygning i Storslet Sogn. Biskopen havde efter Ordinationen talt om Saken med Søren Rømer og forklaret ham, at Spørsmålet stod om, hvorvidt disse Penge skulde anvendes til en påkrævet Reparation av Skolehuset på selve Storslet eller til Opførelse av et helt nyt Skolehus i Fjordbotn. Selv vilde Biskopen ingen Avgjørelse træffe, men overlate denne til Presten, som bedre end nogen anden havde Anledning til at sætte sig ind i Forholdene.

Dette Skolehusspørsmål havde voldt Søren Rømer de største Vanskeligheder. Om intet stredes der som om dette. Og da Striden her som i alt andet førtes fordækt, kun i forblommede Hentydninger og på alslags privat gjæstevenlig Vis, gik han i en stadig Ængstelse for i sin Velvilje og Høflighed snart at ha sagt eller lovet for meget til den ene Side, snart til den anden.

Yderligere indviklet blev Saken, da han forstod, at der i Sandøvær, navnlig hos Hr. Dankert Steenbuks, arbeidedes for et tredje Alternativ, nemlig Oprettelsen av en helt ny Skolekreds for det store Skjærgårdsdistrikt derute, med Lærer og nyt Hus.

Han måtte si sig selv, at alle tre Krav var såre berettiget. Men den endelige Bestemmelse berodde på greie Oplysninger, åpne, bestemte Uttalelselser — og sådanne var det ham ikke mulig at fravriste nogen av Parterne. Henvendte han sig skriftlig om Saken, fik han regelmæssig til Svar, at om dette Spørsmål kunde man bedst tales ved, når man møttes. På al Vis undvigende. Og han forstod, at der med al Forbitrelse og Nidsyke var en dyp Frygt blandt disse Mennesker for åbenbart at støte eller fornærme hinanden.

Som Tiden gik og Avgjørelsens Time rykket nær, gik Presten forpint med Følelsen av, at alles Øine lå på ham med sikker Forventning om en gunstig Avgjørelse for sig og for ingen av de andre.........

Endelig en Dag i Mars brøt Hr. Willatz Steenbuk tvers igjennem Tåken og Tausheden og gik ved Middagsbordet bent på Saken, idet han — med avgjort Tilslutning av Madamen, Faster Marena og Jomfru Kane — hævdet Storslet Hovedsogns Førsterang og Førsteret til de bevilgede Penge.

Presten gav intet bestemt Svar. Men han var Hr. Willatz overmåde taknemlig for, at Spørsmålet således blev trukket frem i Marsdagens fulde Lys.

Om Eftermiddagen gik han indover Landeveien for at overveie en sidste Gang. Han agtet i denne Dag at træffe sin Bestemmelse og få en Ende på Saken.

På Hjemveien, da han så nogenlunde sikkert havde fattet Beslutning om, at Pengene dennegang skulde brukes i Storslet — kom Jomfru Thorborg ham imøte.

—Undskyld, om jeg forstyrrer, sa hun og stanset.

—Nei, hvor kan De falde på...

—Pastoren så så rent forskrækkelig eftertænksom ut! lo hun. — Men der var nogen Ting, jeg gjerne vilde få Lov til at si Dem. De må nu bare ikke bli vond for, at jeg blander mig opi Deres Saker...

—Jeg blir visst ikke vond, Jomfru. Tal De kun!

De var begyndt at gå sammen fremover. Nu stoppet hun og så ham ind i Øinene:

—De skal ikke være Morbror til Viljes i dette med Skolehuset! sa hun bestemt.

—Så — å —?

—Nei. For det er galt.

—Er det galt? Da synes jeg netop...

—Ja, jeg tænkte just det. At Pastoren vilde gå den Veien. For Morbror Willatz er sterk. Det vet nok jeg det.

—Det er da ikke Hr. Steenbuk, som avgjør Saken for mig, Jomfru! De må forstå, at jeg veier Hensynene...

—Ja nu har De lovet ikke at bli vond. Og så vil jeg si Dem, at her er nogen Hensyn, som en fremmed Mand ikke så ganske kan se eller skjønne. Får jeg Lov til at tale slik til Dem, Pastor?

—Jeg er Dem jo bare taknemlig...

—Ja, det er rigtig godt det. For nu har de holdt på at slås om denne velsignede Skolehussaken i to—tre År, og nu vet hele Sognet med begge Annekserne til så inderlig nøie og nøiagtig, hvad det egentlig er, de slås om. Det er sletikke om Skolehus, er det ikke. Jeg har aldrig merket, at Morbror Willatz eller Moster Hylleborg på Sandøvær eller Jackwitz Urø eller nogen av de andre er så brændende for Skolen i Sognet. Ånei, det er bare Forfængelighed er det. Og her står en gammel, gammel Strid, må De vite. Det gjælder først og sidst Storm i Fjordbotn. Stormeslegten er den ældste Slegt heroppe, og den er likesom fra gammelt — likesom litt finere end de andre. Og det har de aldrig likt — de andre. Helt fra Morfar Steenbuks første Tid har de arbeidet så lunt og så jevnt imot Storms i Fjordbotn. Og de har været flinke. Der er ikke den gamle Magt længere i Fjordbotn. I gamle Dage var det derinde, der styrtes og regjeredes utover. Nu er det flyttet hitut til Storslet efterhånden — og til Sandøvær med kanske. For alt hvad jeg vet, så tror jeg ikke, det har været så overlag fint bevendt med denne Kampen mot Fjordbotn. Det får nu bli deres Sak. Men dette med at bedrage Fjordbotn for det nye Skolehuset, som de trænger så bitterlig derinde — det skal nu Presten ikke hjælpe dem med. For det er en simpel Historie, bent ut sagt!

—Jeg forstår ikke...

—Er det ikke slik, at både her og i Sandøvær er der blit lovet adskillige hundrede Speciedaler i privat Tilskud, hvis de får Viljen sin?

—Jo. Og det er jo så prægtig....

—Men gamle Storm i Fjordbotn, stakkar, han har ikke mange Dalerne at love væk han. Og det vet de andre Karene.

De gik igjen videre ved Siden av hinanden. Og hun fortsatte ivrig og fort:

—Og det regner de på i dette som i så mangt andet.

Så stoppet hun igjen. Hun satte Hænderne i Siden og så på ham med lynende, mørkeblå Øine:

—Var jeg Dem, Prest, vet De så, hvad jeg vilde gjøre?

—Nu — nei —?

—Jeg vilde kalde sammen alle disse Storkakserne både her i Storslet og dem i Sandøvær, og så vilde jeg si til dem: At det er en Spot og en Skam for dem, så rike og mægtige de er tilhope, at de har latt Skolerne sine forfalde, Lærerne reise og Ungerne gro op i Vankundighed omkring sig. At de Skillingerne, som nu Fondet har sendt Dem, må brukes op til sidste Hvidd inde i fattige Fjordbotn, hvor ingen Kakser sitter og maver sig, men at De, Presten, sikkert påregner, at her og i Sandøvær der vil Jackwitz og Dankert Steenbuk og Willatz og de andre nok vite at hjælpe Menigheden til Skolehus. Det vilde jeg si i Synet på dem.

Presten måtte le av hendes Veltalenhed og Fynd:

—Det er nu ialfald godt, at det ikke er Dem, Jomfru, som skal føre denne Sak frem! De vilde da krænke og fornærme den hele Menighed.

—Nei, det vilde jeg ikke. Men vet De, hvad jeg vilde — på dette Viset?

—Nåda —?

—Jeg vilde sætte mig i Respekt, Pastor! sa hun og slog Hænderne sammen med et Smæld. — For det første vilde jeg jo få hele Fjordbotn med småt og stort Folk til at elske mig for Livet. Og dernæst vilde jeg få disse mægtige Paverne til kanske at bli litt rædde for mig. Det var sletikke så avveien at få dem til at skvætte litt i Sessen! Og i sine Hjerter vet de alle som én, hvad ret og rigtig er: At Fjordbotn skal ha Skolehus først av alle. Så der er ingen Fare for det.

Søren Rømer gik en Stund eftertænksom.

—Jeg — skal tænke på, hvad De sier, Jomfru, sa han.

—Skidt med at tænke! Å — brøt hun ut — om De bare vilde gjøre dette her — med Fynd og Klem og bent i Synet på dem — å, hvor jeg skulde like Dem da, Pastor!

Han smålo:

—De er rent som en Valkyrie De, Jomfru Thorborg!

—Nei — men — jeg liker at se Dem — jeg vilde så gjerne, De skulde — rigtig — være Kar!

—Synes De ikke ellers, at jeg er videre til — Kar, kanske?

—Jo — sa hun, ganske begeistret, — det er jo netop det, jeg synes!

Hun så på ham, så han kjendte sig rødme under hendes Blik......................................

Fjordbotn fik sit Skolehus.

Men fra hin Dag var Jomfru Thorborg Prestens faste Rådgiver. Han kom til hende, hver Gang han syntes, han trængte hendes Kjendskap til Mennesker og Forhold. Og det gjorde han alt mere og tiere, eftersom hun var ham til Hjælp med sin lyse, raske Forstand og sit greie Syn.

Som Dagene nu blev længere, lærte han at gå på Ski av hende. Og Jomfru Thorborgs Latter klang i Vinterlien — når hendes prestelige Lærling gik på Hodet i Sneen, eller når hun syntes, han spurte for dumt og var godtroende og umistænksom som et Barn likeoverfor Verdens Underfundighed.

Men i Midten av April kom Lofotkarene hjem. Båter, Jægter og Skipper Jens Rasmussens Galeas. Og da var det slut på Skiturene og de hemmelige Rådslagninger. Presten fandt snart ut, at det kun var en mådelig Fornøielse ved at stupe i Skibakkerne uten Selskap. Og Jomfru Thorborg opsluktes av al den Travlhed, som Fisken voldte på Stedet. Atter var Storslet Gård fuld av Folk — Mænd, Kvinder og Barn, som vasket Fisk, hængte Fisk og bredte Fisk på Bergene. Og der var Regnskap og Opgjør og Sortering og Kalkuleren — og Sang og Sjau til langt på de lyse Nætter.

Fra sit Kontorvindu måtte Presten Rømer se sin Plads ved sin gode Rådgiverskes Side optat av den hjemvendte Helt fra Havet og Fisket.

Mai Måned gik, og Juni kom med Sild i Fjorden. Og der blev Notsjau og Tøndesjau og Saltesjau og derefter Sildesjau med Notbaser, Glunter og Ganejenter.......

Og imens blev det Fuldsommer, og det var som det ganske Hus mistet sine Vægger og Døre og flyttet ut i den solblanke Dag og blev derute den solblanke Nat tillike.

Og Presten blev hjemløs og ensom mellem Medmennesker, der tænkte på alt og bekymret sig om alt uten akkurat Presten på Loftet. Og han mindet og mindet Hr. Willatz om, at jo nu Prestegården skulde været færdig — mens Arbeidet såvidt var påbegyndt derinde for efter en Ukes Forløp at stanse igjen.

—Det er Silden, Prest! Silden, Silden! De får ikke en Mand til at slå en Spiker i Prestegårdsvæggen på ti Mils Omkreds! svarte Hr. Willatz og fór fra ham med Pennen i Munden og Næven fuld av løse Hundrededalersedler.

—Men har ikke Pastoren det nokså bra på Loftet? spurte Faster Marena så mildelig, når han klaget sin Nød.

—Jo — å — jeg har det jo så særdeles....

Men Søren Rømer havde det ingenlunde særdeles. Alt i Begyndelsen av Juni var en Saltskute sørfra kommet til Storslet medbringende Prestens Møblement og Eiendele. Det meste var gammelt, kjært Indbo fra hans Barndomshjem. Det havde ståt opmagasineret efter hans Mors Død. Og nu stod det helt ynkelig stablet sammen på Hr. Willatz Steenbuks Pakhus. Mens Prestegården inde ved Kirken fremdeles grinte ut i Sommerdagen med sine tomme Vinduer. Der blev nok ikke Menneskebolig av den før til næste Vår engang!

Det var også som dødt omkring hans prestelige Gjerning. Han præket for tomme Kirker, han holdt Fattigmøter og Skolemøter og Missionsmøter og Mandtalsmøter som tiest bare med sig selv, en og anden Gang med en Krøpling eller anden Stakkar, som ikke havde anden Bruk for sig. Ellers var det Silden og Silden — og derefter Slåtonn og Fiskevakt......

Der kom Sommergjæster til Gårds, og der blev gjort Besøksturer til Naboer, Venner og Slegt.

Og endelig mot Slutten av August var alt og alle optat med Bergensjægterne og Jens Rasmussens Galeas; deres Last og deres Utrustning, deres Ordres og deres Forhåpninger.

En gylden Septemberdag sat Presten Søren Rømer i Pakhuslemmen med Benene dinglende utenfor over Sjøen, som spillet farvefuld nedenunder over den lave Fjære og skvulpet og småslog mot Bryggestolperne.

Han havde mellem sine Eiendele deroppe fundet frem en Bokkasse; den havde han selv slåt op, og nu sat han der i Eftermiddagssolen hensunken over sin Mors gamle, slitte Johan Arndt.

Der var stilt om ham. Der var ingen i Pakboden i denne Time, da Folkene sov Middags. Også oppe i Huset sov man. Storslet Gård var som utdødd. Og Havnen var tom. For tre Dage siden var Bergensskuterne seilet — med Fisk og Niste og Jens Rasmussen.

Nedenfor på Gulvet lå en Haug med Bøker, som han havde tat ut av Kassen, mens han lette efter sin tyske Kommentar til Romerbrevet. Han havde bestemt sig for at nytte sin overflødige Tid til at studere.. .... Nu var han imidlertid blit hængende ved Johan Arndt med Randbemerkninger, skrevne av hans Mor med den kjendte, fine Skrift.

Han kjendte hver Tøddel. Fra sin tidligste Barndom mindedes han Skrifttegnene og opover gjennem Årene Morens Ord og Forklaring dertil.......

Han vækkedes av, at det knaket i Trappen indenfor. Han fór op og vendte sig.

Op av Luken kom Jomfru Thorborg.

Hun gik så stilt og — som for ikke at vække den sovende Eftermiddag — hvisket hun:

—Jeg tænkte kanske, der var noget, jeg kunde hjælpe Dem med?

—Tak, Jomfru, jeg hjælper mig selv. Det var bare en Bok, jeg søkte efter — i Kassen der.

—Og nu har De fundet den? Hun pekte på Johan Arndt.

—Nei, det var ikke egentlig denne, jeg skulde ha. Men jeg kom nu til at bli sittende med den.......

—Og så forstyrret jeg Dem kanske —?

—På ingen Måte. Det er en Andagtsbok, som har tilhørt min Mor. Se her — hendes Håndskrift i Marginen!

Thorborg bøiet sig over Boken, og han pekte og læste for hende. Bladet så videre og læste. Og Thorborg satte sig i Lemmen ved Siden av ham — med Benene utfor som han. Han bladet og læste.

Så så hun op mot ham med store Øine:

—Hun må ha været en meget lærd Kvinde! sa hun.

Mor —? Ånei; hun var ikke lærd. Uten i Guds Ord. For deri var hun bevandret som ingen, jeg har kjendt.

—Og hun har tænkt så dypt over, hvad hun læste slik......

—Ja. Dette er fra den Tid, da min Mor var meget ensom med sit. Det er skrevet før min Fødsel; hun var ikke lykkelig i Livet dengang. Og søkte sin Trøst i Læsningen.

—Var — Deres Mor — ulykkelig —?

—Åja. Åja. Det må man nok si, hun var. Forsåvidt angår den timelige Lykke.......

Thorborg spurte videre. Og inden han visste av det, sat Søren Rømer og fortalte om sin Mor. Han malte hendes Billed Træk for Træk, og hans Erindring blev ikke træt av at hente nye frem......

Og Sjøen skvulpet og småslog mot Bryggestolperne nedenunder, og Eftermiddagssolen lå varm og gylden halvveis ind gjennem den åpne Pakhuslem, over Presten og Boken og over Thorborg, som lyttet til hans Tale.

Fra denne Time av var det, som havde de fundet hinanden igjen efter en Reise eller langt Fravær. Der blev intet sagt derom. Men når de nu jevnlig gik sammen på Høstdagene indover Veien eller ute på Fiskebergene, så møttes de i en stiltiende gjensidig Glæde over atter at være kommet i det rette Forhold til hinanden, efterat alt det uvedkommende, som i Sommerens Løp var kommet iveien, var blit borte. Og Forholdet selv blev dermed fortroligere og nærmere. De havde sit sig imellem unna alle andre; det var dem begge kjært, og desto kjærere fordi de i den lange Tid havde været nær ved at miste det.

De samtalte om mange Ting. Som før drøftet de Spørsmål fra hans Embedsvirksomhed, og hun gav ham Oplysninger og Råd. Men intet var hende kjærere, end når Søren Rømer fortalte om sig selv, om sin Mor og sit Liv.

Dette Livsløp, så stilt, så ensartet, så blottet for Oplevelser — forundret hende. Og hun spurte — ofte med Utålmodighed — efter den Verden, som jo dog havde været utenom ham! Om Menneskene — Venner, Kvinder......!

Gjennem disse hendes Spørsmål blev han for første Gang vâr Skyggen over sit Liv. Dets grå Glædeløshed, som han aldrig havde været sig bevisst, fordi han havde søkt Livets Indhold kun hos Gud, i det hinsides. Og uten at han merket det selv, faldt der en vemodig Tone over hans Svar.

Ikke så, at han erkjendte noget bestemt Savn. Han var jo og havde i det aller meste av sit Liv været tilfreds. Kun om sin onde Barndom talte han med Bitterhed. Han beklaget, at han aldrig havde havt Kamerater og Venner, aldrig havde lekt eller deltat i Gutters vanlige, friske Liv; heri fandt han nu Forklaringen på, at han i så mange Måter var ubehjælpsom og ukyndig i Livets Forhold. Med Ivrighed forfulgte han dette nye Selvsyn stedse videre. Han var vokset op i en Sjøby, var Søn av en Sjømand. Og han kunde ikke seile en Båt! Han kjendte intet til Fisk og Fiskeri, — der dog havde været hans Fødebys Næring og Bedrift. Først her, i dette År på Storslet, var han kommet Livets Virkeligheder på nært Hold.

Og han vendte sig til Jomfru Thorborg med en Tak, der var oprigtig og varm av hans egen nyvakte, undrende Forståelse:

—De har været min første Læremester til Livet, Jomfru! sa han.

Og hun forstod ham — på sit Vis. Når han fortalte om sin Mor, om hendes Fromhed og velsignede Veiledning i det åndelige, syntes Thorborg, at hun havde tat hendes Plads i hans Liv i Arv — for at veilede ham i al Livets levende Fryd, som hans Mor ikke havde fåt Tid eller Lykke til at lære ham.

Vinteren svartnet til. Det ene Stormveir efter det andre ruset op ute i Havet, over Skjærgården og ind i Fjordene, i stigende Raseri gjennem den strittende Bjerkeskog, over Tun og skjælvende Huse. Oppe i Høifjeldet stod Snefokket som vildt flagrende Slør om Horn og Tinder.

Bergensfarerne kom hjem. Madame Steenbuk og hendes Piker stekte, braste, brygget og bakte. Og Julen kom. Over Nytår begyndte Gjæstebudene. Og Hr. Willatz indskibet sig med alle sine på Husbåten og drog i Gjæstefærd til Sandøvær, til Urø, Buresund og til Storms i Fjordbotn.

Men Presten Rømer var ikke med. Han avslog høflig alle de venlige Indbydelser. Og da det store Julegilde holdtes på Storslet Gård, laget han det slik, at han var optat i Fjordbotn Anneks.

For intet i Verden vilde han engang til opleve sin første Kveld og Nat i Storslet Sogn. Og han skydde Gjæstebudene som Pesten.

Forøvrig var Søren Rømer misstemt og havde været det længe. Fra den Dag, Jens Rasmussen som Nummer én fra Lofoten seilte sin Galeas ind på Havnen, havde det været forbi med de lange Turer og de gode Samtaler med Jomfru Thorborg. Og han savnet dem og følte sig ensommere end nogensinde.

Thorborg var venlig mot ham som før; når Veiret var dertil, spurte hun ham også jevnlig, om de ikke skulde spasere sammen. De gik da sine vanlige Veie. Men det blev ikke som før. Der var noget, som bandt hans Tunge og hindret den tidligere Fortrolighed. Og snart holdt deres Spaserture ganske op.

Han havde næsten glemt, hvorledes hun før så mangen Gang havde støtt ham. Og nu virket det desto sterkere at se hende bli et helt andet Menneske mellem alle de rå Mænd og i al den usømmelige og tøilesløse Lystighed. Han søkte bort fra hendes Nærhed; thi den pinte ham i Hjertet.

Han så vel, at Thorborg bemerket Forandringen hos ham. I den første Tid syntes det ham også som tok hun sig den nær. Men det blev snart helt anderledes. Hun begyndte at anslå en overmodig og utfordrende Tone imot ham; ja hun gjorde sig ofte høilydt lystig over ham......

Ellers var hun mot Sedvane i meget omskiftelig Lune. Den ene Dag kunde hun være taus, hård og mørk, og så den næste var hun som besat av en Vildskap...

Det var denne Skipper! Det var ham ganske klart, at Samkvemmet med Jens Rasmussen øvet en fordærvelig Indflydelse på hende. Ellers var han ikke blind for, at der også de to imellem nu var vekslende Veirlag. Til sine Tider med heftige Scener. En Nat, som Familien med samt Jens Rasmussen var vendt hjem efter et tre Dages Gilde i Sandøvær, hørte han hende i Kammeret ved Siden av gå op og ned i sterkt Oprør, og længe efterat hun var gåt tilsengs kunde han høre hende gråte.

Etpar Dage efter danset hun igjen med al løssluppen Glæde og med ingen som med den smukke Skipper. Og de skiltes, da han uti Januar atter drog på Lofoten, efter alt at dømme som de bedste Venner.................................

—Hvad er det, De er vond på mig for? spurte hun ham pludselig en Kveld, de sat alene i Stuen. Det var Ukedagen efter Lofotkarenes Avreise.

—Jeg, Jomfru Thorborg? Jeg har intet at være vred på Dem for!

—Hvorfor vil De ikke snakke mere med mig da?

Han blev rød. Han vilde bøie av, men følte det som en Feighed. Han havde længe tænkt, at han vilde tale med hende, om han fik Leilighed. Og nu var Stunden kommet.

—De — er så forskjellig, Jomfru Thorborg.

—Forskjellig? Vi kan da ikke altid være like éns!

—Til sine Tider kjender jeg Dem ikke igjen. De er et helt andet Menneske end min Veninde og gode Rådgiverske. Et fremmed Menneske, som jeg ikke forstår...

—En Taus, mener De. Si det bare, Prest! En Dansetøite!

—Jeg mener ikke noget sånt. Men det forekommer mig, at De — i visse Henseender — burde beherske Dem noget. De skjæmmer Dem selv, synes det mig, ved en Tøilesløshed og — og...

—Nei, sa hun hårdt. — Jeg er ikke noget videre — „fin“.

—De er såvisst fin nok i Deres Hjerte og Sind, Jomfru Thorborg. Men jeg synes for Eksempel ikke, at en Mand som Skipper Rasmussen — som visselig er en fortræffelig Person i de fleste Måter — jeg synes dog ikke, at De passende bør søke hans Selskap og Omgang fremfor andres!

Hun vendte sig bråt imot ham:

—Har nogen snakket ondt om Jens Rasmussen — og mig?

—Ingenlunde. Jeg taler kun til Dem om, hvad jeg selv mener at ha bemerket. Og fordi De spør mig om, hvad der har støtt mig. Og jeg sier Dem min Mening, fordi det har gjort mig så inderlig ondt at se Dem slik, som jeg ikke synes, De var smuk og god. De har også bedrøvet mig, Jomfru Thorborg, ved at være uartig mot mig. De har tit og ofte......

—Ja, jeg vet det, Prest! sa hun pludselig bønlig — jeg vet, at jeg har været styg. Og jeg har tænkt så længe, jeg skulde be Dem om Forladelse for det. Det var ikke egentlig Meningen min heller. Men — men ... hun rettet sig i Sætet og så trodsig på ham: — De kan da også ærte en Stein på Dem med al denne Dyden Deres! Bare De hører en lystig Latter, så blir De som et Gravkors på Kirkegården!

—Nei, nei...

—Jo, jo. De bent ut hater, at Folk har litt Moro, det gjør De det!

—Det er så langt derifra, at...

—De hater det, skal jeg si Dem. Og det gjør De, fordi De aldrig har havt nogen Moro selv!

Han sat målløs av Forbauselse over således med ett at være den angrepne. Og hun slog op en klingende Latter ved at se hans Ansigt.

—Ja—ha! Slik er det. Det er den pure Avind, Pastor! lo hun.

Deres Samtale blev her avbrutt av Jomfru Kane, som kom ind med sit Broderi.

Men næste Eftermiddag kom Thorborg ut i Gangen, mens han stod og trak på sig Frakken:

—Vil De ha Følge eller vil De ikke? spurte hun.

—Jeg sier Tak...!

Og så gik de. Længe i Taushed.

—Det var Spøket mit det igårkveld — det med Avindsyken! sa hun endelig.

—Vel nok forstod jeg det! svarte han krænket.

—Ja, ja, jeg kan så litet vite, hvad De forstår jeg. For De ser ut som — Gravkorset nu også.

—Jeg har alvorlige Ting at tænke på, sa han.

—Ja det har De altid, De, sa hun.

—I Anledning av vor Samtale igåraftes, sa han strengt.

—De skjønte jo, at det var Spøk, jo! Det sa De selv.

—Men vi begyndte i Alvor. Og her er Alvor, Jomfru Thorborg.

—Huff —! blåste hun.

De gik en Stund i Taushed.

—Ja, jeg skal ikke trænge mig på Dem med mit Alvor, hvis det mishager Dem, Jomfru! sa han endelig.

—Å, jeg vil så gjerne høre på Dem, Prest! Det er jo ikke andet, jeg bér om. At få gå her ved Siden av Dem og få min Straffepræken...

—De spotter mig!

—Nei nu har jeg hørt det også! Hvad vil De, jeg skal si...

—Nuvel, jeg tok måske feil — dennegang.

—Ja, det gjorde De det. Og De tar mere feil, end De tror, mange Ganger. For De er så uvant, Prest, til at prate med en som mig — fordi jeg ler og er litt lystig av mig...

—De er visst likeså litet vant til at tale med en som mig, svarte han.

Da stoppet hun.

—Men jeg er ikke Prest, sa hun. — Det er ikke mit Kald at høre efter hos Menneskene og forstå, hvordan de mener og er, — før jeg dømmer dem.

Han så op på hende med Forundring. Det var jo store Ting, hun sa ham!

Og de gik videre henefter Veien og talte om Livets Glæde og dens Overdrivelse. Og de kom hjem uten at være færdige dermed og fortsatte den næste Dag og den derpå følgende og mange Dage.

De stredes hårdelig. Og Presten var den tapende. Han måtte si sig det hver Kveld, når han gik tilsengs, at hun triumferte over ham. Først fordi hun var så rask i Munden. Som han la ut på det bedste og sikreste om sit, kunde hun med en eneste forbløffende Vending snu det hele om imot ham selv. Han blev overhovedet regelmæssig henvist til Defensiven. Og det var stik imot Sakens Natur og Væsen. Thi det var jo ham, som skulde revse! Men her kom han ingen Vei; hun erkjendte nemlig altid helt og overflødig sin Brøde, hvor det gjaldt Overdrivelser og Uartigheder. Og for at nå frem til dem blev han tvunget til at indrømme og atter indrømme; — Dans og Spil og Forlibelse, alt var i og for sig såre vel, og kun Dårer, ja egentlig kun helt ugudelige Personer kunde ville negte det! Han blev her drevet langt længere, end han selv mente og vilde og stod derfor i sin Strid på et svigtende Grundlag i sig selv.

Men hendes Hovedargument var det på Sætt og Vis ret slående: At han jo ingen Erfaring havde om disse Ting! Når alt andet slap op for hende, anførte hun hans Uerfarenhed. Og dette gav hende så Anledning til at utbrede sig om unge Menneskers Trang og Lyster — på et så fornøielig Vis, at han, når han var alene, måtte rødme over sig selv, — at han uimotsagt havde lyttet til slik letsindig Moralfilosofi!

Han bestemte sig hver Kveld til den næste Dag at gripe Saken an på en anden Måte. Thi som det nu gik, indså han, at hun inderst inde svævet i den lykkeligste Uvidenhed om, hvad han egentlig mente at bebreide hende og vilde forbedre hos hende.

Men hvordan det nu var eller ikke, for hver Dag blev hans Rolle en Elevs og hendes en Læremesters — i Livets Lyst og Glæde.

Han merket det ikke — måske merket ikke hun det heller, — men en stedse hyppigere Gjenstand for deres Samtaler blev — Elskov. Ingensinde blev Jomfru Thorborg så varm og veltalende, som når hun bekjæmpet hans strenge Domme over dem, der feilet i Elskov. Der var Stof nok at øse av, fra hans allerede nu talrike Eksempler i de tre Menigheder. Av al Moral stod visselig Kjærlighedens lavest blandt disse Mennesker. Og her var han ubøielig i sin Dom og døv for alle hendes Undskyldninger og Forklaringer.

Indtil hun en Dag — blussende het satte Hænderne i Siden som hun pleiet, stanset foran ham og spurte:

—Har De nogengang elsket, Prest?

—N—nei. Jeg har ikke det.....

—Hvordan kan De så dømme?

—Der er dog menneskelige Ting, som vi alle kjender til uten netop selv at ha oplevet dem!

Da lo hun høit og hånlig:

—Og De tror, De kjender til Kjærlighed — uten at ha oplevet den — „netop“! Mange dumme Ting har De sagt, Pastor, men dette var den dummeste!

Han blev for første Gang så harm, at han gik fra hende. Han snudde og gik hjem, bent op på sit Kontor.

Ved Kveldsbordet var han taus og gik straks efter op igjen til sig selv. Han blev gående op og ned på sit Rum i heftige Tanker. For ramme Alvor fattet han sin Beslutning om at stille sig selv i klart, rent Lys for Jomfru Thorborg — si sig åpent og ærlig løs fra al hendes Letsindighed og frivole Anskuelse av de alvorligste Ting i Livet, — som han av Feighed og Svakhed havde latt sig lokke til at høre på og endog gi sig Skinnet av at billige.....

Ved Sengetid hørte han hende komme ind på sit Kammer. Han satte sig ned, tok Pen og Blæk og begyndte at skrive ned — som en Præken — hvad han vilde si hende. Det var sikrest således at ha det klart for sig på Forhånd; thi hun var vanskelig at tale med. Måske gjorde han rettest i at la hende få det hele som et Brev; han kunde efterlate det til hende, når han imorgen reiste til Sandøvær.....

Da knaket det — i Nattens Stilhed — i hans Dør. Han fór sammen, så Hodehuden krympet sig under Hårrøtterne.

Thorborg stak Hodet ind.

—Får jeg Lov?

Han reiste sig og gik imot hende — forfjamset.....

—Kjære Jomfru — værsågod.....

Hun gled hastig og lydløst forbi ham og satte sig i Lænestolen ved Bordet. Hun havde om sig en Slængkåpe, som hun holdt tæt sammen under Haken.

—Jeg får ikke Fred, før jeg har fåt sagt Dem en Ting, sa hun bønlig. — Jeg skal ikke forstyrre Dem længe.

Han satte sig ved Bordet likeoverfor hende.

—Har De noget på Hjerte, Jomfru Thorborg, så vet De, jeg hører gjerne!

Hun sat stille en Stund med lukkede Øine. Endelig så hun op på ham og hvisket:

—Har nogen fortalt Dem, hvem jeg er?

—Hvem De — er —?

—Hvadslags Menneske jeg er — født?

—Der er ingen, såvidt jeg mindes, som har fortalt mig nogetsomhelst om Dem, sa han i høieste Forundring.

—Ånei, sa hun. — De vilde ikke ha talt som De gjorde, til mig .... jeg visste nok det. Men jeg måtte spørge allikevel.

Hun rettet sig op i Stolen og sa dæmpet, men sterkt:

—Jeg er det, som man med et fint Ord kalder for et Elskovsbarn, Pastor. Min Mor, Karen Steenbuk, var aldrig gift. Jeg satte ikke mine Ben på Storslet her, før min Mormor, gamle Madame Steenbuk, var død og begravet. For hun dømte som De, og hendes Datter, min Mor, førte et Elendighedens Liv i en Fiskerfamilie ute i Havskjærene, til sin Dødedag forbandet av sin egen Mor....

Gråten tok hende med ett, så hun måtte stanse.

Søren Rømer havde reist sig. Han gik hen imot hende, rådvild, ulykkelig.....

—Kjære Jomfru Thorborg! sa han — dette — jeg visste jo intet ..... Han tok hendes Hånd, som stak frem av Kåpen og strøk den så varlig.

—Jeg vilde bare, at De skulde ha Tilgivelse for mig for, at jeg blev så heftig og var så styg mot Dem idag, sa hun uten at se op.

—Jeg har været en Dåre og har voldt Dem Smerte med min uoverveiede Tale. Så kortsynte er vi Mennesker, så litet varsomme med vore Ord og vore Domme. Jeg kan ikke noksom av mit inderste Hjerte be Dem tilgi mig!

Han slap hendes Hånd og satte sig igjen i sin Stol.

—Det er så langt fra mig — det må De vite — at dømme en Kvinde — uten Kjendskap til ..... ja — og da endmindre Dem, det uskyldige Barn.....

Han lette efter Ord og famlet videre.

Og Thorborg løftet sine dunkle Øine op på ham, som han sat i sin store Anstrengelse. Og efterhånden steg Glansen i hendes Blik, hvori endnu Tårerne blinket. Da han taug og så på hende, måtte han slå sine Øine ned for Ilden i hendes.

Der fulgte en lang Stilhed.

Så fór hun sammen, som om hun frøs, hyllet Kåpen tæt om sig og stod op.

—Ja — så er De ikke vond på mig da?

—Å — det er jo mig, som ber om Forladelse, sa han og reiste sig.

Endnu litt blev hun stående foran ham. Så gik hun langsomt imot Døren. Her vendte hun sig og smilte til ham. Og stod.

—Ja — så — var der ikke mere...

—De er ikke vred på mig, Jomfru?

—Jeg —? Ser jeg ut som jeg er vred — på Dem? spurte hun med en dæmpet Lystighed. Endnu stod hun. Og hendes Øine blusset.

—Godnat da, Pastor! sa hun med ett og forsvandt gjennem Døren med en kort liten Latter...............................

Tidlig næste Morgen var han på Båt ut til Sandøvær. Og under den lange Seilas kredset hans Tanker jevnlig fra Morgendagens Prækentekst til Samtalen om Natten.

Og så underlig skulde det træffe, at da han om Kvelden sat i Stuen på Sandøvær alene med Madame Dankert, — Hr. Dankert Steenbuk selv og hans Sønner var optat med Lørdagens store Travlhed i Kontor og Butik — førte hun netop Samtalen hen på Jomfru Thorborg.

Hun begyndte helt venlig og forsigtig. Roste Thorborgs Dygtighed, der kom Svogeren og Svigerinden på Storslet til gode. Der var jo ingen Datter hjemme i Huset! Men på den anden Side var det jo ilde nok, at hun holdt Husets ældste Søn hjemmefra.. ... Så det visste ikke Pastoren —? Jo, kjære da. Den unge Cornelius Steenbuk havde, man kunde næsten si flydd fra sit Hjem, for Thorborgs Skyld. Hun havde ganske forgjort ham — ja, Presten havde jo naturligvis selv iagttat, hvorledes hun kunde lægge sig efter Mandfolk ..... Og selvsagt vilde ikke Hr. Willatz ha sin Søn gift med en som Thorborg, — der var dog en rimelig Grænse for Godhed og Overbærenhed.... — Hvorfor ikke med Thorborg? Men visste da ikke Pastoren .....? At hun jo var Familiens Sorg og Skam! At hendes Mor, Karen Steenbuk, fødte hende i sin Pikestand, — at Thorborg med andre Ord var et uegte Barn! Der havde såmen været Ulykke nok av Karen Steenbuks usalige Syndefald! Faren var en ganske simpel Finlænder, som kom rækende til Storslet og blev der en Vinter, fordi han var hændt som det høver, kyndig som Urmaker, som Klaverstemmer og alt mulig. Egentlig var han Kunstsmed og havde vandret som Gesell i de tyske Lande. Johan Bayabo het han. Og en vakker Kar var han, det kunde ikke negtes. Av denne Person lot Karen Steenbuk sig forføre i sin Ungdom og Dårskap.

Men det kunde én trygt si, at fra den Tid var det længe forbi med al Lykke og Tilfredshed på Storslet. Da gamle Madame Steenbuk døde omtrent ved samme Tid som Karen, kunde alt blit godt. Men så fik Madame Willatz's sin Mand til at begå den Dårskap at ta Ungen hjem til sig. Uten at agte på forstandige Folks Råd, som advarte dem mot det Blod, Barnet var rundet av. Der var nok dem, som i høie Toner priste både Willatz og hans Hustru for, at de slik tok Barnet i Hus. Men det så jo enhver, at Eplet faldt ikke langt fra Stammen. Og på Storslet havde de såvisst bundet Ris til sin egen Bak. Cornelius holdtes i det fremmede, og Thorborg drev sit Uvæsen, så det var en Skam at se på for kristelig Folk...

Det var ikke uten sin tykke Strek under Ordene, at Madame Dankert sluttet, idet hun rullet sin Strikkestrømpe sammen:

—Jeg syntes, det var en Pligt for mig, Hr. Pastor, at si Dem dette, — siden de på Storslet har fundet det passende at tie stil. Der er så mangt hændt av ilde og galt mellem Menneskene, som kunde været ugjort, om én havde fåt ærlig Besked i Tide! .........................................................

I Båten på Hjemveien lå han i Agterskotten under den lune Feld og skammet sig.

Ord for Ord gjenkaldte han sig i Erindringen Madame Dankerts lange Tale. Ord for Ord var ham en Snert i hans Samvittighed: At han ikke havde sagt hende imot, — ikke havde stanset hende, — ikke havde foreholdt hende det forkastelige og syndige i således at tale ilde og ondt om sin Næste!

Han, som havde fåt Thorborgs egen åpne Tilståelse av, hvordan det var fat med hendes Herkomst! Han, som fremfor nogen beundret og priste Hr. Willatz og hans Hustru, fordi de havde lagt Tilgivelse og Forsoning over Søsterens Brøde...!

Han skammet sig. Og han mindedes, hvorledes Thorborg tit og jevnlig havde opmuntret ham til at være en Mand, modig, frygtløs — en Prest med Herrens Tugt og Revselse over Ondsindet, Bagvaskelsen...

Han havde forrådt den stakkars unge Kvinde, som stod på så utsat en Post mellem sine Medmennesker og i sin Slegt. Han havde havt Leilighed nu til at tale hendes Sak og yde hende noget Vederlag for al hendes gode Hjælp, alle hendes nyttige Råd .... og han havde feigt forsømt den.

Hun havde Ret: Han var ingen modig Mand, ingen frygtløs Herrens Tjener. At revse og bebreide hende, den værgeløse unge Kvinde — ja, dertil havde han havt Mod .............................

I Dagene, som fulgte, var hele Familien på Storslet i en Forundring — over Presten. Det var som havde han kastet et Skal; han var meddelsom og munter som aldrig før, søkte med Iver hver enkelts Velvilje og Venskap, — ja som vilde han utslette hos dem alle nogen Tanke om, at han ikke befandt sig vel hos dem og mellem dem. Han besøkte Hr. Willatz på Kontoret og spurte ham tilråds om mange Ting med en Tillid, som han ikke tidligere havde vist ham. Om Eftermiddagen blev han længe sittende i Stuen og samtalte med Kvinderne, og om Kveldene læste han høit for dem, mens Hr. Willatz røkte sin Pipe og Damerne sat med sine Håndarbeider.

Med Thorborg gik han lange Turer, når det faldt.

Der blev herunder aldrig talt et Ord om, hvad hun hin Nat havde betrodd ham om sig selv. Men hans Væsen mot hende var så varmt og mildt, at hun helt vel forstod hans inderlige Trang til at utslette Erindringen hos hende om, hvorledes han før havde såret og krænket hende.

Trods og Hårdhed smeltet i Thorborg, og deres Samtaler var gode og venskabelige, uten Strid — i Alvor og i munter Spøk.

Og dog syntes han stundom at merke en viss Uro og Forstemthed hos hende. Det var ofte som vilde hun bryte ut med noget; men hun taug og slog det hen ..... Det gjaldt neppe ham selv; thi hun viste ham uforbeholdent sin Glæde og Taknemlighed, likesom hun spøkte og lo over, at han jo „begyndte at være et Menneske!“

Han fik en Skrivelse fra Biskopen med en Række Spørsmål om Ordningen av Skolevæsenet i hans Sogn. Disse Spørsmål var tildels av den Art og slik formet, at han nødtes til i sit Svar at redegjøre for sin teologiske Stilling til visse Stridsemner inden Kirken. Og han grep Leiligheden med Glæde; thi fra den første Stund av havde han følt sit Forhold til Biskopen usandt og uten Klarhed, idet han ikke havde fåt Anledning til i nogen Form åpent at erklære sig som hans Høiærværdigheds deciderede Motstander i væsentlige Punkter av Tro og Lære.

Efter sin Sedvane meddelte han sig til Jomfru Thorborg på deres Spasertur før Kvelden.

Han utbredte sig om de stridende Retninger, om Forskjellen i Grundsyn mellem Bispen og sig.

Først da de nærmet sig Gården på Hjemveien, blev han opmerksom på, at hun litet fulgte med. Hun gik urolig og åndsfraværende ved hans Side.

—Jeg er nok ingen behændig Kavaler for Dem, smilte han. — Jeg burde jo forståt, at disse Saker kun ringe kan interessere Dem!

—Nei, nei! Det må De ikke si! Jeg hører så gjerne .... De vet jo, hvor taknemlig jeg er for alt, hvad De er så snil at lære mig uvidende Fruentimmer......

Han blev utover Kvelden sittende længe på sit Værelse. Han skrev på et Utkast til Svar på Bispens Brev. Lange Stunder vandret han i sine dype Tanker over Gulvet; satte sig og skrev; stod atter op og vandret.

Og det led over Midnat.

Han sat bøiet over et omtvistet Sted hos Paulus, da der lød en sagte Banken på Døren.

Han reiste sig stille og gik hen og lukket op.

Utenfor stod Jomfru Thorborg som hin anden Nat, hyllet i sin Kåpe. Hun så spørgende på ham, og da han smilte, gled hun ind. Som forrige Gang satte hun sig i den store Lænestol.

—Jeg hører Dem gå herinde og tænke og tænke. Og så tænker og tænker jeg med. Og nu vilde jeg ind og si Dem, at De skal slutte og gå iseng. Det er ikke noget godt for et Menneske at gå slik utover Natten! Hun hvisket og så på ham med moderlig Mine.

—Det gjør mig ondt, at jeg har holdt Dem våken....

—Det er ikke ondt — det er bare, at sålænge hører jeg Dem og tænker jeg og — tænker .... at jeg må ind til Dem og se på Dem....!

—De fredelige Nattetimer er så gode for Tankerne! sa han. Han stod foran hende ved Bordet.

—Ja — for den, som bare har gode Tanker! sa hun.

Efter en Stilhed så han på hende:

—Der er noget, som ligger Dem på Sinde i den senere Tid!

—Ja, sa hun og bøiet Hodet. Så så hun op igjen og sa:

—Der er nu allikevel nogen, der har talt ilde om mig til Dem, Pastor!

—Hvordan kan De falde på det? spurte han og blev rød.

Hun bøiet sig frem og smilte.

—Jo, sa hun, — fordi De er så inderlig snil og god imot mig!

—Jeg forstår da ikke, at det....

—Men jeg forstår, Pastor. Der er nogen, som har talt onde Ord til Dem om mig. Og jeg kan vel nok tænke, hvem det er. Det er ute hos Morbror Dankerts, at de har fortalt om den syndige Søster Karen — og om den gale Thorborg....

—De kan være forvisset om, Jomfru Thorborg, at jeg lægger ikke mit Øre og mit Sind til Bagtalelse og Sladder.

—Tak. Det har jeg jo også forståt.

Han satte sig, og der var længe stilt.

—Pastor, sa hun endelig uten at se på ham, — hvordan vilde Deres Mor ha dømt om — min Mor?

—Det er mig meget forunderlig, at De spør mig om det, sa han. — Thi siden hin Nat, da De fortalte mig om Deres ulykkelige Mor, har jeg tænkt som aldrig før over de Ting, De og jeg har talt så meget om i den senere Tid. Og jeg har netop gjort det selvsamme Spørsmål: Hvordan vilde min Mor ha dømt?

Han stanset litt. Så fortsatte han:

—Og min Mor har svart mig. Som hun altid svarer: Ved at henvise mig til Herrens Ord. „Hvo som meget har elsket, skal meget tilgives,“ sier Herren.

I den dype Stilhed sat hun og så på ham. Lysene i Kandelabren tindret i hendes store Øine.

Han reiste sig stille op og gav sig til at gå over Gulvtæppet foran hende.

—Jeg skylder Dem så meget, Jomfru Thorborg. Jeg skylder Dem nu i de sidste Dage også dette, at De har bragt mig til dypere at overveie disse Spørsmål, end jeg tidligere har gjort. Og mine Øine er blit oplatt for vigtige og betydningsfulde Ting mellem Menneskene. Som det er en Prests og Sjælesørgers Pligt at kjende. Det er visselig langt fra, at De og jeg er enige her. De har på Deres Side et altfor løst og overfladisk Syn. Men jeg erkjender, at jeg talte i Mørke og i Blinde. Jeg har læst i Herrens Ord. Og der er en forunderlig Ting at se: Det er, som Mesteren har et særlig venlig Øie, en særegen Tilgivelse tilovers for Kjærligheden mellem Menneskene, selv når den synder. Med nye Øine læste jeg nu den skjønne Fortælling om Kvinden, der var grepet i Hor, og som blev ført til ham av Farisæerne. Og han sa til dem: Hvo av Eder som er uten Skyld, kaste den første Sten på hende! Og han taug og bøiet sig ned og skrev i Sandet. Og de snek sig bort, den ene efter den anden. „Fra den ældste til den yngste“, står der. Og da han atter så op, var han alene med Kvinden. „Har ingen fordømt dig?“ spurte han. Og hun svarte: „Herre, ingen!“ Da sa Jesus: „Heller ikke jeg fordømmer dig. Gak bort og synd ikke mere!“

Søren Rømer taug. Hans Skridt lød dæmpet i det bløte Tæppe.

—Han, som var den reneste, den ophøiede, — sa han endelig igjen, — men hvis Guddomsøie var oplatt for al Syndens Væsen, — han fordømte ikke. Og jeg bøier mit Hode og erkjender, at her er en Retfærdighed utover min Forstand. Al Kjærlighed er av Gud. Derfor kan vel Gud ikke fordømme den. Selv om den leder os til Synd mot hans Bud. Kjærligheds Magt over Menneskene er vældig. Og Menneskene er skrøpelige og svake. De havde Ret imot mig, Jomfru, da De sa mig, at jeg ikke kunde dømme, som ikke selv kjendte Kjærlighed. Måske kommer den engang også til mig. Og jeg blir klokere.

Han taug igjen og gik længe. Så stanset han og så smilende på hende:

—Men det er blit langt på Nat —!

Han så på sit Ur.

Thorborg fór sammen som vakt av en Drøm. Hun reiste sig og gik langsomt mot Døren.

—Godnat! sa han efter hende.

Hun vendte sig. Så tok hun et Skridt frem og slog begge sine nakne Arme vidt ut; Kåpen faldt av hende; over Skulderen gled hendes Linnet ned og blottet hendes Hals og det ene Bryst. Høi, med strålende Øine stod hun imot ham:

—Kys mig! hvisket hun.

Søren Rømer rygget bakover. Blodet strømmet ham til Hodet, han vilde tale, men Strupen snørte sig sammen. Et Sekund stirret han på hende; så vendte han sig om og strakte begge Hænder avvisende ut mot hende.

—Jeg gir Dem Kjærligheden, Prest! sa hun.

—Gå, hvisket han hæst. — Gå straks ind til Dem selv!

Hun stod et Øieblik; så veg Glansen av hende, og hun bøiet sig ned og tok Kåpen om sig. Og med den samme korte lille Latter — gled hun lydløst gjennem Døren.

Søren Rømer blev stående midt på Gulvet.

Han kjendte sig som var han styrtet i en Avgrund.

Slik havde hun opfattet ham —!

Til denne Kvinde havde han talt om sin Mor!

Han hørte hende inde i Sideværelset. Og hastig tok han Kandelabren og gik ind i sin Alkove, hvis Dør han lukket. Han klædte av sig som i en Feber og gik tilsengs. Men Tankerne stormet i hans Hode.

Dette var Jomfru Thorborg! Ved denne Kvindes Side havde han gåt i et År nu — uten Anelse om, hvem hun var, hvad hun skjulte i sit Væsen!

Indtil hun nu havde avsløret sig!

Og den dækkende, bedrageriske Kåpe faldt av hende — og hun stod foran ham skamløs, blottet ... Armene — Brystet — den sterke, slanke Hals — den nakne Hud lyste gylden ... Øinene i Brand — i Bryndens Brand...

Der fór et Sting gjennem hans Sjæl, som et Knivstik av Rædsel, og han presset Armene om sit Hode; det brændte og banket—: Hans Tanke dvælte med forræderisk Velbehag ved hendes skjønne, svulmende Legeme, droges med sælsom, forførerisk Magt mot denne kvindelige Nøkenhed, som han aldrig havde set før i sit Liv. Og han jog Billedet fra sig i Angst.

Men han fik ikke Fred. Som han gjentok sin Harme og Sorg, sin bitre, bratte Skuffelse — dukket Billedet op atter, atter ... han lå brændende het og stønnet i Vånde.

Det var utpå Morgen, da han uten at ha lukket et Øie stod op og klædte sig på. Han listet sig ned og ut av Huset. Med Stormskridt gik han utover Fiskebergene. Indtil han var segnefærdig av Træthed. Og han vendte tilbake til sin Seng og sovnet.

Da han kom ned den næste Dag, var Frokosten forlængst forbi.

—Vi var ganske ængstelige for, at Presten var blit syk! sa Madame Steenbuk. — Men så kom Thorborg og beroliget os med, at hun havde været ovenpå og hørt Pastoren snorke så velsignet. Hun kunde også berette, at Presten havde været så rent længe oppe inat!

Han undskyldte sig; der var et Brev at skrive — til Biskopen....

—Bare nu ikke Kaffen er blit dårlig for Dem, sa Madame Steenbuk og gik ut.

Litt efter kom Jomfru Thorborg med Kaffen.

—Godmorgen! sa hun muntert.

Han blev blussende rød.

—Godmorgen, sa han næsten uhørlig hæst.

Hun skjænket i hans Kop og såtte Kanden fra sig på Fyrfatet.

—Josef! sa hun — og sprang ut.

Dagen gik, og Dage fulgte.

Og det var en ond Tid for Søren Rømer.

Sognepresten til Storslet, Søren Rømer, sat en Eftermiddag i April på Biskopens Kontor.

Han havde talt længe. Bispen gik med sin Pipe frem og tilbake over Gulvet. Nu taug Presten, og der var stilt.

Utenfor Vinduerne faldt Sneen tæt. En dæmpet Hestebjælde klang fra Gaten.

Biskopen gik længe uten at tale. Hans Ansigt havde et sælsomt Uttryk, en Blanding av Indignation, Misfornøielse og Lattermildhed. Nu og da så han i Forbigående med en viss Nysgjerrighed, halvt godmodig, halvt ærgerlig, hen på den unge Prest, der sat med Hodet støttet i Hånden og nedslagne Øine.

Endelig stanset han og vendte sig helt mot Presten.

—Dette er hårdt for mig, Prest! sa han. — Det er meget hårdt. Nu var jeg så rolig for Storslet. Og så vil De slutte efter fem Fjerdingår — og ha mig til igjen at lete med Lys og Løgt efter en Mand! Det er så meget større Skade, som Storslet er av vore vigtigste Kald!

—Jeg vilde aldrig våget at komme til Deres Høiærværdighed med min bedrøvelige og ubeleilige Sak, hvis jeg ikke, som nævnt, samtidig kunde utpeke den Mand, der med langt større Held end jeg vil beklæde Sogneprestembedet i Storslet.

—De kjender denne Kandidat Brede personlig?

—Ja. Og jeg har vekslet flere Breve med ham. Han er helt villig til at gå ind på mit Forslag.

Bispen lo:

—Ja, det takker jeg ikke den unge Mand for! Utsigten til at komme til Storslet — istedetfor at reise opover til Måsvær! Det takker jeg ham ikke for. Men han er jo ganske fersk Kandidat....!

—Jeg tillater mig at minde Deres Høiærværdighed om, at jeg også kom like fra Eksamensbordet og til Storslet.

Sandt nok! Sandt nok! De gjorde det. Men det var nu så sin Sak med Dem. De med Deres fremragende Skudsmål..... Og så skulde jeg nu sende Dem op i — Måsvær! Nei, nei, nei, — dette kan jeg ikke forsvare!

Bispen gik videre, hovedrystende.

—Nei, nei, gjentok han, — dette er Galskap. Den rene Galskap!

Så stoppet han bratt og sa med Styrke:

—Synes De ikke egentlig selv, Prest, at det er for ynkelig slik at fly Embed og Menighed — for et Fruentimmers Skyld! Da var vi dog for Pokker andre Karle i min Ungdom. Vi lot os skam ikke kyse av Kvindfolk!

—Jeg tror, Deres Høiærværdighed, at de Forhold, hvori jeg er stedt, er noget eksceptionelle. Og den Kvinde, der her tales om, er ikke at anse for noget vanlig Fruentimmer.

—Nei, tilvisse, sa Bispen. — Og vet De, hvad Tanke jeg gjorde mig, da De så uformodet meldte Deres Komme til mig i en for Dem alvorlig Anledning! Jo, tænkte jeg, han vil gifte sig med Thorborg — og spørge mig tilråds! Og det synes jeg endnu i denne Stund, at De skulde gjøre, Presten Rømer. Det er min Mening. Og dermed var Saken klappet og klar.

—For det første har hun jo selv like ut og med Styrke erklæret, at hun ingenlunde attrår Ægteskap med mig. At hun skal giftes med denne Skipper Rasmussen....

—Na — ja — den Snak! Jeg skulde litet kjende Fruentimmers Art og Måte, om ikke Thorborg tok Dem med begge Hænder, om De ærlig og redelig fridde til hende! Ikke rettere end jeg skjønner, så er hun kommet i Skade for at forelske sig ganske anderledes i Dem end i denne Skipper! En Smule mandhaftig Courage fra Deres Side...

—Men det strider mot min inderste Følelse at gifte mig med en Kvinde, hvis moralske Begreper om den guddommelige Kjærlighed er av en så lav Natur. At grunde et Ægteskap på....

—Å, blæse med den Moral! sa Bispen. — Gifter De Piken, så lover jeg for hendes Moral. Hun blir Dem en Hustru så tro som Guld. Thi av Guld er Thorborg. Men Guld smelter i Blodets Varme, — og det gjælder kun for en beslutsom Mand at samle det i sin faste Støpeform, — i et ærlig Ægteskap.

Men De elsker hende altså ikke?

—Nei! sa Søren Rømer med al sin Styrke.

—Vel, da taler vi om Vind og Veir.

—Ja, Deres Høiærværdighed, så meget mere som hun ingenlunde nærer Kjærlighed til mig. Hun tvertom ringeagter og bespotter mig og alt, hvad jeg holder dyrebart og hellig!

—Nå — den Snak, den — nå ja. Der er ikke mere at si om dette Ægteskapsprojekt. Som dog ellers så smukt havde løst det hele Spørsmål! Men nu kan De jo snart flytte ind i Deres egen Prestegård. Og da blir jo Forholdet et helt andet.

—Som jeg allerede har uttalt for Deres Høiærværdighed, har jeg selv længe set hen til den Dag, da jeg kunde flytte fra Storslet og ind i Prestegården, som til Avslutningen på min Pine. Men som jeg nøie og under Bøn til Gud har gransket mig selv, så må jeg erkjende, at det kun litet vil hjælpe mig at flytte av Huset, sålænge hun dog forblir i min Nærhed.

Bispen gjorde en heftig Bevægelse:

—Hør nu, min unge Ven! Som Deres Biskop og som Mand vil jeg oprigtig si Dem, at denne — denne løierlige Frygt for et Fruentimmer — kun litet anstår sig et voksent Mandfolk!

—Jeg trodde, jeg havde gjort Deres Høiærværdighed det forståelig, at jeg ikke nærer Frygt for — noget Fruentimmer.

Søren Rømer talte lavt, bedrøvet og med sænket Hode.

—Da skulde jeg dog for Pokker tro, at vor kjære Thorborg efter hvad De har meddelt mig — må kaldes et Fruentimmer! brast Bispen ut.

—Jeg frygter ikke for Thorborg.

Søren Rømers Hode sank endnu dypere, og han skjulte sit Ansigt med sin Hånd.

—Men hvem i Guds Navn er det da, De rømmer for, Mand?

—Mig selv! svarte Søren Rømer, knapt hørlig.

Biskopen gik i Heftighed op og ned, rådvild. Han lette efter Ord. Men da rettet Søren Rømer sig op i Stolen og brøt ut med sterk Røst, ja som i Nødrop:

—Jeg har bedt om at få tale som Prest til min Biskop. Jeg har berådd mig med min Gud. Blandt Menneskene har jeg ingen anden at gå til med min svare Synd og Kvide end Deres Høiærværdighed. Og jeg bér Dem for den levende Guds Skyld — ta mig bort fra denne Kvindes Nærhed! Thi jeg fortæres av Brynde, av syndig Attrå til hende!

Han holdt inde. Bispen stanset. Og der var stille.

Så fortsatte Søren Rømer med lav Røst:

—At jeg lider og må kjæmpe, — det er ikke det, der jager mig fra det Kald, jeg er sat til at røgte. Jeg bøier mig ydmyg under Herrens Tugt. Men mit hellige Kald lider. Jeg kan ikke være min Menighed en sand Prest — i denne Kvindes Nærhed.

Han brast i Gråt.

Biskopen gik hen og la sin Hånd på hans Hode:

—Min kjære unge Ven, sa han mildt. — Er det så fat, hvorfor da ikke ihukomme Pauli Ord: „Det er bedre at gifte sig end at lide Brynde!"

Søren Rømer så op med en dyp Smertens Glød i sine Øine:

—Hvor kan jeg nedsænke mig i det, som jeg føler og ser som en Syndens Pøl!

Biskopen gjenoptok langsomt sin Vandring over Gulvet. Søren Rømer bøiet sig atter ned med Hodet i sine Hænder. Og i Stilheden hørtes intet uten Bispens Trin og utenifra en Stemme eller en dæmpet Hestebjælde fra Gaten.

Endelig stanset Biskopen.

—Vel. Er De i Nød, skal ikke Deres Biskop stå Dem iveien. Vi får overveie, hvad der kan gjøres. Fra Storslet skal De jo nok komme løs.

—Tak! hvisket Søren Rømer. Han vilde si mere, men måtte holde inde for sin Bevægelse.

—Men med Hensyn til Deres Forslag om at reise op til Måsvær istedetfor den nyutnævnte Kandidat, — har De gjort Dem noget Begrep om, hvad De da går ind til?

—Jeg vet jo så litet......

—At det er en Forvisning! At Storslet nede på Helgeland er et Paradis mot denne Ødemark ute ved Ishavet. At De ikke finder et Menneske, som De kan føre et åndelig Samkvem med!

—Jeg har i en kort Tid erfaret så betydningsfulde Ting om mig selv og om Menneskene, at jeg føler en dyp Trang netop til Ensomhed!

—Men dette blir Dem ikke den blide Ensomhed, hvori De kan hengi Dem til Studier og Kontemplationer. De får svære Kampe at bestå, mot en indtil Forfærdelse ublid Natur og mot indtil Barbari uvidende og lavtstående Mennesker. Det har ikke været mig mulig at formå nogen Prest til at ta Måsvær Sognekald, siden den forrige Prest kom derfra på en så forsmædelig Måte. Han blev jaget med Hugg og Slag og Skjældsord fra Gården av den mægtige Madame Juhl på Kjelnæsset deroppe. Presten havde revset Drukkenskapen i hendes Bryllup; hun giftet sig med en Mand, der var Far til hendes da femtenårige Søn. Presten klaget til mig, jeg til Øvrigheden. Men denne kom ingen Vei mot den håndfaste Kone, og der var ingen anden Råd end at gi Presten et Kald længere sør ...... Og Menigheden er nedsunket i Armod og Elendighed, mest Sjøfinner ute i Havskjærene...

—Jeg er ung, Deres Høiærværdighed, og brænder efter at stride for Herren. Både mot Storm og Uveir og mot menneskelig Vanart og Uvidenhed. Jeg føler en dyp Trang til at vise min Gud og min egen Samvittighed — og Dem, Deres Høiærværdighed, at også jeg eier Mod og Styrke. Sandelig — Herren har ledet mig den rette Vei, når han nu peker for mig op til hin Ødemark! Der venter en Gjerning på en Herrens Tjener.

Bispen rakte ham sin Hånd med Varme:

—Nu talte De av mit Hjerte, unge Ven! Sandelig, da jeg var ung som Dem, da havde jeg det samme Sindelag. Og jeg tok fat — i Ensomheden og i Mørket og stred som jeg strider i denne Dag for at sprede Herrens Lys mellem hans forglemte Barn her oppe ved Havet i det høie Nord.....!

*

Søren Rømer blev på Tromsø i fire Måneder. Byens Sogneprest søkte Permission, og Bispen gjorde Rømer til hans Vikar.

Til Storslet gik der Brev til Hr. Willatz Steenbuk — om at sende Prestens samtlige Eiendele, der stod i hans Pakhus, til Måsvær Prestegård, så snart Leilighed gaves.

Til Hr. Willatz selv og Madame Steenbuk og det samtlige Hus bad Presten hilset på det bedste. Forskjellige Grunde havde bevæget ham til at vige Storslet Sognekald for sin Ven Hr. Jonas Brede — og for ham overta Måsvær, hvortil Brede var blit utnævnt.

II

Klokken kimte så ivrig i Tårnet på Måsvær Kirke. Det var en sprød og spinkel Klang — som av tyndt Blik. Og den nådde ikke langt; den forsvandt hjælpeløst ute i den vældige, vidtåpne Dag.

Kirken selv var spinkel og sprød; med avskallet Hvitmaling i den tynde Bordklædning og mange smårutede Vinduer så den ut som den stod og frøs selv nu på Sommers Soldag. Tårnet, hvori den vesle Klokke såvidt havde Svingrum, stod midt på Taket som et leilighedsvis der hensat Dueslag.

Omkring Kirkebygningen løp en lav Mur av Torv og løst sammenstablet Sten. Indenfor Muren var der endel rustne Jernkors samt etpar av Græs næsten helt overgrodde Gravstener med ulæselige Indskrifter. Engang havde Sognets Kirkegård været her omkring Kirkevæggene. Nu lå den forlængst bak en Haug et godt Stykke oppe i Terrænet på den lille Ø. En Slags Vei kunde skimtes i Bakken ditop, utenom Myren og i Sving omkring Haugen.

Og mens Kirkeklokken nidkimte i sit Dueslag, bevæget et Liktog sig langsomt opefter denne knapt synlige Vei.

I Spidsen blev Kisten trukket på en Dragkjærre av to Mænd. Den var av uhøvlede, med glissen Sortmaling overstrøkne Bord. En Krans av den Lyng, som blomstret og lyste op i alle Bakkedrag omkring, var spikret fast på Låget.

Efter Kisten gik Presten med den avdødes Mand. Denne var forkrøblet i Benene og pukkelrygget og brukte to Staver. Det gik derfor langsomt med ham. Bak dem fulgte en gammel Kone med tre Småbarn. Hun var krumbøiet og brukte også Stav. Hun sang høit, mens hun gik, med skingrende, døv Stemme, en Salme med mange Vers. Barna var i nye, stive Vadmelsklær og spiste på hver sin Kringle.

Flere var der ikke i Følget.

Mændene med Kjærren stoppet av og til i Motbakken og tørret Sveden under sine Skindluer. Og Følget stanset efter dem.

Den pukkelryggede Enkemand talte ustanselig, høit og med den skrattende Stemme, som ofte er pukkelryggede Folk egen. Han fortalte Presten med stor Omstændelighed om sin avdøde Hustrus Sygdom gjennem hele det sidste År. Og Presten hørte opmerksomt og deltagende efter.

Da de efter en Stans atter satte sig i Bevægelse, sa Presten venlig:

—Med alt må vi jo da si, kjære Isak Isaksen, at Herren gjorde det bedste ved at ta hende til sig og befri hende fra så store Lidelser!

—Ja visst og sandt har Presten Ret i det! Men harmelig var det jo, at han ikke likeså snart tok hende i Vinter, så havde vi spart Pengene til Doktoren og til al den unyttige Medicinen.

—Derpå får vi ikke tænke nu, Isak, når hun er hjemkaldt til det evige.....

—Ånei, ånei. En får nok ikke harmes over det. Og nu koster hu jo ikke mere, hu Oleanna, stakkar. Der står igjen efter hende ubrukt både to og tre halve Flasker fra Apoteket på Troms. Men det var jo Benværken, som plaget hende, og den kan vi få vi andre og, så der blir vel Nytte av den Medicinen også, om Gud så vil!

Indenfor den lave Kirkegårdsmur bugtet Mændene med Kjærren sig frem mellem Gravhaugene, så godt de kunde. Fra et Hjørne av Kirkegården kom Klokkeren dem imøte og viste dem Vei.

Ved Graven stod en Kvinde og ventet med en liten Gut ved Hånden. Hun var byklædt, høi og rank med et storskåret, alvorlig Ansigt. Hun gik frem og tok Isak Isaksen, den gamle Kone og de tre Barn i Hånden. Over Armen bar hun en liten Krans av Grønt og Potteblomster — Geranier og Tøffelblomst — og den la hun på Kisten ved Siden av Lyngkransen.

Presten steg op på Jordhaugen ved Gravens Kant og forrettet med høi, klar Røst.

Og Kisten sænkedes i Jorden av de to Mænd, assisteret av Klokkeren og Enkemanden.

Og sidste Vers av Salmen blev sunget av Klokkeren, høirøstet og vel vant. De andre fulgte i Salmeboken uten at synge med.

Så trykket Presten de Pårørendes Hænder. Og alle gik nedover.

—Det var venlig av Dem at møte frem, Madame Foksen, sa Presten, idet han foran de andre gik frem ved Siden av den høie Kone.

—Stakkars Oleanna tjente hos os, før hun blev gift, sa Madame Foksen. — Hun var et ualmindelig bra og strævsomt Menneske.

Midtveis i Bakkedraget mellem Kirkegården og Fjæren lå Prestegården. Og her skilte Presten Lag, idet han påny tok dem alle i Hånden.

—Ja, er der nu noget, vi kan hjælpe Presten med, så må De bare være så venlig at si fra! sa Madame Foksen.

—Tak, tak! De har hjulpet mig så herlig. Og nu har jeg det så inderlig godt.

—Og Jonina steller nogenlunde —?

—Hun er såmen både flink og inderlig snil!

Det øvrige Følge var alt på Vei ned imot den lille Rad av Fiskerhuse langs Fjæren. Nu gik også Madame Foksen med sin Gut; hun tok Stien tilvenstre forbi Kirken mot sit Hjem, Husene på Måsvær Handelssted. De raket op ret statelig og store for Enden av Fiskerleiet, Pakboder og Våningshus, Låve og Fjøs.

Og Presten gik ind til sig selv.

Prestegården lå i Læ tæt opunder en Fjeldknaus. Der var såvidt Plads mellem Knausen og Baksiden av Huset til en hellelagt Gang fra Kjøkkendøren og til Uthusene.

Huset selv var en lav, enetages Bygning med gul Maling og Torvtak. Midt på var Indgangsdøren over en bred Helletrap med Bænk. Foran var en liten Haveindhegning, hvor der grodde vildt om hinanden store Heraklier, Berberis, Reinfann, Seljebusk og alskens Ugræs. På hver Side av Trappen stod et Rognetræ, der krøblet sig tilveirs såvidt over Takskjægget.

Indenfor var en rummelig Gang med Dør midt imot til Kjøkkenet bakenfor. Til begge Sider var der to Rum. Tilhøire havde her Presten sit Kontor med Sovekammer indenfor. Tilvenstre var Stue og Spisestue. En brat Trappe førte fra Gangen op til Loftet, hvor der var et Rum i hvert Røst. I det ene, over Stuen, lå Piken Jonina. Det andet, over Kontoret, stod tomt.

Alle Rum var lavloftet og upanelt med Vægger av svært, ældgammelt Tømmer. I Stuen og Spisestuen var Gulvene dårlige med råtne Planker. Og Prestens ikke rikelige Møblement stod her uten nogen Orden. Først efter en Reparation til næste År vilde disse Rum bli beboelige. Men inde på Kontoret var der delvis lagt nyt Gulv, likeså i Sovekammeret. Og her havde han indrettet sig ret hyggelig. Et stort Skrivebord stod midt på Gulvet, og på den ene Væg havde han med Orden og Omhu sat op sine Bøker i nye Hylder.

Ved sin Tilbakekomst igår fra sin Anneksreise var han blit glædelig overrasket ved at finde hvite Gardiner ophængt foran de små, firkantede Vinduer — samt et stort Renskind bredt på Gulvet under Skrivebordet. Det var Madame Foksens Værk som så mange andre Småting til Hygge og Nethed.

Hun havde også skaffet ham Jonina. Hr. Foksen havde først tilbudt Presten at ta sin Kost hos dem. Men Søren Rømer længtet efter helt at ha sit eget. Og nu stelte Jonina i Kjøkkenet, så godt hun i hæderligste Bestræbelse formådde.

Hun serverte ham nu Middagsmaten — som vanlig på et litet Bord i Kontoret. Det var den herligste ferske Torsk med Poteter. At koke Fisk forstod jonina til Fuldkommenhed. Utover dette gik imidlertid ikke hendes Kjøkkenkunst synderlig langt, og Følgen var, at Presten jevnlig spiste kokt Fisk til Middag.

Det var Månedsdagen efter hans Ankomst til Måsvær. Og han spiste med god Appetit — og med en stille Beslutning om at gi Jonina en Henstilling om imorgen at få fat i noget Kjøt, som hun for Eksempel kunde steke en Oksestek av! Han befandt sig såre vel, så sig med Tilfredshed om i sit Kontor, hvor de nye Gardiner gjorde det lyst og tillike lunt hjemlig.

Han havde en behagelig Følelse av at være kommet hjem efter Reisen igår. Begravelsen idag — den første, han havde forrettet i sit nye Sogn — havde også sat ham i en fredelig, mild Sindsstemning; han tænkte på Enkemanden og hans Medicinflasker og smilte. Ja, visselig havde han allerede nu overalt sandet Bispens Ord om, at denne Befolkning ikke stod høit i åndelig Oplysning. Men det havde ingen Nød; thi det var godlynte, let bøielige Mennesker med en eiendommelig hensynsfuld og pyntelig Måte. Med Lempe og Forståelse måtte han lettelig kunne nå ind til deres Sjæle og øve sit Virke blandt dem med god Fremgang....

Efter Måltidet gik han atter ut.

På Trappen stod han en Stund og betænkte sig. Så gik han ind og gløttet på Kjøkkendøren:

—Jeg går en Times Tid og vil gjerne ha en Kop Kaffe, når jeg kommer tilbake. Om da Jonina vil være så inderlig snil at huske — ikke at ta Salt i Kaffen! Det er så, ser du, at jeg ikke er vant til det!

—Ja, nu skal jeg ikke ha den Skammen og glemme det igjen! sa Jonina.

Han gik gjennem den forsømte Have og ut på den eneste Vei, der fandtes på Måsvær. Den førte fra Prestegården og ned til Fjæren og derfra utover mellem Småhusene i Været til Butikken hos Fokse.

Han var så ny endnu, at Folk kom i Dører og Vinduer for at se ham gå forbi. Han hilste venlig på store og små og fik venlig Hilsen tilbake.

Fra Handelsstedet gik Veien over i en uregelmæssig Sti videre ut langs Fjæren. Etpar Opsiddere bodde her utenfor. Men derefter var Næsset ubebodd.

Han gik mellem Fjærestenene helt ut til Pynten. Her havde han indenfor sig den lune Måsvær Våg, hvor de halvhundrede Mennesker havde fundet Havn og Ly og små Flækker av dyrkbar Jord opover Bakken.

Utenfor åpnet det brede Fjordgap sig ret tilhavs.

Etpar Mil tversover Gapet løp Landet på den anden Side som et kjæmpemæssig Sagblad av blå Tinder, til det ytterst i Havranden sluttet i et langt, lavt Næs. Og der var Grænsen for Søren Rømers Sogn.

Havet lå blankt i Augustsolen. Han satte sig på den store Sten på Pynten.

Vel var her ensomt og stilt!

Det stod for ham, som havde han fra den Dag, han satte Foten iland i Måsvær — og siden på sine Reiser til de tre Annekser i den umådelige Avstand fra hinanden, færdedes i en Kirke. Alt var dæmpet, ja som andægtig under Himmelhvælvet og mellem Fjeldenes høie Søiler.

Og Menneskene færdedes stilt mellem hverandre, der de havde kloret sig fast til en skrinn Jordflæk mellem Stenene, langt fra hinanden og uten anden Vei for sig end Havet, som lå op til deres Dørstokker. Vældigheden og Avstanden gjorde dem stille. Hvad bådet vel Larm og høie Røster her, hvor det endeløse Rum slukte hver Lyd!

Også i de store Handelshuse var Livet fredelig og Menneskene stilfærdige. Hos Ross's på Tennø og Klüwers i Andsvåg var han blit mottat med det samme dæmpede Alvor, den samme ret ordknappe Venlighed. Det var smukke, gode Hjem, tildels med en ganske storladen, patriarkalsk Bredde.

Også den av alle frygtede Madame Juhl på Kjelnæsset havde han besøkt. Og her var det største Hus og Stel i Sognet. Han havde møtt Madamen først på Båt i Fjorden. Hun var da karsklædt i fuldt Sjøhyre og sat selv som Høvedsmand på sin Otring. Men Søndagen efter kom hun til Kjelnæs Kirke i stor Stas med blomstret Silkekjole og Krinoline, fulgt av sin unge Søn og mange Piker og Drenge. Hendes Mand så man aldrig. Han lå og drak i en Stue for sig selv på Gården.

Mot Presten Rømer var hun overmåde forekommende og kunde med Stolthed syne ham, at hun kjendte sin viden berømte Rigdoms Pligter: Både Kirken og Skolen på Kjelnæsset var i bedste Orden og Stand ...... Da han reiste hjem til Måsvær om Mandagen, havde han med sig to nye, skinnende hvite Sauskindsfelder som Gave fra Madame Juhl.

—Det kan trænges til Vinteren, sa hun, — i den gamle Prestegårdsrønnen på Måsvær! Og er der ellers noget, Presten trænger, så kom bare til Madame Juhl!

Hjælpsomme var de alle og bekymret for, at han måtte komme vel i Hus i Prestegården. Den var dem alle som nogenslags vond Samvittighed. Mest Nytte i Råd og Dåd havde han av Foksens, som jo var de nærmeste. Også her, på Måsvær Handelssted, var der et vakkert og velstelt Hus. Hr. Foksen selv havde ikke den trygge, lune Sikkerhed, som fandtes hos Ross Tennø og Klüwer Andsvåg. Men han var en meget pen og pyntelig Mand med et lyst og behagelig Væsen. Hans Hustru var vistnok noget ældre end sin Mand. Hun var en Søster av Ross på Tennø og var en usedvanlig staut og dygtig Kone. Der var som et Adelspræg over hendes kloke Alvor, og sine fem Barn opdrog hun med rolig Myndighed. De to ældste var nu reist ind til sin Skole i Byen — efter endt Sommerferie.

De glædet sig alle over, at Presten så varmt erklærte, at han fandt sig vel i sit nye Sogn. Men samtidig smilte de med nogen Bekymring, når de nævnte Vinteren. At han nok fik vente med at gjøre sig op sin Mening, til han havde oplevet den!

Og vel måtte her kunne gå løs med Storm og Veir herute ved vidtåpne Ishavet!

Men han frygtet ikke Stormen, ei heller Mørket eller Kulden! Hans Sind havde fundet en stor Fred heroppe. Og den gik ikke tapt i et Uveir i Havet. Det var ham som Verdens Uro og Angster var veget tusen Mile bort og aldrig kunde nå ham i dette mægtige, fjerne Tempel mellem Fjeldene, Himlen og Havet. Hans Hjerte svulmet av Mot og godt Håp, eftersom han her atter havde fundet sig selv og sin Gud.

Igjen visste han sig nu med Tryghed på sin rette Vei fremover med Herren ved sin Side.

Længe blev han sittende på den store Sten på Pynten av Fiskenæsset, mens Solen langsomt skred vestover og nærmet sig Havet. Da han endelig reiste sig, havde han sin Møie med at komme tørskodd på Land. Sjøen var flødd op bakom ham, mens han havde sittet og set utover — eller i det blanke Brådyp på Utsiden av Stenen.

Han måtte gjøre etpar svære Hop. Og så gik han indover igjen — og håpet, at Jonina ikke havde tat Salt i den gode Kaffe!

Som et Vældighedens Orgelbrus satte Vinteren ind med en Storm av Nordvest. Og det blev ved at dure og drønne med nye Storme, Rokk i Havet og Fokk i Fjeldene.

Når Stormen stoppet og drog Pusten, tordnet endnu Gjenlyden av den. Havet var i Oprør og slog tungt imot Næs og Skjær, mens Brottene lyste skumhvitt i det rugende Mørke.

Og nyt Veir brøt løs......

Han havde seilet en Nat, Presten Søren Rømer, på en firerors Båt over Fjorden til Meilandet, midt imot Måsvær. Han var hentet i Sognebud til en døende. Det var ikke hans første og blev heller ikke hans sidste seilas i Storm på en åpen Båt. Men den blev ham uforglemmelig som ingen før eller senere.

Ham syntes det, som bar det mere under Havet end over. Høvedsmanden — det var den sykes Far — tok Tak om Livet på ham og holdt ham fast op til sig, mens han førte Styret med den andre Hånden. Halvt liggende, bakoverbøiet, så Presten intet gjennem Sjøsprøitet uten Himlen med Skyer i rasende Drift under Stjerner og Måne — og alt i ett Kammen av en Båre, som ruste skummende forbi i Fråde og Morild. Han kjendte det iskolde Hav skylle sig op tilknæs, og Båten fór frem som et jaget Dyr mellem brølende Fiender, forvildet og skræmt, med hamrende Hjerteslag ....... Stundom steilet Båtstevnet næsten ret over hans Hode. Så grov det sig ned, og Havsflommen gik over ham med knugende Tyngde.......

—Du skal ikke frygte! ropte Høvedsmanden i hans Øre.

Og han frygtet ikke. Han befalte Gud sin Sjæl og var beredt på Døden.

Og de kom frem. Fredelig og stilt seilte de ind i Bugten ved Meiland og la tillands i Båtstøen.

En av Mændene gik opover, mens de andre trak Båten op. Om litt kom han tilbake med en Løgt. To Karer tok Prestens Skindsæk, og han fulgte selv efter, tung av den silende Væte, op mot Lyset, som blinket i en Vindusrute oppe i Bakken.

Han måtte krøke sin under Dørkarmen.

En ramm Lugt av Fjøs slog imot ham, idet han trådte ind efter Manden med Løgten. Den lyste svakt op i et litet Rum med lavt Bjælkeloft. Inderst ved Væggen brummet en Ko. Den var bundet så tæt optil Vægstokken, at den ikke kunde snu Hodet. På Gulvet var der redd en Seng av Renskind, og her lå tre Småbarn tæt sammen og sov.

En Kone kom nu gjennem den lave Dør fra Sideværelset. Hun rakte Hånden til Presten:

—Nu var det ret godt, at Presten kom! Hun lever endnu!

—Han var overhændig på Fjorden, sa Manden. — Du får finde nogen Tørklær til Presten.

—Værsågod! hvisket Konen og åpnet Døren. Presten gik stille ind.

Ved Sengen under Vinduet skinnet der Lys. Men en Mand sat foran det, så der var dunkelt i Stuen, og den sykes Hode ikke kunde sees. Manden holdt en Bibel høit op for Ansigtet med begge Hænder og læste med monoton, syngende Stemme — uten at la sig avbryte av Prestens Indtræden —:

„........ Hvo skal opgå på Herrens Bjerg, og hvo skal stå på hans hellige Sted?

Den som har uskyldige Hænder og er ren av Hjertet, som ikke har taget sin Sjæl forfængelig i sin Mund......."

Presten kjendte den læsende. Det var hans gode Ven Jo Persa, en from Sjæl, der gik som nogenslags Halvtulling mellem Folk, men i Virkeligheden kun var som et inderlig hjertensgodt Barn, opfyldt av sin enkle, naive Kristendom. Han havde en liten Plads i Naboskapet her på Meiland; her bodde han alene; han var Enkemand og havde for et halvt Snes År siden mistet sine fire Sønner på Havet. Han sat i ganske gode Kår og gjorde nu ikke andet end at gå omkring og læse av Bibelen for sine Naboer, pleie syke og overhovedet øve de Kjærlighedsgjerninger, hans timelige og åndelige Evner tillot ham.

Konen bragte en grov, ren Skjorte, en Skindtrøie og et Par Vadmelsbukser.

—Værsågod, om Presten vil ta tiltakke! hvisket hun. Så gik hun. Jo Persa læste videre:

„....... Han skal annamme Velsignelse fra Herren og Retfærdighed fra sin Saligheds Gud. Sela....."

Og i Kroken bak Døren klædte Presten av sig og iførte sig de tørre Klær. Han pakket Prestekjolen og Kraven ut av sin Sæk, fandt frem sin Bok og Reisekalken med Disken — og gik frem til Sengen.

Jo Persa lukket sin Bibel og reiste sig. Han foldet Hænderne om Boken og så på Presten over sine runde Hornbriller, idet han med en messende Tone tiltalte ham:

—Velsignet være du, som kommer i den Herre Zebaoths Navn!

Presten klappet ham venlig på Skulderen og hilste stiltiende.

Og Jo Persa gled lydløst ut av Stuen.

Presten satte sig på Stolen hos den syke unge Pike.

Tyve Minutter efter åpnet han Døren og vinket ut. Og de kom ind, bøiende sig én for én under den lave Karm, Moren, Faren, de to Skysskarer, hvorav den ene var den døendes Bror, Jo Persa og endelig en ganske ung Jente med et sovende Barn i Armen.

—Eders Datter har Fred med Gud, sa Presten til de to Ægtefolk. — Hun vil nu gjerne, at vi alle skal læse litt sammen av hans hellige Ord.

Han anviste i Taushed Moren Stolen ved Hovedgjærdet. De andre satte sig på Bænker langs de dunkle Vægger. Selv tok Presten Plads på en Krak ved Siden av Moren.

Med store, rolige Øine så den syke ut for sig. Hendes voksgule Hænder lå foldet over Sengefelden.

Og Presten læste:

—Jeg er det sande Vintræ, og min Fader er Vingårdsmanden..........................................

Da han var færdig med Kapitlet, læste han Fadervor og lyste derefter Velsignelsen.

Så vendte han sig for at si Farvel til den syke. Men hendes Øine havde lukket sig. Hun var død.

Presten tok Avsked med hver især og gik så med Jo Persa, i hvis Stue han skulde få Natteleie. Stormen havde øket på, og der var ikke Tale om Hjemreise i Mørket.

Kortbenet og tjenstivrig småsprang Jo Persa foran ham på sine Komager for at gjøre Vei i Sneen. Han sprang mere baklængs end forlængs, idet han idelig vendte sig, mens han snakket — eller rettere ropte over den ulende Storm:

—Ja du er Guds Mand! Sandelig du er Guds Mand! Du kommer, når dem kalder på dig. Du er god Mand, Guds Mand. Du kommer i Storm som Jesus kom, når dem kaldte på ham. Ja, ja, men Jesus han vandret på Havet, og hans Klær blev ikke våte av Sjøen. Det kan ikke vi. Thi vi haver ikke nok Tro. Ser du nu! Havde vi havt så sterk Tro som Jesus, da havde vi stillet Stormen på Havet, og du havde opvækket hu Martina stakkar av Døden, som han opvakte Jairi Datter. O nei, ser du nu, vi har ikke nok Tro! Men du er god Guds Mand. Og der har ikke været Bræste så god som du i Måsvær i al min Livstid. Og dem sier det alle, til han Jo Persa sier dem det, at der har ikke været så god Bræste i Måsvær. Han sier det han Mikal Nilsa, og han er nære på hundre År.......

Og i den vesle Stuen sin tændte Jo Persa på Peisen, og han hængte Prestens våte Klær op til Tørk. Over ham selv bredte han sin bedste Feld i Sengebænken — alt mens han snakket og pratet................................................................

Og Orgelet bruste videre. Forfærdeligst var det steget mot Slutten av Januar. I tre Uker kunde han ikke komme utenfor Måsvær Våg, der selv lå i Rokk som vilde Havet.

Så stilnet det av — for atter at blusse op og stilne igjen. En tre Døgns Søndenstorm i de første Dage av Mars — og så var det slut.

Presten Søren Rømer stod i sit Kontor ved Vinduet, som han havde slåt op på vidt Gap for Marssolen, der lumret i Vinduskarmen.

Vågen lå stålblank, og Måserne fløi. Den brede Fjord utenfor glinset som blå Silke med Sol over de lange Dønninger. Og op av Havet steg Fjeldene i hvit Sne, mægtigere end nogensinde, rolige, solbelyste mot den frostklare Himmel.

Og han syntes at høre Evigheden tone gjennem Stilheden.

Ja, her var stilt. Endnu mere stille, end da han i Sommer ikke havde syntes, han havde visst, hvad Stilhed var i Verden — før her.

Og her — her var det, at det havde tordnet! Han gik Vinteren igjennem i sin Tanke, alle de stormflængede Dage og Nætter, og måtte smile ut i den hvite Soldagens Fred. Vel derfor var Stilheden så betagende, fordi det havde været så vældig det som nu taug!

I dype Tanker sank han hen, mens han så utover.

Efterhånden var det ham som vågnet der ute i det vidtstrakte Billed dæmpede, fjerne Toner. De bares til hans indre Sansning over Havet fra de Strandlinjer, han så midt imot, over Fjeldene fra dem, han ikke så, men som han visste lå bakom. De brøt ikke Stilheden; de fyldte den. De forstyrret ikke hans Fred; men de betok ham Ensomheden.

Som han frygtløst og i lykkelig Følelse av sin Manddoms Kraft havde gjennemlevet denne Vinter, møtt Storm og Veir, præket i Kirker, som skalv under Rosserne, sittet ved Sykeleier i usle Hytter, holdt Møter og truffet Anordninger .... havde han røgtet sit Kald med Troskap og Nidkjærhed og havde han lært Menneskene at kjende. Han dem og de ham. Han var i Sandhed en Prest i sin Menighed. Han havde Vidnesbyrd nok i den Måte, hvorpå de kom til ham, Småfolk og Store, og søkte hans Råd i åndelige og timelige Ting. Hans Ryg ranket sig under den Agtelse, han indgjød dem; thi han visste, at han havde fortjent den som Guds nidkjære Tjener.

Og dette var det nu, som lød til hans Sjæl — over Havet og over Fjeldene, Klang og Toner, der ikke taug med Naturmagternes Orgelbrus, men var født derav og fortsatte det; Menneskelivets Musik var det. Så fjern og spredt, så spinkel i det uendelige Rum — den fyldte dog Stilheden, og den forjog Ensomheden.

Han tænkte på sin Kirkeklokkes sprøde Klang.......

Ett eller tusen, — Hundreder eller Millioner: Menneskelivet indebar Guds Billed, og den gode Gjerning deri var stor og Gud velbehagelig.

Som Klokken, der klemtet på Taket av Måsvær Kirke: Gud Herren var den samme her som i Verdens stolteste Dôm!

Menneskene!

Han måtte ryste på Hodet ved Tanken på, at han skulde kjende dem. Det var langt endnu derfra. Men han trodde at ha fundet Veien til at lære disse Mennesker at kjende. Og han brændte av Trang til at nå frem på denne Vei — med Ordets Lys i sin Hånd.

Han havde først set dem — Sjøfinn og Fiskere i Gammer og Hytter — som nogenslags menneskelignende Dyrerace. Deres Boliger, deres Liv i Urenslighed og Gru, deres mangelfulde Evne til at uttrykke sig i forståelig Sprog, ja deres Utseende havde git ham dette Syn. Og han så sin Gjerning iblandt dem som en Missionærs i Hedningeland.

Men efterhånden fik han Indblik i et utvilsomt, om end uutviklet åndelig Liv iblandt dem. Skriften stod på Sætt og Vis høit i deres Anseelse. En Mand som Jo Persa på Meiland var altid velset, når han kom med sin Bibel. Og Presten var Gjenstand for dyp Ærbødighed, og de lyttet med Andagt og Ærefrygt til hans Ord. Til Kirke søgte de trods Veir og lange Veie.

Men bakom Religion, Kirke, Bibel og Prest havde de for sit indre Menneske som en Verden for sig. Han skimtet såvidt derind, for de stængte den for ham. Med al sin Ærbødighed og Ydmyghed, ja med al den Nød og Sjælefrygt, som de frembar for Presten — var de på et Vis indbitt og halsstarrig selvrådige. De bar på megen mørk og tung Overtro; men den skræmte dem ikke, den gjorde dem trodsige og uimottagelige for Guds Ord og Tugt. Som havde de sine egne Guder — sterkere og dem selv og deres Liv nærmere end Prestens.

Han var ikke Missionær mellem Hedninger. Han var en gammeltestamentlig Profet i det evig vildfarende Israel. Hans Gjerning var at føre Jehovas Sak og Strid — mot fremmede Guder.

Og her nyttet det ikke at trodse sig frem. Det hjalp ikke at harmes eller forfærdes, at tordne og fordømme. Det gjaldt bare tålmodig, tålmodig at vinde Indgang hos disse forsømte og til sig selv på så mange Vis overlatte og henviste Mennesker, vinde deres Hengivenhed og Tillid og aldrig bli træt av at føre Jesus Kristus frem for dem, — indtilhan ad Åre blev dem fortrolig og den eneste for deres Sjæle til Frelse............

Også på de store Handelssteder havde de begyndt så småt at gløtte på de tunge Taushedens Døre. Bak den ytre Ro og Stilfærdighed så han Glimt av mangen fordulgt Lidenskap, mangen svær Strid mellem Skjæbnerne.

Ute på Kjelnæsset kjæmpet den mægtige Madame Juhl sin lønlig bitre Strid for at holde sin Mands Elendighed skjult for Menneskene. Mot hende igjen gik hendes unge Søn, Anton Juhl, med sine mangehånde Længsler, Reiselyst og Kundskapstørst, — hvad hans Mor hensynsløst stængte for. Til den altid velvillige Prest åpnet han sit Hjerte; han lånte Bøker av Presten og søkte hans Råd og Veiledning, når Leilighed gaves. Det var en tænksom, noget tungsindig ung Mand, og Søren Rømer talte gjerne med ham.

Mellem Klüwer i Andsvåg og Madame Juhl på Kjelnæsset lå der som en Mare, der avlet Ufred og Hat, en ældgammel Proces; den var gåt i Arv fra Madame Juhls Far, Rattikof, Kjelnæskongen, og gjaldt oprindelig Retten til en Strandstrækning, som den gamle Landnamsmand havde bemægtiget sig engang i Tidernes Morgen. Til stor Skade for Kjelnæs Anneks var dette Uvenskap mellem dets to mægtigste Familier, og Presten gjorde jevnlig Forsøk på at bringe Forsoning. Men her støtte han på Lidenskaper og Kræfter, som forgrenet sig dypt og i Mangfoldighed i et halvhundredårig Forhold mellem Slegterne. Og han indså sin fuldstændige Magtesløshed. Selve Processen tænkte ingen videre på; dens Betydning var i Virkeligheden også forslængst utslettet i Tidernes Løp; den dukket bare op ved hvert Høstting på Måsvær — som et gammelt Uhyre fra svunden Tid, der stak sit Hode op av Havet for atter at synke i Dypet — med en Utsættelseskjendelse eller et sjeldent Partsindlæg fra en av Prokuratorerne.

Kun på Tennø hos Familien Ross syntes intet at forstyrre et lykkelig Samliv. Der var stort Hus med mange Barn; og som en god Engel gik Hr. Ross's og Madame Foksens yngste Søster, Anne Kathrine, både sin Bror, hans Hustru og Barna tilhånde i det vidtløftige Stel. Hun var ret en yndig ung Pike, lys og venlig og tillike meget forstandig at tale med. Forøvrig var Handelsstedet Tennøs store Distrikt ret isoleret og unna ethvert nidsykt eller konkurrerende Naboskap. I intet Hus befandt Søren Rømer sig så vel som hos Ross's på Tennø.

Også på Måsvær, hos Foksens, gled Livet jevnt og uten synlig Skurren eller Misforhold. Kun var der ikke det lyse, glade Sind her som på Tennø. Dette skyldtes ikke Hr. Foksen, der, når man traf ham utenfor Hjemmet, var en endog særdeles munter Mand. Hjemme var han stille, til det yderste opmerksom og hensynsfuld mot sin Hustru og kunde gjøre et næsten forknyt Indtryk. Det var Madame Foksen selv, der la som en Skygge av urokkelig Alvorlighed over Hjemmet. Det havde mange Gange undret Søren Rømer, at den så helt igjennem rettænkende og gode Kone var så litet venlig eller imøtekommende mot sin Mand; det var en Uretfærdighed av hende, da han tydelig ikke visste, hvad vel han skulde gjøre mot hende. Nogen Munterhed og Glæde kunde også være ret nødvendig i den lange, tunge Vinter. Men Madame Foksen stængte alt sådant ute fra sit Hjem.

Ved en Leilighed havde Jomfru Anne Kathrine på Tennø latt falde et flygtig Ord om Søsteren på Måsvær, — at hun ikke havde det så helt godt. Presten havde siden med Opmerksomhed iagttat Madame Foksen. Og det var ganske rigtig, som bar hun på en Tyngsel indenfor det lukkede Ydre....

Og nu idag havde han fåt Gådens Løsning.

Presten Rømer var nu atter ved det oprindelige Utgangspunkt for sine Tanker, som han stod ved det åpne Kontorvindu.

Hr. Foksen havde været inde på Kontoret.

Trykket og nedslåt havde han bedt om en Samtale med Presten. Og efter endel Omsvøp meddelte han, at en Pike, som havde tjent i hans Hus til Nytår, havde født et Barn hjemme hos sine Forældre på Hysingen. Og dette Barn var han — Foksen — Far til. Han kom for at be Presten om Diskretion; Barnet skulde døpes næste Søndag i Kjelnæssets Kirke.......

Dette var det, den stolte Kvinde gik med som en Skygge over sit Liv. Hendes Mand var hende utro.

Han havde talt alvorlig og strengt til Hr. Foksen, der med sænket Hode havde hørt på ham og derefter var gåt — noget duknakket nedefter Veien tilbake til sit Hus.

Men for Presten, som blev tilbake i sin Ensomhed, gik der Træk for Træk Lys over Billedet av den tillukkede, tause Kone, hendes Alvor, hendes strenge Retsind, der hun styrte sit store Hus i utrættelig Pligtopfyldelse.

Og han syntes, hun trådte ham nærmere; han fyldtes av Trang til at gjøre godt igjen den Uret, han i sit stille Sind havde øvet mot hende. Og i hans dype Medfølelse blandet der sig en varm Menneskeglæde over at ha fåt sine Øine oplatt for en lidende Sjæl.

Og han gik til Vinduet og slog det op for den lyse, strålende Dag.......................................

Med dyp Harme tænkte han atter på denne Hr. Foksen. Han visste om ham, at han i sin Tid havde været Fuldmægtig hos den gamle Ross på Tennø, og at al hans Velstand, hele hans Stilling blandt de fremste nu i Sognet, ja i Amtet, berodde på hans Ægteskap med den ældste Datter på Tennø. Presten havde endog stundom tænkt sig som Forklaring på hendes umilde Væsen, at hun kanske fortrød i sin Ungdom at ha tat en Mand på Sætt og Vis under sin egen Herkomst.

Hvor havde han ikke gjort hende blodig Uret!

Det var denne karakterløse Libertiner — der ikke var værdig at løse sin Hustrus Skotvinde ...... han foragtet ham!

Skamfuld, bøiet var han gåt herfra....

Da lød der i Søren Rømers Minde en Sætning:

—Min gode Herre! Den høieste Retfærdighed er altid Tilgivelse.

Og han smilte.

Ja — det var også et Bekjendtskap, — og kanske det eiendommeligste av alle, han havde gjort i sit nye Sogn.

Eneboeren i Bjønndalen.

Fra Fjordbunden indenfor Tennø gik Bjønndalen dypt indover Landet mellem de mørke Åser, helt ind imot de blånende Grænsefjeld. På begge Sider av Bjønna, som randt Dalen igjennem i bredt Løp, stod tæt, urgammel Furuskog. Ingen Overgang kunde være forunderligere end fra Havkanten med de nakne Fjeld at komme op i svarte, susende Bjønndalsskogen.

Herinde levet en liten Befolkning av indvandrede Finlændere sit eget Liv i sine Nyrydninger, vidt forskjellig fra Fiskerfolket ved Fjordene og på Øerne utenfor.

En og anden Gang havde han hørt nævne Eneboeren derinde i Skogen, der var ingen som visste, hvem han var, hvor han kom fra, hvad han het. Selv kaldte han sig kun Hr. Johannes. I mangfoldige År havde han levet i sin lille Tømmerstue oppe i Bjønndalsskogen, hvor han drev Jagt og fisket Laks i Elven. Ned til Sjøen kom han aldrig. Kvænerne deroppe så også kun litet til ham. Men de havde ikke andet end godt at si om ham. Han gjaldt mellem dem som en Slags Læge og havde undertiden hjulpet syke med Medicin. Forøvrig gik der allehånde Sagn om ham. At han var flygtet for nogen Ugjerning — at han havde røvet en stor Skat fra Ruslands Keiser, og den skulde han ha nedgravet under Gulvet i sit Hus.

Presten var første Gang på Elvebåt opover Bjønna om Høsten. På Hjemfarten nedover fik Båten Skade, og Presten gik på Land, mens han ventet på, at Karene skulde få den istand. Det drog ut og blev mørkt på Høstkvelden. Han spurte dem så, om der var langt til Folk, så han kunde ty i Hus for Regnet, og fik da vite, at Hr. Johannes havde sin Stue ikke langt nedenfor.

Han gik langs Elvebredden, til han så Lys. Som han nærmet sig over den lille ryddede Plads, blev der et voldsomt Hundeleven indenfor. Døren åpnedes, og en sterk Røst ropte ut.

Presten forstod ikke, eftersom det var kvænsk.

—Godaften og Guds Fred! ropte han tilbake.

—Hvem er det? spurte Stemmen igjen og nu på norsk.

—Det er Sognepresten. Min Båt er slåt læk......

Han blev med stor Venlighed buden ind og endte med at bli Natten over hos Eneboeren.

Det var en vakker gammel Herre med bølgende hvitt Skjæg, et fint Ansigt, brunet av Vind og Veir. På Peisen i den rummelige Stue brændte svære Tyrikubber og lyste rødt flammende op over Tømmervæggene, som alle var tæt behængt med Dyregevirer, Huder, Fiske- og Jagtredskaper. De fire Hunder la sig snart til Ro igjen. Presten fik Plads i en Kubbestol, og Hr. Johannes's Tjener, en gammel, låghalt Kvæn, bragte ham kold Fugl og en Flaske fransk Vin. Han blev derefter sendt ut efter Skysskarene.

Presten glemte snart det eventyrlige i Situationen — herinde i tykke Skogen. Hans Vært underholdt ham på den enkleste og behageligste Måte, og til langt utpå Kvelden blev de sittende i Samtale. Den gamle Jægersmand viste sig at være en Mand med høi Dannelse og navnlig med omfattende historisk Læsning. De fordypet sig i den store franske Revolution, hvorom de havde en meget forskjellig Opfatning, idet Hr. Johannes på det varmeste forsvarte endog dens blodige Ekscesser. Hans Sprog var rent norsk, men med Akcent som den, der i Årrækker har levet i fremmed Tungemål.

Der blev ingen Leilighed til noget Spørsmål av personlig Art.

—De har levet længe her i Skogen? spurte Presten.

—I noget nær det, man kalder en Menneskealder.

—Men hvordan — hvorfor fandt De netop her......

—I min tidlige Ungdom var jeg efter Fredsslutningen med Russerne med på Grænsereguleringen heroppe, og jeg fandt Skogen her så prægtig, at jeg siden ikke glemte den.

Dette var alt, hvad Presten fik at vite.

Da han næste Morgen sat i Elvebåten med sine Skysskarer, stod den hele Oplevelse for ham som en Drøm.

Han havde imidlertid indunder Jul avlagt Hr. Johannes et nyt Besøk. Han var atter blit mottat med den største Velvilje, og deres Samtaler havde været så fængslende og av så dypt Indhold, at Søren Rømer priste sig lykkelig ved dog her i Skogen at ha en — om end nokså sjelden — Leilighed til at veksle Tanker og Meninger om de høie Åndens Ting.

Et Ord av Eneboeren i Bjønndalsskogen var dette:

„Den høieste Retfærdighed er altid Tilgivelse."

Presten blev Tirsdagen over på Tennø. Og det var ikke helt sandt, når han brukte Veiret som Påskud. Vel var der Kuling av Vest, og den var vanligvis ikke spakere utpå Fjorden end inde i Tennøvågen. Men Presteskyssen var vel vant til at seile i værre Veir end dette.

Sandheden var, at han var kommet til Gudstjenesten på Tennø dennegang med Beslutning om at spørge Anne Kathrine Ross, om hun vilde bli hans Hustru. Og så var både Søndagen og Mandagen gåt, uten at han var kommet sig til.

Det var ikke helt sandt, når han som Påskud for sig selv skyldte på, at Leiligheden ikke havde tilbudt sig. Havde han sat Viljen ind på at skaffe sig Leilighed, så havde han fundet den. Sandheden var her den, at han indfor den endelige Avgjørelse — vaklet i sin Beslutning.

Halvandet År var gåt, siden han kom til Måsvær. Og i mere end et År havde Tanken på den yndefulde, gode og kloke Jomfru Ross som en Hustru for ham dæmret i hans Sind, og var den vokset i Styrke og Klarhed. Indtil den nu var blit til Beslutning om at fri til hende i denne Kirkehelg. Det var den første på Tennø i det ny År — og den sidste, før Anne Kathrine Ross skulde reise sydover på Besøk hos Slegtninger.

Han kunde ikke selv forklare sig, hvad det var som endnu holdt ham tilbake i det avgjørende Øieblik. Det var ikke Frygten for at få Avslag av Anne Kathrine. Han var viss på, at hun var ham god. Det bar hun åpent og naturlig tilskue imot ham. Hun skjulte ikke sin Glæde ved hans Komme, talte gjerne med ham og viste ham sin Agtelse og Hengivenhed på alt Vis. At hendes Hjerte ikke var bundet til nogen anden Mand, visste han gjennem Søsteren, Madame Foksen.

Siden han ifjor ved denne Tid havde fåt det rette Syn på Madame Foksen, var Forholdet mellem ham og hende blit alt mere og mere tillidsfuldt. Hendes Taushed om, hvad hun led og stred, var like ubrydelig; han selv røbet ikke med et Ord eller en Mine, hvad han havde forståt i så Måte. Men det var ham klart, at hun, praktisk forstandig som hun var, meget vel visste, at han kjendte Forholdet med Manden; at han som Prest måtte komme til Kundskap om både eet sidste og tidligere, lignende Feiltrin av Hr. Foksen. I det ydre var intet at spore av Forandring mellem Madame Foksen og Presten. Jo nærmere de i sit indre kom hinanden, des skarpere så han hendes årvåkne Vakt over sine Hemmeligheder — og des varsommere blev han for i nogen Måte at røbe sit Medviderskap. Thi han forstod, at fra det Øieblik vilde hun for alle Tider være ham lukket og utilgjængelig.

Og hun forstod ham. Og der klang et sterkt og betydelig Menneskes Taknemmelighed dypt i den skjulte Bund av hendes Væsen imot ham.

På sit direkte og fornemme Vis havde Madame Foksen latt ham forstå, at en Forbindelse mellem ham og Søsteren Anne Kathrine var hende en kjær Tanke. Herover var han stolt og gla. Thi Madame Foksen elsket sin mange År yngre Søster som sit eget Barn.

Den sidste Sommer, da Skolebarna kom hjem igjen i Ferien og havde Kamerater med sig fra Byen, var også Anne Kathrine kommet til Måsvær og var blit der i tre Uker hos Søsteren og Svogeren. Det havde været herlige Dage. Sommeren var det År ualmindelig god. Og Anne Kathrine havde Foranstaltet Turer med Barna og de Voksne, tilsjøs og iland, på Fiske og Bærplukning. Og der klang Latter og glade Røster på Måsvær, så selv Madame Foksen lyste op og smilte.

I denne Tid var det, at Presten egentlig var kommet Anne Kathrine nærmere. Hendes muntre, naturlige Ynde havde utfoldet sig for ham så frit under det utvungne Samvær. Han havde frydet sig ved at se hende tumle med Barna — selv et Barn, og altid var hun den, som bar Byrderne, stelte Niste, kokte Kaffe og sørget for alles Velvære.

Og så kom den store Begivenhed: Bispevisitasen på Måsvær! Han lo nu, når han tænkte tilbake derpå. Men han havde ikke ledd, da det stod på som værst.

Alt tidlig på Våren ifjor havde han fåt Meddelelse om, at Bispen kom på Visitas til Måsvær i Juli. Og med al Kraft havde han arbeidet for at få Embedet i Orden, alt det, som var forsømt og tilagters i Protokoller og i andet. På al Vis havde han forberedt sig og var tilslut stolt i sin Bevissthed om at kunne vise Biskopen et betragtelig og dygtig Arbeide i det År, han havde virket i det vidtstrakte og forsømte Sogn. De mange og store Mangler, som endnu forefandtes, frygtet han ikke for; thi ingen vilde vite og forstå som den gamle Bisp, hvad her havde været at kjæmpe med for Sognepresten.

Men så pludselig — få Dage før Visitassøndagen — stod han indfor det Spørsmål, han ikke havde ofret en Tanke: Hvordan skulde han huse Biskopen? Og beværte ham? Og med Gru mindedes han det Ord, som gik om den gode Høiærværdighed, at han på sine gamle Dage var en meget kræsen Herre både med Hensyn til Mat og Seng. Der gik de mest foruroligende Anekdoter om fortvilte Prestefruer og beskjæmmede Prester i Stiftet......

Han tok sig da for at undersøke Joninas Kjøkken og sin Beholdning av Sengklær. Og begge Dele bragte ham til et sørgelig Resultat.

I sin Nød henvendte han sig til sin trofaste Hjælperske Madame Foksen. Og hun trøstet ham.

Dagen efter var både hun og Anne Kathrine i Prestegården for at overskue Hjælpemidlerne. De avgav nogenlunde straks den Erklæring, at Presten for de to Døgn Bispens Ophold vilde vare, burde flytte ovenpå og la Bispen få Sovekammeret indenfor Kontoret. Presten burde ta sine Sengklær med op, og for Biskopen nedenunder vilde Damerne rede op med Klær fra sine egne Gjæstesenger.

Ute hos Jonina i Kjøkkenet foretok de to Damer flere Prøver av forskjellig ubegripelig Art. De kom der to Dage itræk og raslet med Gryter og Gryteringer, tændte Ild på Komfyren og gjorde overhovedet ingen ringe Larm.

Den anden Dag kom de begge noget bekymret ind på Kontoret til Presten. Han måtte endelig ikke ta dem ilde op, hvad de fandt at burde meddele ham! At Jonina var ute av Stand til at berede en endog tilnærmelsesvis anstændig Visitasmiddag, havde mindre at si. Presten kunde nemlig mere end gjerne låne Kokkepiken hos Foksens. Og en god Gjødkalvestek kunde de love ham. Multerne var så modne nu, at der med Lethed kunde skaffes nok av dem til Dessert.

Men den Komfyr, som fandtes i Prestegårdens Kjøkken, havde efter Prøve nu både av Madame Foksen, Jomfru Ross og deres Kokkepike manifesteret sig som helt og aldeles ubrukbar.

Presten erklærte i sin Vånde, at han herom længe havde næret nogen Mistanke, — den han grundet på de besynderlige Resultater av Joninas Bestræbelser på samme Komfyr. Men hvad skulde han gripe til —?

Der var jo, mente Madame Foksen, den Utvei, at man kunde bære Maten fra hendes Kjøkken op til Prestegården. Men det var jo tungvint, og Maten blev let kold......

—Ja, ja! Det indser jeg vel! jamret Presten.

—Vi har da tænkt at spørge Presten uten Fortrydelse, om ikke De med Biskopen bedst tok Deres Måltider hos os —!

Og dette blev den endelige Løsning.

Og Biskopen kom.

På sit vanlige Vis havde han først besøkt Klüwers i Andsvåg og Ross's på Tennø. Hos Madame Juhl satte han ikke sin Fot efter Historien med den forrige Prest. — Det var Venskaps Besøk og dertil ganske praktiske Rekognosceringer i Terrænet.

Og han var overstrømmende i sin Ros over Sognepresten.

Visitasen forløp i alle Dele udmerket, og Søren Rømer var meget lykkelig.

Bispen lot i ingen Måte til at finde Arrangementet påfaldende med Middags- og Aftensbord i Foksens Hus.

Mandagens Kveld erklærte Biskopen straks efter Aftensbordet, at han ønsket en sidste Samtale alene med Presten — foruten de embedsmæssige Konferancer. De to Herrer sa derfor Godnat og Farvel til Familien Foksen og begav sig op i Prestegården.

I det lune Kontor kom de til Sæte. Bispen havde sin egen Pipe og Tobak med, og Presten forordnet varmt Vand hos Jonina. Hos Hr. Foksen havde han fåt sig overlatt to Flasker Armagnac, og Anne Kathrine havde hugget Kaptein Rømers gamle, rummelige Sølvskål fuld av store Sukkerstykker.

Samtalen kom igang, og de ventet kun på Jonina med det varme Vand. Glas, Flasker og Sukker stod færdig.

Det varte længe. Men endelig kom hun med en Mugge, som hun satte fra sig med et dypt Kniks for Høiærværdigheden.

Bispen brygget, og Presten gjorde likeså.

—Skål, kjære unge Ven! Dette har været mig en meget glædelig Visitas!

De klinket over Bordet og drak.

Da tok Bispen Glasset fra sine Læber og holdt det mot Lyset. Han smakte igjen på Indholdet, — så spørgende på Søren Rømer, der intet forstod, smakte igjen og satte Glasset fra sig. Han reiste sig og tok Muggen:

—Jeg tror dog, at jeg vil gå ut til hende — hvad heter hun —?

—Jonina......

—Jonina, ja. Med denne her. Ånei, la mig kuns gjøre det selv!

Og hans Høiærværdighed gik ut i Kjøkkenet:

—Hør min godeste Jonina, du er nok så snil at koke dette Vand for os. Jeg har så ondt for at drikke Punsch av råt Vand!

Jonina neiet til Gulvet og tok Muggen. Og Bispen vendte tilbake til Kontoret, hvor Presten stod helt ulykkelig.

—Deres Høiærværdighed må meget undskylde......

—Nu, nu — stakkels Pike! Hun har øiensynlig ingen Erfaring......!

Der blev stille. Biskopen pustet Røkskyer opunder det lave Tak fortænkt og halvt smilende.

Så vendte han sig mot Presten:

—Hør Presten Rømer, — mon De ikke skulde se at finde Dem en Kone —?

Søren Rømer kjendte, at han blev blodrød.

Ikke med et Ord, ikke med en Tanke eller Mine havde Bispen endnu hentydet til deres Samtale på Bispekontoret halvandet År før.

—Deres Høiærværdighed finder mit Husstel mangelfuldt? spurte han forvirret.

—Jeg finder alt i den skjønneste Orden, kjære Pastor, med Undtagelse av dette ene: Her mangler en Kvinde i Deres Hus!

Litt efter føiet han alvorlig til:

—Og måske også — i Deres Gjerning.

Presten så spørgende op. Bispen nikket:

—De overanstrenger Dem, kjære Ven. Det kan jeg forstå av alt, hvad jeg ser og hører. De er uskånsom mot Dem selv. Og en Mand, der arbeider som De, har Behov av god legemlig Behandling — i alle Henseender. Og den får han av ingen som av en god Hustru. Tillike de gode Råd og Pålæg om Måtehold med sine Kræfter. De bør skaffe Dem en Hustru, som elsker Dem og har større Omhu og Ængstelse for Dem — end De selv har.

Jonina kom med Muggen, og Bispen brygget sig et nyt Glas — til sin Tilfredshed.

—Skål for Prestefruen i Måsvær, Pastor! sa han muntert. — Har jeg set ret i disse to Dage, er hun måske ikke så langt borte —!

Bispens Mening var tydelig nok. Det var Anne Kathrine Ross, det gjaldt. Og Presten måtte forundre sig over den gamle Herres skarpe Syn, som havde opdaget de Tanker, der kun vagt og lønlig bevæget sig i hans Sind!

Eller skulde måske dog hans Væsen likeoverfor den unge Kvinde være — ham selv ubevisst — varmere end mot andre —? I så Fald måtte han på det alvorligste bestræbe sig for at lægge Bånd på sig. Thi det var langt fra ham at nære nogen så bestemte Følelser for eller Hensigter likeoverfor Anne Kathrine, at nogetsomhelst turde bygges derpå i Retning av Forventninger hos hende selv eller Madame Foksen ......

Men Bispens Ord bragte ham dog et sterkt Skridt nærmere Klarheden. Høsten gik, og da Madame Ross på Tennø faldt i en svær Sygdom efter en ny Nedkomst, havde han mere end nogensinde Anledning til at beundre Jomfru Ross's opofrende Kjærlighed og Duelighed. Hun ikke alene pleiet sin Svigerinde, men overtok tillike Styrelsen av det store Hus.

I Julen var der atter Gammen og Glæde, såvel på Tennø som hos Foksens på Måsvær.

Og Beslutningen var modnet hos Søren Rømer.

—— — Denne hans anden Vinter var i Motsætning til hans første temmelig stille i Hav og Himmel. Heller ikke bragte den meget Sne. Det lille, som faldt, forsvandt snart igjen for Mildveir med Regnbyger. Med de snebare Fjeld og Strande blev Mørket dypere og Dagene knappe og knugende triste. Men for al Bedrift var Veirliget gunstig. Fiskerne kom i god Tid avsted på sin lange Lofotreise. Og Presten havde ingen Vanskeligheder med at holde sine Gudstjenester.

Han kom således til berammet Tid, i Begyndelsen av Februar, til sin første Gudstjeneste på Tennø.

Der var lang Kirkevei fra Ross's. Kirken stod fra ældgammel Tid på Kirkenæsset over Sundet på Utsiden av Øen. Hele Familien fulgte med Presten Søndags Morgen og blev i sin lille Kirkestue på Næsset, til han var færdig med alle sine Gjøremål utpå Eftermiddagen.

Folket samlet sig regelmæssig over Helgen på Tennø, hvor det havde sin Handel. Og Presten holdt Kontor hos Ross Mandagen over.

Tirsdagen kom, og hans Forretninger var endt, idet Almuen var reist fra Øen.

I den halvlyse, regnfulde Formiddag gik han en Tur opover Tennøen med Anne Kathrine. Han var alvorlig og ordknap. Det forløsende Ord lå ham idelig på Tungen. Men han fik det ikke uttalt.

Det var, som noget bandt ham i Dypet av hans Sjæl........................................................................

Mangen Stund siden tænkte Søren Rømer tilbake på hin Vandring over Tennøen med Anne Kathrine Ross. Og det stod for ham, som havde han dengang forskjertset sit Livs Lykke ved ikke at ta et fast og trofast Grep om Anne Kathrines lille, hvite Hånd til Støtte og Redning for sig i al Strid!...........................................................

Hun skulde reise; men inden hun tok Skyssbåt til Tromsø, skulde hun tilbringe nogen Dage på Måsvær.

Og han opsatte sit Frieri til disse Dage.

Da de kom tilbake fra sin Spasertur, var der en Mand på Gården, som vilde tale med Presten.

Det var en Fisker inde fra Fjordbunden i Bjønndalen. Han var på Vei til Måsvær; men da han havde hørt, at Presten endnu var på Tennø, kunde han spare sig Reisen ditut. Han havde en sammenfoldet, skidden Papirlap med til Presten. Den havde han fåt av Isak Ratama, Eneboeren Johannes's Tjener, der var kommet ned til Fjorden med den.

Presten tok Lappen, foldet den ut og læste med Møie den hjælpeløse Skrift:

„Han Jou Hans e torli. Bræste må gåme."

—Var der ingen anden Besked fra Isak Ratama? spurte Presten.

—Han Isak han sa, at Presten måtte ikkje tale til nogen, hvad han skrev.

—Men du selv da, Anders?

—Han Isak veit, æg kan ikkje læse!

Presten forstod. Den gamle Jæger var blit syk. Isak var blit bange og havde sendt Bud efter Presten, som han visste var den eneste, hvis Besøk glædet hans Herre. Men han var så strengelig pålagt ikke at søke nogensomhelst Forbindelse med Omverdenen, at han havde utført sin Hensigt på denne forsigtige Måte.

Straks over Middag var Presten på Vei indover Fjorden.

Han blev liggende Natten over i sin Båt inde i Fjordbunden. Det var så sent, da han kom frem, at han ikke vilde nå op til Hr. Johannes før over Midnat.

Tidlig om Morgenen gik han opover alene på Ski. Elven var ufarbar for Is. Det var lang Vei langs Elvebredden. Men her i Skogen lå Sneen dyp, og Føret var godt.

Han kjendte sig beklemt. Thi Isak Ratama havde ikke budsendt ham, hvis der ikke var noget meget alvorlig påfærde! Og som aldrig før følte han, hvor han holdt av den sælsomme, ensomme Mand herinde i Skogen. Han havde besøkt ham ret hyppig. I April ifjor havde Hr. Johannes tat ham med på en uforglemmelig Tur på Ski opover Bjønndalen. I to samfulde Dage havde de været ute. Også på Høstparten havde han været hos ham etpar Gange. Og stadig dypere følte han Behaget ved Samtalerne med denne Mand, der som den eneste i hans Nærhed tilhørte Åndens Verden. Tillike havde Søren Rømer noget som et Samvittighedsnag over, at han ikke helt ut havde møtt den gamle Herre med Motsigelse av hans åbenbare Vildfarelser, når Talen var faldt på Gud og Kristendommen. Av mange Uttalelser måtte han frygte for, at Hr. Johannes var en Vantro, bundet navnlig av de franske Encyklopædisters Vranglære. Men hans Tale var så fængslende, hans Alder og store Kundskap så langt over Prestens, at han havde tiet.

Han havde forsømt sin prestelige Pligt.

Og nu var den stakkars feilende Sjæl syk — kanske var han alt død......

Sveddryppende av Anstrengelse og Spænding kom han ved Middagstid frem til Hytten.

Med usigelig Lettelse så han på lang Avstand Røken stå helt munter ut av Skorstenen. Hundene var løse og fór imot ham, men i idel Venlighed, eftersom de kjendte ham.

Hr. Johannes sat i sin Stol ved Peisen. Han reiste sig og gik Presten med megen Besværlighed imøte:

—Velkommen, velkommen, min gode Herre! De må tilgi, at jeg ikke tar imot Dem med Hundene idag. Men jeg har som De vet ikke været rigtig vel...... Jo, jo, De behøver ikke at se ut som en pågrepet Konspirant! Jeg lar mig ikke bedrage av min gode Isak; han har måttet rykke ut med Sproget. Han har fåt sin Overhaling, hvad De nok vil se på ham, når han dukker frem av sit Skjul. Men jeg er i Virkeligheden ikke fortørnet på ham. Et Besøk av Dem, gode Hr. Pastor, er mig altid kjært, selv om det sker på falske Præmisser. Og nu, da vi har kunnet vente Dem, har vi forberedt os på en så god Middag, som vi her i Skogen kan by Dem. Sit ned, sit ned!

—Det glæder mig usigelig at se Dem så rask......

—Snak om en Ting! Jeg er fem og sytti År, min gode Herre, og kan vel stundom få en Erindring om, at det regnes for en ganske betragtelig Alder. Men ellers er jeg frisk som et Skogens Træ.

Synderlige Tegn på Sygdom var heller ikke at se på den kraftige Skikkelse. Den mest iøinefaldende Forandring var, at han istedetfor sin vanlige Skindtrøie var iført en Slobrok av falmet Silke.

Og dog syntes Søren Rømer at merke et alvorligere, mørkere Drag over hans Væsen.

Efter det rigelige Måltid, og mens Ilden spraket og flammet i Peisen, fremkom Presten forsigtig med nogen Ord om det betænkelige for Hr. Johannes — som i Sygdomstilfælde — at være så langt fra Folk.....

—Var det ikke tryggere og bedre, om de flyttet nærmere til os derute.....?

Der la sig en Skygge over den gamle Mands Ansigt. Presten visste vel, at enhver Hentydning til hans eiendommelige Levevis mishaget Eneboeren. Men han talte til ham, fordi han fandt det sin Pligt.

Efter en Stunds Taushed svarte Hr. Johannes rolig, men med en Klang av Bitterhed som aldrig før:

—Nei, jeg kommer ikke ut av min Skog. Der utenfor ligger det forfærdelige, min gode Herre. Sandheden. At vi befinder os i Verdens Utkant, i det ytterste Øde, hvor ingen levende Menneskefot vil færdes uten den hjemløse og forjagede.

Han holdt inde. Så fortsatte han med et halvt sørgmodig Smil:

—Jeg blir i min dype, susende Skog; thi den omhyller mig og stænger Sandheden ute fra mine Øine og mine Tanker! Ja, De sa det selv, Hr. Pastor, at når De kom hit, da var det Dem som forflyttedes De langt, langt mot Syd. Og dermed mener vi den Verden, hvor Menneskene hører hjemme.

—Men det er jo dog kun Illusion, — et Selvbedrag......

—„Kun"? De må ikke agte Illusionen ringe, min gode Herre. Thi den er Livets eneste Ophold for os alle.

—Nu må jeg dristig si Dem, at De storlig feiler! Livets Ophold for os Mennesker er Bevisstheden om den levende, algode Gud, hvis Øie våker over vore Veie med uudgrundelig Kjærlighed, og hvis Faderfavn står os åpen ved hans Søn Jesus Kristus, vor korsfæstede Frelser.

Der blev stilt mellem de to Mænd. Hr. Johannes havde sænket sit Hode, mens Presten talte.

—Sådan lyder det, ja! sa han endelig uten at se op. — Og det er overmåde smukt. Det er længe siden det lød for mine gamle Øren. Blide Erindringer vækker det fra fjerne, svundne Tider...........

Ja, min gode Herre, den Illusion har også været min, som den er Deres og Millioners. Men forlængst, ak forlængst har den ubarmhjertige Sandhed knust den — likesom Lynet en Dag knuser Talismanen i den vilde Negers Hånd og splintrer hans Tro på dens Magt og Beskyttelse.

—De vil dog ikke si, at De ikke tror på den levende Gud?

Hr. Johannes stirret ind i Ilden og rystet langsomt på Hodet:

—For mig er ingen Gud! sa han stille.

Presten betragtet ham med Forfærdelse. Han måtte kjæmpe længe for at vinde sin Ro tilbake, før han kunde tale:

—Det er mig ufattelig, hvorledes en Mand, der som De så dypt og med så klare Øine har nedsænket sig i Menneskeslegtens Historie, i Folkenes og de enkeltes Skjæbner, — — at De ikke har måttet inderlig erkjende Guds evige Styrelse og den åbenbarede Religions seirende Sandhedsgang gjennem Tider og Slegter!

Hr. Johannes taug.

Og Søren Rømer taug.

Endelig brøt den gamle Mand Tausheden.

—Hr. Prest, sa han, — for den, der med vaktsomt Øie følger Menneskeslegtens Færden på Jorden gjennem skiftende Skjæbner, åbenbarer der sig en eneste Sandhed: At vi fødes, lever og dør. Hvorav vi fødes, hvorfor vi lever, og hvortil vi dør, — derom vide vi intet. Store Mennesker og små, enkelte og Millioner, Keisere, Konger og usle Fiskere — hvorav, hvorfor, hvortil? Vi lever under Tegnet av det store Spørsmål — uten Svar. Men dette avler Angst. Og i vor Angst tyr vi ind hver av os til det Svar, vor Fantasi skaper os, og lever i Illusionen, i de barmhjertige Selvbedrag. Negeren i sin vilde Urskog klamrer sig til sin Talisman. Den stilfærdige Kineser ser over Livets larmende Vrimmel hen til sin Buddha. Vi skyldbetyngede Europæere tyr til en korsfæstet Forsoner. Ak, min gode Herre! Menneskehedens Religioner „åbenbarer" intet uten Menneskenes Angst i skiftende Former. De er alle kun Fantasiernes farvefulde Dunst og Røk. Sandheden blir ensom og uløst tilbake: Vi fødes, lever og dør.

Hvorav, hvorfor, hvortil? Vi spør herom, fordi det strider — ingenlunde mot nogen vor Viden, — men mot et i vort Væsen nedlagt Instinkt, at der ingen Mening og Hensigt, intet Formål skulde være for vort Liv. Også dette tør være Illusion. Men vi må tro på et Formål. Vi kjender ikke dets Væsen og dets Art. Vi fødes, lever og dør i dets Tjeneste.............

Jeg vandrer i min tause Skog, under Stjernerne på Hvælvet. Som Stjernerne for min Barndom var mine himmelske, fortrolige Lekebrødre og Søstre, således er de mig nu Øine, der stirrer som mine ut i Rummet og Natten — mot det store, ubesvarte Spørsmål.

Men la mig ikke komme ut — utenfor. Thi der er intet uten den isnende Tomhed, Ødets Forbandelse.

La mig sitte her og vente på min eneste Ven. Han er på sin Vei til mig, og han kommer usvigelig sikkert, — fast han synes at ha en såre lang Vandring frem til mig, gamle Mand.

Døden, min gode Herre! ......................................................

Da Presten utpå Eftermiddagen gik nedover Dalen i sine egne Skispor langs Elvebredden, fløt Måneskinnet i Elven og lyste streifvis ind mellem Furustammerne i Skogen.

Han gik i dype Tanker. Hans Sjæl var beklemt. Med usigelig Medfølelse tænkte han på den ulykkelige Vantro, og hans Trang strakte sig mot Himlen efter Guds Kraft og Bistand til at redde ham. Han var gåt fra ham så hjælpeløs, som lamslåt i al sin Evne, av Sorg og Bedrøvelse; havde ikke fundet Ord med Magt og Klang.

Nede ved Fjorden fandt han sin Skyss og gik straks i Båten. Vinden var spaknet av, men selv om de måtte ta til Årerne, vilde de dog kunne nå hjem til Måsvær på Morgensiden.

Og de seilte utover i det blanke Månelys. Og Presten sovnet i Agterskotten.

Da han vågnet, var Månen nede, og det var såvidt begyndt at grålysne av Dag.

De var midt i åpne Fjorden. Et isnende Morgengufs med enkelte flakkende Småfnugg av Sne sved ham i Ansigtet, som han reiste sig. Skysskarene rodde i Taushed. Der var langt tillands på begge Sider, og rundt om sig så han den gråkolde Sjø endnu i Uro efter Nordvestkulingen før — vrang og toppet med nu og da en krap, hidsig Skumskavl — helt ut i åpne Havranden, hvor Mørket hang igjen i Vesthimlen, lavt over Havet.

Fjeldene strittet forrevne og avblåste, med enkelte gjenliggende Sneklatter i Sprækkerne.

Midt imot sig så han Måsvær med Næsset stængende for Vågen; den var lav og lå næsten i Mørke endnu.

Intet Liv var at øine i Fjorden, intet Lys var endnu tændt i de spredte Hytter.

En Rad svarte Skarv pilte forbi ut tilhavs, lavt over Sjøtoppene; en enslig Måse slog et Slag ut i Fjorden, men vendte med et forsultent Skrik ret over Båten og fløi tillands igjen.

...... Den tungsindige Stemning fra Kvelden før lå endnu over ham som et Tryk.

Og som han så sig om i den ufyse Morgen helt ut til det ytterste svarte Skjær, måtte han hviske til sig selv, at Eneboeren i Bjønndalsskogen havde Ret: Her var forfærdelig!

Den isnende Tomhed.

Ødets Forbandelse.

Dypere og dypere snek Mismodet sig over ham. Og han følte Uvilje mot den gamle Mand, som havde forstyrret hans Fred og lagt Mørke over hans Syn. Det var ham, som så han det kjendte Billed foran sig for første Gang. Og som strakte der sig en iskold Hånd ut derfra, som klemte om hans Hjerte.

Og den gudsforlatte Mands Tale lød i hans Sjæl; her tok den Magt, her steg der som Gjenklang av den op av Hav og nakne Fjeld, fra den hængende Vinterhimmel.....

Nu åpnet Måsværvågen sig for Båtbaugen. Han så Husene, de store, tunge på Handelsstedet, med en ensom Løgt i en Pakbodlem; Småhytterne langs Stranden. Og Kirken ovenfor. Den lyste gustent og blåblekt med sin forfrosne Maling og de kolde, sorte Ruter.

I Prestegården, der kun svakt skjelnedes fra Bakken, med Torvtaket og den gule Farve, — var der Lys på Kontoret.

Det var Jonina, som gjorde rent....

Hun havde vel neppe lagt i Ovnen.

En Jægt med hængende Råseil seg ut av Vågen for den spake Morgenbris.

—Det må vel være en Finmarking! mente en av Skysskarene.

—Rimeligvis. Men da må han ha været sterk i Havet inat, — siden han har søkt ind i Vågen!

Presten hørte ikke efter. Hans Øie fængsledes av Jægten, som de nu langsomt nærmet sig. Han så Rorgjængeren agterut og en anden Kar, som arbeidet forut.

Og dette Livstegn brøt som en Mare i hans Sind. Han følte Blodet strømme til Hjertet, og hans Tanker blev varme og sterke.

Han foldet Hænderne og bøiet sig i Bøn.

Han havde kjendt sig i den isnende Forfærdelses Nærhed. Nu seg Jægten dem tæt forbi, og Presten lettet på Huen og hilste venlig op til Rorgjængeren agterut.

Så vendte han påny Blikket mot Lyset i Prestegården og tok den varme, faste Beslutning: At be Jomfru Anne Kathrine om at bli hans Hustru og skape ham et Hjem i den lille Prestegård under Torvtaket.

Ja — ja! Et Hjem!

III

Som vanlig var Presten Mændene behjælpelig med at få Båten trukket på Land. Så tok han selv sin Skindvæske over Skulderen. Nisteskrin og Protokolkiste vilde Skysskarene bære op siden.

Han gik raskt forbi Nøst og Småhus i Fjæren og opover Bakken til Prestegården. Det var endnu halvskymt, og Joninas Lys flimret sterkt og klart bak Kontorvinduet.

Var nu Lykken god, så kanske hun havde set Prestebåten på Vågen og havde det varmt! Kanske endog en Kop varm Kaffe.....! Skjønt der var litet Håp derom; hun tænkte ikke langt, Jonina!

Han hutret og frøs og sprang opover Helletrappen. Ah! Det var nu godt at komme i Hus allikevel! Han stampet Sneslapset av Føtterne inde i Gangen og åpnet så raskt Kontordøren. Jonina var der ikke. Men til hans usigelige Velbehag og Overraskelse slog Varmen ham herlig imøte. På Skrivebordet stod begge hans gjildeste Kandelabre med fire tændte Lys i hver. Og på det lille Spisebord ved Siden av — hvad var dette for en ny og behagelig Ånd, der var faret i Jonina så pludselig! Der stod hans Mors gamle Samovar, skinnende blank og suste og sang! Ingen Undervisning, ingen Bøn havde hittil formådd Jonina til at bruke Samovaren. På den rene hvite Duk var der helt nydelig anrettet med Smørskål, Brødbakke, Tallerken, det fine Teservice fra Kina.....

Smilende over hele Ansigtet trak han Overtøiet av. Så gik han ut i Gangen — og hvad var det? Var det ikke Duften av stekt Kjød —? I Farten, da han kom, havde han ikke bemerket den. Og helt begeistret tok han i Kjøkkendøren. Men Kroken stod på indenfor.

Det lød så underlig derinde bak Døren. Han stod i dypeste Forbauselse, da Joninas Stemme hørtes — halvt beklemt:

—Om Presten vil være så god at vente et litet Øieblik!

—Ja ja, jeg venter gjerne, Jonina, sa han og gik tilbake til Kontoret. Han trak Sjøstøvlerne av, slængte dem ut på Gangen og gik så ind i Sovekammeret.

Også her møttes han av Mirakler.

Over Sengen lå et blomstret Silketæppe, som han ikke havde set utbredt, siden det lå over hans Mors Seng. Han havde såvidt skimtet det nu i en av de Kasser, der stod på Loftet; men det havde ikke faldt ham ind at ta det i Bruk. På Vaskebordet var alt rent og skinnende, og i en Kande var der varmt Vand. Der var over det hele en Pyntelighed og Renslighed, så han forstod, at Madame Foksen havde været der selv.

Mens han vasket og stelte sig, hørte han Jonina gå inde på Kontoret. Endelig gløttet hun på Døren:

—Det er nu bare værsågod! sa hun.

Han stak Føtterne i sine Tøfler og gik ind.

Den ene Kandelaber var flyttet hen på Spisebordet, og op imellem Lysene stod Dampen av et Fat med Rensdyrbif. Han gned sine Hænder og satte sig tilrette.

Da åpnedes Døren til Gangen.

—Kjære Jonina, dette må jeg si var

Han fór op — reiste sig så bråt, at Stolen ramlet overende bak ham.

Jomfru Thorborg Steenbuk fra Storslet kom imot ham over Gulvet. Hun var klædt i en blå Verkenskjole med en hvit Krave om Halsen. Hun kom smilende helt hen til ham og rakte ham Hånden. Søren Rømer stod stivnet.

—Goddag, Presten Rømer! Kjender De mig ikke igjen? Den dunkle Stemme var bløt, næsten bange.

—Jomfru Thorborg! hvisket han.

—Ja, det er mig — og slet ikke noget Spøkelse! smilte hun. Da han fremdeles ikke tok hendes fremrakte Hånd, lot hun den synke og sa sørgmodig:

—Synes De, det er så vondt at se mig igjen?

—Nei — nei — Goddag — og velkommen! De overrasket mig.....

Han rakte sin Hånd frem, og hun tok den varmt:

—Ja, mig havde De nok ikke ventet Besøk av! lo hun muntert. Jeg kom igårkveld med en Finmarksjægt. Og Jonina fortalte mig, at De var ventendes nårsomhelst. Og så var vi tidlig oppe og kikket efter Båten Deres og stelte istand til Dem.

—Ja, jeg ser jo — jeg sier mange Tak

—Men nu er De sulten, og nu skal De spise, mens det er varmt. Så sætter jeg mig her og spiser jeg også, og så litt om senn så skal vi prate!

Hun satte sig på den andre Siden av Bordet. Og Søren Rømer reiste Stolen op og indtok sin Plads. Som havde de sittet slik sammen alle Dage, bød hun ham av Fatet, skjænket Te for ham og passiarte og snakket.

—Vi har både slås og været Godvenner Jonina og jeg, må De tro. Det var nu først denne herlige Samovaren, som stod støvet på Kjøkkenhylden, og som hun negtet at gi sig i Kast med. Hun vilde koke Kaffe, men jeg vet jo, at Presten liker bedst Te om Morgenen.... Så var det Sengeværelset Deres. Det så jo ut som Folkeruffet på en Jægt! Jonina måtte ut med Overtæppet — så nødig hun vilde ut med alt, akkurat som hun trodde, jeg vilde stjæle!

Og hun lo høit og spiste — og nødet ham til at forsyne sig:

—Ja, De kjender nok Renbiffen min igjen fra Storslet —!

—Hvordan står der til — på Storslet? spurte Presten.

—Ja nu har jeg ræket på Havet i fjorten Dage på denne velsignede Berlevågsjægten. Men da jeg reiste, var alt bare bra. Det vil si der var jo en svare Opstandelse over mig da, som vilde til Tromsø så bråt! Havde de visst, at det bar hit til Måsvær med mig, så havde de nok hilst så meget....

—De skulde til Tromsø —?

Hun slog op sin gladeste Latter:

—Hvad har jeg at gjøre på Troms! Skipperen min blev liggende der i to Døgn; men jeg satte ikke Foten på Land. Den eneste, jeg havde Lyst til at træffe, var den snille, hyggelige Bispen vor. Men jeg turde jo ikke si, hvor jeg agtet mig hen!

—Og hvor — agter De Dem så hen —? Til Berlevåg?

—Jeg —? Her sitter jeg jo, Prest! Jægten seilte til Berlevåg den — De kan tro, den Moroen var ikke stor!

Litt efter la hun fra sig Kniv og Gaffel. Hun satte Albuerne på Bordet, støttet Haken mot de foldede Hænder og så smilende, alvorlig på ham:

—Jeg skjønte jo, at jeg havde gjort Dem sørgmodig og harm — så nødig jeg da vilde det! Da De var reist slik — var der ikke nogen Moro længere i nogen Ting. Jeg prøvet at skrive til Dem, Prest; men jeg syntes bare, det hele var så bort i Væggene dumt. Og så kom Bispen til Storslet nu i Høst. Og han havde været her om Sommeren og fortalte om Dem, — hvordan De havde det. Jeg visste om Jonina og Stellet hendes og om denne ufyselige Prestegården — længe før jeg kom hit igårkveld. Men efterat Bispen var reist, fik jeg ikke min Fred, Prest. Jeg tænkte så på Dem, og så syntes jeg, det var det greieste at møte Dem selv..... Og det kan nu være det samme, der er så mangt at tale om. Her er jeg nu endelig, og nu skal De bare la mig vaske og stelle for Dem — til Tak likesom og — for at gjøre litt godt igjen, at jeg var ond og uartig og skræmte Dem bort.....

—Kjære Jomfru Thorborg, — De har da intet.....

—Å jeg vet! Snak ikke om det! For det skjønner jeg bedre end De selv det. Men nu skal De se, hvor godt og koselig De skal få det allikevel i denne elendige Prestegården — bare jeg får råde litt.....! De er ikke gift endnu altså?

—Ne—ei, jeg er nok ikke gift.

—Ja for Bispen slog litt på det. Og det var min store Frygt, at jeg på den Måten kanske kom for sent og ikke fik gjort nogenting for Dem.

—Er — De selv — ikke gift endnu?

—Jeg nei! De tænker på Jens Rasmussen. Ånei da. Det blev bare Tull det med Jens og mig. Men det er ikke noget at snakke om. Fortæl heller om hende, De skal gifte Dem med! Når skal Bryllupet stå?

—Nei, nei, der er intetsomhelst bestemt i så Måte. De må ha mistydet Biskopen. Jeg er ikke trolovet endnu.

—Endnu? Men så blir De det snart —?

—Det sømmer sig ikke, at vi taler om dette. Der er rigtignok en ung Pike i Sognet......

—Er hun vakker, Prest?

Presten så et hastig Sekund ind i hendes luende sorte Øine. Uvilkårlig måtte han sammenligne Anne Kathrines Ansigt.....

—Den ydre Skjønhed har ingenting at bety, Jomfru! sa han strengt.

—Nei. Ånei. Det er vel så. Skjønheden stakkar — den er bare noget Skidt den.

Han måtte, så nødig han vilde, le av hendes løierlig bedrøvede Mine.

—Men er De mæt nu da?

—Jo tak! Det var et sjelden velsmagende Måltid.

—Så tar vi ut i en Fei!

Ved Joninas Hjælp blev hele det lille Bord båret ut i Kjøkkenet.

—Se så, nu har De Deres at bestille på Kontoret — og så går vi løs i Kjøkkenet, Jonina og jeg!

Hun forsvandt med sin muntre Latter.

Søren Rømer blev stående midt på Kontorgulvet.

Det var som han drømte.

Han hørte dem stelle ute i Kjøkkenet, og han fik ikke sine Tanker samlet. Han tok på sig og gik ut. En lang Tur vandret han opover Bakken, forbi Kirkegården.

I den opklarende Formiddag vendte han tilbake, gik stille ind på Kontoret og gav sig til at arbeide.

Jomfru Thorborg og Jonina var ovenpå, på Loftet. Han hørte dem deroppe, men stængte for sine Øren, grov sig ned i Arbeidet.

—Omforladelse, at jeg forstyrrer! Thorborg kom lydløst i Døren og gik på Tåspidserne over Gulvet.

—Vi har bare fundet frem rent Sengetøi —!

Om litt kom hun tilbake fra Sovekammeret:

—De har jo en hel Skatkiste stående deroppe — med det deiligste Lintøi — Damask og al Herlighed.....

—Ja, det er jo min Mors.....

—Og alt det har hun latt ligge ubrukt, Jonina!

—Ja, jeg får vel Lov til at pakke ut deroppe?

—Av mine Kasser? Ja, så meget De bare vil, kjære Jomfru.

—For vi finder så mangt — nikket hun og forsvandt igjen.

Timerne gik. Og han blev buden til Middag.

Han så sig forvirret om efter Spisebordet.....

—Vi har dækket herover! lo hun. — Nu skal De bare se!

Hun gik foran ham over Gangen og ind i den ubeboede Dagligstue. Her stod hulter til bulter alskens Husgeråd og Saker, som var hentet ned fra Loftet. Og hun slog Døren op til Spisestuen indenfor.

—Se her! sa hun med Stolthed. — Nøie efterset har De et såre vel forsynet Hus. Liketil disse her! Hun pekte på Filledækkenerne, som lå tæt over det råtne Gulv.

Med meget Stræv havde de fåt nogenlunde Skik på Ovnen. Spisebord og Stoler stod midt på Gulvet — så festlig et Middagsbord som han aldrig havde set indenfor sine Vægger. Og Maten var Renkjøt og Suppe.

—Vi skal nok få Forandring i Kosten, — men idag var der ikke Råd for andet! undskyldte hun sig. — Men ikke sandt, dette er da meget likere end at ha hele Matsjauen inde på Kontoret — både til Forstyrrelse og dårlig Luft!...........................................

Middagen forløp på det muntreste.

Overtræt efter den natlige Reise sov Søren Rømer sin drøie Middagslur og blev vækket av Jonina med Kaffe.

—Men — skal ikke Jomfru Steenbuk ha Kaffe? spurte han.

—Tak, jeg drikker på Kjøkkenet! ropte hun gjennem den åpne Dør fra Gangen. — Vi har Vaskesjau, så jeg ser ikke slik ut...

Fremdeles som i Drømme blev Presten sittende over sin Kaffe ved Skrivebordet. Det var alt næsten mørkt ute. Han tændte Lys og gav sig til at arbeide igjen.

Men Tankerne vilde ikke holde sammen over Skrivelser og Protokoller. Endelig reiste han sig, slukket og gik ut.

Dennegang gik han sin vanlige Vei langs Fjæren. Helt ut til den store Sten på Fiskenæsset.

Og her sat han længe og overveiet og ordnet sine Tanker.

Det var jo egentlig intet at la sig skake op for. Hun var god og dygtig og fuld av den bedste Vilje til at vise ham, at alt ondt var forbi mellem dem. Og da var der jo intet galt i, at hun blev hos ham en kortere Tid. Hun havde vel sine Planer med Hensyn til sin Hjemreise .... han vilde ikke støte hende ved at være ugjæstfri.

Han gransket sig selv og kunde berolige sig med, at hun ikke længere øvet hin forfærdelige, ophidsende Virkning på ham. Alt det var som strøket av både hendes Væsen mot ham og av hans egen Følelse.

Ja, så var det: Hendes gode Jeg havde seiret over det dårlige. Visselig havde hans Avreise fra Storslet været hende en stor Belærelse og Formaning. Og nu havde hun Trang til at gjenopreise sig i hans Agtelse og — som hun selv sa — gjøre godt igjen, hvad der var foregåt imellem dem.

Han skulde ikke støte hende fra sig! Det vilde være Synd av ham. Og han var jo nu helt sterk! Ja, han bluedes ved Tanken på sig selv i hine onde Dage på Storslet.

Han vendte tilbake til Prestegården med lettet Sind. Al hans Uro var borte, og ved Aftensbordet og efterpå inde på Kontoret hørte han hende med Fornøielse fortælle fra Storslet, om den nye Prest, om Sandøvær, Fjordbotn.....

Hun sat så lunt i hans Gyngestol og stoppet hans Strømper.

—Men husch! hvor fælt her er her nordover! sa hun.

—Åja, her er goldere og fattigere end nede hos Eder på Helgeland. Men her er meget godt og behagelig at finde her også, må De tro. Mange udmerkede, snille og pene Folk!

—Så —?

—Ja, nogen større Lystighed og Fornøielse kan jeg neppe by min Gjæst, sa han, — men hos Handelsmand Foksens her vil De træffe gode Mennesker.

—Det tror jeg ikke, Prest.

—Tror De ikke —? Men De kjender dem jo ikke...

—Å, når jeg ser, hvordan disse „gode Mennesker" har latt Dem gå her i Uorden og Urenslighed og Vanstel.....

—Foksens har været mig meget hjælpsomme, har vist mig så meget Venskap...

—Skidt med slikt Venskap! Det er en Skam er det. Bare det lille, jeg har rukket at se — Svineri og Mishandling på al Kant! Er det her — hos Foksens, hun er, den unge Piken, kanske —?

Presten blev rød.

—Jeg sier Dem, at det er intet at tale om. Biskopen har ment, at Jomfru Ross på Tennø....

—Hvor er det henne?

—Etpar Mil derover....

—De kan tro, Prestegården på Storslet er blit trivelig! Der er nok ikke råtne Gulver! Og tænke sig — midt i selve Stuen! Og De har været her i to År snart! En Skam er det! Forresten — De er en Godfjot, som finder Dem i slikt!

Søren Rømer måtte le.

Det lakket utpå den sene Kveld, og hun foldet Strømpen sammen:

—Ja, jeg har redet op for mig selv jeg, Prest, Ovenpå her.

—Det er nok ikke rart bevendt med...

—Å, jeg klarer mig godt.

—Ja, for jeg havde jo ellers tænkt, at det bedste var at be den gode Madame Foksen om at huse Dem den Stund De blir....!

—Tak, Sengen deroppe er god nok for mig den. De skal såmen ikke bry fremmede Folk for min Skyld.

De sa hinanden venlig Godnat.

Og Søren Rømer gik tilsengs, mens han smilende tænkte på, hvor fredelig og godt denne Dag var endt, der var begyndt så urolig bevæget....... Han strakte sig med Velbehag i de rene Lakener.

Han hørte Jomfru Thorborg ovenpå. Der var lydt i det gamle Hus, og Gulvplankerne knirket. Men han hørte, at hun trådte let over dem og var varsom for ikke at gjøre Larm.......

Det var dog en egen lun Fornemmelse ved at vite et Medmenneske i Huset.....

Det blev stilt deroppe.

Og hans Tanker gik.

Hvor var hun i sit Hjerte god og varm! Og hvad Veir der stod av hendes Duelighed —!

Og smuk var hun! Lysende smuk med de sorte Øine, den dunkle, varme Hud....

Han fór op og stirret med Skræk ut i Mørket.

Men han beroliget sig og la sig tilbake. Han jog Tankerne og vilde sove. Men han fik ikke sove. Angsten snek sig ind i hans Sjæl...................................................

Utpå Formiddagen den næste Dag kom han tilbake fra en Vandring til Fiskenæsset.

Han fandt Jomfru Thorborg i Kontoret, beskjæftiget med at tørre Støv av hans Bokhylder.

—Jomfru Thorborg! sa han alvorlig, — jeg har nu inat og idag overveiet Saken nærmere. Og jeg finder det rettest allikevel, at De får Deres Natteleie hos Foksens.

Hun blev blussende rød.

—Det — det er av flere Grunde rettest. Både for Deres egen Skyld — og

—Prest! avbrøt hun ham, — si ikke mere! Jeg vet, hvad De tænker og mener. De skal slippe at si mig det. Jeg skal si det selv. De er ræd for, at jeg skal gjøre slike Galskaper omigjen — og komme til Dem om Natten. Men De skal ikke frygte. Jeg har skammet mig nok over min dumme, dumme Ubeherskethed og Trodsigheden efterpå. Det er ikke for andet, jeg kom hit reisende end for at vise Dem, at jeg ikke er en slik en, som De tror og tænker om mig! Det var så anderledes — men De forstod ikke — De kunde jo ikke heller forstå......

Hun løftet sine sænkede Øine op til ham. Tårerne skalv i deres mørke Glans, og hun strakte begge Hænderne halvt ut imot ham:

—De må ikke jage mig ut av Huset — som en Tøite! For da jager De mig ret på Havet. Da — kan jeg ikke leve!

Han bøiet Hodet.

—Jeg skal være så stille og god, Prest. Bare De gir mig Lov til at gjøre det godt for Dem — sålænge De trænger det!

Han stod taus. Hun kom helt hen til ham og rakte ham Hånden:

—Ikkesandt, Prest, De vil tro mig? Og la mig få bli hos Dem!

Han tok hendes Hånd og så på hende og smilte. Så sa han halvhøit:

—Gud velsigne Dem!

—Tak! hvisket hun og gik forbi ham ut. Kjæmpende med Gråten.

Søren Rømer sank ned i sin Stol med begge Hænder for Ansigtet.

Der blev et helt nyt Liv i den gamle Prestegård på Måsvær. Ute i de skinnende Dage sidst i Mars og indover April var der en Hamring og Banken, så det gav Gjenlyd i Åserne og hørtes vidt over Fjorden. Den ene Båtfarm seg ind på Vågen efter den andre med Materiale fra Byen og fra Sagbruket i Bjønndalen. Mattis Snekker med to Gutter arbeidet, så Sveden randt deroppe — med nye Gulv i de to Stuer og tildels også i Kjøkkenet. Under dem grov og murte Peder i Gammen på den elendige Kjælder.

Fra Kjelnæsset sendte Madame Juhl etpar Ladninger nye Sten til Trappen og til Hellegangen bak Kjøkkenet. De stod opreist langs det forfaldne Havestakit og ventet på Snesmeltning og Teleløsning.

Der var kommet svært Spændtak i Sognepresten: Han klaget og rekvirerte og henviste til fjorgamle Herredsbeslutninger. Og Sognet måtte punge ut og anvise både til Materiale og Arbeidspenge. Der krangledes en hel Del, forlangtes Refusion av Stat og av Kirkefond. Men Presten var rent vild, tvang Pengene frem der de fandtes, og henviste Krangelet til senere Avgjørelse.

Jojo, der var nok Marg og Must i den nysankomne Husbestyrerinden hans! Thi at det var Jomfru Steenbuk sør fra Helgeland, som stod bakom, det visste enhver både i Herredsstyret og ellers. Og både Mattis Snekker og alle andre, som havde Arbeide ved Prestegårdens Reparation, kunde berette, hvordan hun var over dem som en Hauk tidlig og sent — og med mangeslags Forstand, hvor én ikke skulde vente den hos et Kvindfolk, på Muring og Gulvlægning.... Det var nok ikke første Gang, hun så Håndværkere nei! Men grei og kontant var hun, det skulde ingen negte for, og Spøk og Lystighed stod der om hende til al Tid.

Den værste Hamringen gik på i April, mens Presten selv læste med Konfirmanderne i Kjelnæs.

I Slutten av Mai alt var der snebart i Bakkerne. Mattis Snekker var færdig med Gulvene og andet indvendig Arbeide. Så var det nye Vandbord og megen utvendig Reparation. Og tilslut malte Mattis hele Prestegården over med friskeste Gulmaling fra Boden hos Foksen.

Og da Sommeren var fuldskurendes inde med Løv i Bjerkerabberne, grønt i Græs og Mose, med Fugl i Havet og Fugl i alle Busker, da lå Prestegården og lyste på Bakken over de grå Huse i Fjæren, skinnende nymalt og med Torvtaket dryssende fuldt av Smørblomst, Blåklokker og skjælvende Silkestrå. Skjæren lappet på sit gamle Rede i det ene Rognetræ ved Trappen, skvatret og holdt et farlig Leven fra Morgen til Kveld. Nede i Haven rotet Peder i Gammen, Jonina og Jomfru Thorborg selv med nykjørt Jord og Gjødsel, så Lugten lå frisk i Vinddraget. Også Havestakittet var blit repareret med nye Spiler mellem de gamle. Til Maling havde der nok ikke været Muligheds Råd i dette År!

Alt som tiest kunde man nu se Folk sitte på Trappehellen i Prestegården og gjøre sig det hyggelig. Mest var det Hr. Foksen, der kom og fik sig en Sladder. Men alt i ett også den unge Anton Juhl fra Kjelnæsset, Klüwer Andsvåg eller andre. Kvinderne så man sjeldnere. Når disse stundom fulgte sine Mænd til Måsvær, var det dog fast Skik, at Madame Foksen tok sine Gjæster med på Visit i Prestegården. Men det var hovedsagelig Mandfolkene, som lot til at trives ved et Glas av Jomfru Thorborgs gode Punsch på en ledig Eftermiddags- eller Kveldstund.

Inden Døre var det gamle Hus knapt til at kjende igjen. Pudset og stelt med Billeder på Væggene, Tæpper på Bordene, Hækleduker og Trøstere var der rent koselig under de lave Tak og med Kaptein Rømer og Hustrus gamle Møblement. Hvad der kunde mangle, var erstattet av Mattis Snekker og skjult og dækket på mangehånde kvindelistig Vei under Puter og Varetræk.

Under Vårtinget på Måsvær bød Presten Øvrigheden og Prokuratorer med Foksens til Gjæstebud hos sig. Og dette Gjæstebud blev alle en Overraskelse. Så god Beværtning havde man ikke fåt i denne Egn! Og Presten var en overmåde behagelig og omgjængelig Vært, som gjorde Ret for sig både ved Glasset og ellers. Al Tale om hans puritanske Strenghed var den pure Bagvaskelse. Men Festens Midtpunkt havde dog været den smukke og lystige Jomfru Steenbuk. Der havde den gode Presten Rømer visst at skaffe sig en Husbestyrerinde, som sa seks! Herrerne strømmet over av Begeistring og havde helt ondt for at slutte og komme sig hjem til de Foksenske Gjæstesenger i den solstille Morgenstund!

Utpå Sommeren kom der som vanlig Besøk til Foksens på Måsvær, både Barn og Voksne fra Byen. De holdt sig næsten mere i Prestegården end på Handelsstedet. Thi med Jomfru Thorborg fulgte der Liv og Morskap for både store og små.

Ja, der var i Sandhed kommet nyt Liv i den gamle, forfaldne og forlatte Prestegård!

Der stod Glans av Jomfru Thorborgs Glæde og Tilfredshed. Og Presten måtte varmt takke hende for alt hendes Værk!

Han var ellers selv litet hjemme. Jevnlig lå han på Reiser rundt i Hovedsogn og Annekser.

Han havde navnlig kastet sig over Skolerne. På Kjelnæsset avsatte han bent frem gamle Klokker Gabriel fra Konfirmandlæsningen. Han overtok den selv og blev boende derute i fem Uker. Han besøkte Lærerne, katekiserte Barna og formante Forældrene. Dertil begyndte han med at holde Opbyggelser, hvor Folk havde langt eller vondt for at komme til Kirke.

Han var også ivrig i Herredsstyrer, Fattigkommissioner o. lign.

Fra Stiftsdirektion og Biskop høstet han megen Anerkjendelse for sit dygtige Arbeide. Og i Menigheden var hans Anseelse større end nogensinde.

Slik Prest havde ingen set. Han var overalt, nådde alt og alle i det vældige Sognekald. Og rundt i Menigheden mumlet flere og flere om, at han tok for meget på sig. Vistnok var han en kraftig Kar; men som han fór frem uten Stans og Hvile, var det Uvet. Det var også ganske vondt at se ham mange Ganger, dødstræt og slitt. Han var blit mager, og hans Øine brandt med den hellige Nidkjærheds Ild.

Hans Prækener, der før havde været så sært stilfærdige, vokset nu i Kraft og Glød, gik som Herrens Veir over deres Hoder. Som aldrig før fremmanet han Syndens Straf og ropte han på Samvittighederne til Kamp mot Djævelen, Verden og vort eget Kjød. Ja, det var tit som skalv og bævet de spinkle Kirkehuse under hans Røst.

Men en herlig Guds Mand havde de fåt, det måtte storlig erkjendes og takkes for!

..... Med desto større Undren og Beroligelse så de Mænd, der kom i Prestegården som alt hyppigere Gjæster, hvorledes Presten i sit Hjem var rolig og tilfreds, altid venlig, ja ofte utover Kveldene endog oprømt og munter som ingensinde før.

Og de fandt Forklaringen i, at Presten Rømer var en Mand, som havde fundet sit rette Kald og Virke — og deri sin Livslykke.

Til Jomfru Thorborgs Ære faldt der mange Ord om, hvor vel hun visste at stelle for ham i hans Hus! ...........................

Søren Rømer led.

Hans Sinds velsignede Fred var borte. Det lyse, rolige Mot, Arbeidets Glæde, Dagenes jevne Tilfredshed — alt var jaget ut av hans Liv, og hans Dage som hans Nætter var Kamp og Pine.

Han klamret sig til sin Gud, ja som aldrig før slynget han sine Arme om Kristi blodige Føtter på Korsets Træ. Og han røgtet sit Kald i Herrens Tjeneste som jaget med Piskeslag. Guds Billed flammet for hans Øine, og Forkyndelsen slog som Luer over hans Læber — fra den fortærende Ild i hans Sjæl.

Men han fandt ikke Frelse.

Så høit han hævet sig under Bøn og Anråbelse, ja til Guds høieste Renhed — atter faldt han, atter lå han på sin Buk på Jorden, ja som det jordbundne Dyr — og stirret med Forfærdelse i Avgrunden, der påny havde åpnet sig i hans Sjæls Inderste: Det syndige Sansebegjær.

Han kaldte alle gode Magter til Hjælp. Han kastet sig som aldrig før ind i den prestelige Gjerning; han tyet ind i Minderne om sin elskelige Mor, hvis Væsen nu færdedes som nyvakt mellem hendes gamle Eiendele i hans Hjem. Og han tugtet sig ved at foreholde sig netop den rene Godhed, den kvindelige Tilbakeholdenhed og Ærbarhed, som Jomfru Thorborg selv så smukt bar til Skue. Og han blusset av Skam likeoverfor hende.

Og han spurte sig selv, om han da ikke elsket hende? Om han ikke i Tugt og Ære kunde by hende sin Hånd som hans Hustru! Og hans Tanker blev milde og ømme derved. Men så gren Satans Åsyn frem, og han visste, at slik som han havde det i sin lønlige Sjæl, vilde han ikke be hende om Ægteskap som en sand Kristi Efterfølger og Tjener — det vilde kun være en foragtelig Eftergivenhed mot hans syndefuldt brændende Begjær. Synd for Gud og Synd mot hende, hvis Kamp og Seier han havde set, og som skulde være ham det skjønneste Eksempel.

Ånei, han var ikke den, der kunde by en Kvinde den rene, hellige Kjærlighed, den hvorpå Hjem og Hjemmets Velsignelse byggedes til Guds Ære.

Smertelig havde han følt det i de Dage, da Jomfru Anne Kathrine var på Måsvær, før hun reiste. Al hendes Ynde og fine Kvindelighed var som blegnet for ham, og havde han budt hende sin Hånd og sit Hjerte, da havde han begåt en stor Løgnens Synd. Thi han droges ikke til hende med nogen sin eneste Længsel.

Og Anne Kathrine havde set på ham så stilt spørgende. Vel havde hendes Blik opfattet Forvandlingen i ham; men hendes uskyldige og rene Jomfrusjæl havde ikke fattet dens Væsen.

Sit lønlige Væsen bar han skjult for alles Øine — som en Misdæder, der dølger sin Udåd. Ja som en Løgner gik han omkring — i sit Hjem, hos den lyse, muntre Thorborg, og ute i al sin Gjerning.

Han flydde fra sin Prestegård, hvor hendes Nærhed var den stadig truende Fare for hans Tanker. Men Tankerne fulgte ham, hvor han fór. Og han flakket og reiste, arbeidet med Skolerne, holdt Opbyggelser, præket, så de spinkle Kirker skalv under hans Røst.

Han vendte tilbake — til Hjemmet, som lyste ham så smukt og venlig imøte oppe i den bleke Bakke. Han var træt og mismodig. Men intet ventet ham uten ny Nød og Skam.....

Han tænkte i mangen pinefuld Stund: Om han skulde be hende reise?

Men han kunde det ikke.

Han kunde ikke fornedre sig og tilstå sin ynkelige Skam. Og selv om han kunde overvinde sig dertil — han turde ikke. Bak Tanken derom steg der en lønlig Skræk: Om han derved vakte de onde Magter tillive — i hende! Hvad Syndeskyld væltet han da ikke over sig!

Og som hun la al sin Glæde og al sin Sjæl i Arbeidet for hans Vel og Lykke — hvor kunde han jage hende! Som hun la Planerne, så måtte hun utføre dem; ja Prestegården var blit hendes, hun var ett med dens Fornyelse.....

Ånei. Hun måtte bli, til hun selv valgte sin Time. Og han fik bære sit Kors og kjæmpe sin Kamp som en Mand.

Hjælp var ikke at få — uten hos Gud.

Det var ham som en Velgjerning, når der kom Gjæster i Prestegården de Dage, han var hjemme. Tankerne spredtes, og Jomfru Thorborg kom ham fjernere mellem de fremmede. Han havde lært at skatte hendes fortrinlige Punsch. Den lettet også hans Sind, — og den gav ham Søvn i de onde Nattetimer.

Også på sine lange Reiser havde han nu med sig Brændevin. Han havde forståt, at hans Skyssfolk følte sig misligholdt ved, at han brøt med al Skik og Sedvane og ikke undte dem en Skyssdram. Også for ham selv kom en sådan vel med i Kulde og Veir. Og når de hete og onde Tanker holdt ham våken, kunde Brændevinet bringe Døsighed og Søvn.

Skolebarn og Sommergjæster reiste, og der blev stilt på Måsvær. Og i Stilheden minket Dagene og blev det så hastig Høst.

Løvet hang rødt og gult i Bjerkeriset til midt i September. Da gik der en Vestenstorm over Øen, og den ribbet Skog og Krat til sidste gyldne Penning. Den stod på i to Døgn.

Da Jomfru Thorborg den tredje Dags Formiddag kom ut på Trappehellen, så hun sig på en fremmed Ø, som hun ikke kjendte. Som var der faret en to Døgns Skadebrand over Landet, det hun bare havde set i Vinterlin og Sommergrønt, lå det svart med strittende Ris i Stenkløfterne.

Vågen lå blygrå stille. Men om begge Næs slog Skumbrottet høit opefter det nakne Fjeld; thi Sjøen gik endnu stor i Havet og indigjennem Fjordgapet utenfor.

Skodden seg av Fjeldene. Som et Avtryk av den lå der igjen i de øverste Topper et Lag av skjærende hvit Nysne. Vinteren stak sin Flik frem og varet, at retnu var den ikke langt unna!

Der var isnende koldt. Men snart vilde Solen trænge gjennem Gråluften og varme.

Trosteflokken fór skrikende fra de to Rognetrær, idet hun kom ut. Bladene var borte; men Bærene hang som Klaser av Blodsdråper mellem Kvistene. Trosten var sulten og fløi ikke længere end til Spilerne i Havegjærdet. Der sat de og ventet og småskjændte, mens hun blev stående på den øverste Helle.

Hun så sig om og tilsut med Uro utover i Fjorden. Presten havde været ventendes hjem fra Tennø i disse to Stormdage. Bare han nu ikke la fortidlig på Hjemtur. Havet var endnu svært....... Og han var uvoren og havde bare to Unggutter i Skyss dennegang!

Så gik hun ned Trappen med noget som et Smil over sig: Hun havde ikke selv været ræd Sjøen — før!

Og Trosten kastet sig ind i Rognetrærne igjen.

Hun havde Kurv med og vilde berge i Hus de sidste Næper og Gulerøtter i Haven. Der så pjusket ut dernede. De lange brandgule Ringblomster lå langs Marken i Vase; Stedmorsblomsterne havde fåt Bladene vrængt, og de stormægtige Herakliestængler var brukket tversover. Hun stelte litt med Stedmorsblomsterne, rettet dem og strøk dem. Av Ringblomsterne plukket hun de fleste. De stod ikke til at redde, og så var det jo bedst at ha Hyggen av dem inde, sålænge de varte. De var desuten Prestens Yndlingsblomster.

Som hun derefter gik ivei med Næpebedet, rykket op og sanket i Kurven, lød der en Stemme tæt bak hende.

—Goddag, Jomfru Steenbuk!

Det var Madame Foksen, som stod utenfor Gjærdet.

—Goddag, Madame Foksen!

—De steller i Haven, ser jeg.

—Ja, nu er det slut med den! Jeg tar ind, det som står igjen. Ret som det er har vi Frosten.

—Åja. Den kan vi ret få snart nok.

—Se — Sne i Fjeldene!

—Ja, Sommeren her hos os er ikke lang, Jomfru.

—Var det noget, Madamen vilde...?

Thorborg havde reist sig og børstet sit Forklæde.

—Ja — sandt at si — så vilde jeg gjerne ha talt et litet Ord med Dem. Men jeg kan godt komme igjen siden, hvis jeg forstyrrer...

—På ingen mulig Måte! Det var kanske høveligst inde?

—Ja tak, om De havde et litet Øieblik.....

—Værsågod, Madame Foksen! Hun åpnet Havegrinden, tok med sig Ringblomsterne og fulgte Madame Foksen ind i Stuen.

—End jeg tror, De har lagt i Ovnen! sa Madamen, idet hun kom til Sæte.

—Ja, her var så bitterlig koldt. Og jeg venter Presten hjem — han kan ha havt det både surt og stridt.....

—Ja, ja, det er sandt og visst.

—Det var jo den rene Vinter imorges, sa Thorborg.

—Ja, sandelig. En får nok belave sig på, at Vinteren kommer tidlig iår, sa Madame Foksen.

Og så blev det stilt. Endelig så Madame Foksen på hende med sine rolige Øine:

—Og hvorlænge har De nu tænkt at holde ut heroppe?

—Jeg? Thorborg rykket til og blev rank. — Hvad mener De —?

—Jeg mener at spørge Dem om, hvorlænge De tænker at bli her?

—Og hvorfor spør Madame Foksen om det?

—Kjære Jomfru Steenbuk, De kan da ikke ta det fortrydelig op, at jeg spør Dem om dette!

Thorborg slog op en Latter:

—Det hørtes bare ut, som De vilde jage mig!

—Hvor skulde jeg kunne ville jage Dem!

—Jo, jeg agter at bli her akkurat sålænge Presten vil ha mig.

—Og det er avgjort så — mellem Presten og Dem?

Thorborg blev rød. Hun tænkte på Dagen efter hendes Ankomst, da Presten vilde ha hende til at flytte til Foksens.

—Ja, det er avgjort det, Madame Foksen, sa hun rolig. — Mellem os to. Mellem Presten og mig.

Madame Foksen sat litt. Så bøiet hun sig frem og spurte mildt og som med Undskyldning:

—Har De intet at forsømme ved at bli her så længe på Måsvær?

—Nei. Jeg forsømmer intet ved at bli her. Og jeg mener frit, at jeg vilde forsømt meget ved ikke at ha blit her — i Prestegården.

—Deri kan ingen gi Dem mere Ret end jeg, sa Madame Foksen — De har visselig her øvet en velsignet Gjerning.

—Ja. Madame Foksen, jeg synes, det var på Tide, at nogen kom til denne Manden — og dette Huset.

—Jeg har tidligere forståt på Dem, Jomfru Steenbuk, at De har bebreidet os — og da falder jo Ansvaret navnlig på mig — at vi ikke havde tat os mere av Prestens Hus og Stel.

—Ja, når De sier det, så vil jeg ikke negte for......

—Det er ikke så let at dømme, Jomfru. Det kan falde så forskjellig for de forskjellige. Jeg tør nok si, at både jeg og min Søster var Presten til nogen Hjælp. Han sa os, at det var mere end nok.....

—Pyh — han da! Alting er jo mere end nok for ham!

—Vi bad ham være så god at si fra, om han noget skulde ønske. Og det ventet vi på. Vi vilde nødig være — påtrængende, Jomfru. Både min Søster og jeg har en stor Frygt for det.

Thorborgs Øine flammet op.

—Mener De dermed at si, at jeg — at jeg har været påtrængende?

—Jeg mener at si, at det er så forskjellig for de forskjellige Mennesker. Og at man må dømme hinandens Handlinger derefter. Den Frygt, vi næret, holdt ikke Dem tilbake

—Den „Frygten" Deres er ikke altid likestor den visst. Det er vel også forskjellig, Madame Foksen! Når det gjælder et enslig Fruentimmer som mig.......

—De mener, at jeg nu er påtrængende mot Dem!

—Ja mener jeg noget, så mener jeg nu det!

—Jeg ventet mig jo nok, at De vilde bebreide mig dette. Og jeg kan vel ikke negte for, at De har Ret. At jeg nu er påtrængende mot Dem, Jomfru Steenbuk. Men når De med al god Grund ser Deres Retfærdiggjørelse i, at De har handlet vel mot vor Prest, som vi alle sætter høit og holder så inderlig av, så tør jeg kanske også be Dem se min Retfærdiggjørelse deri, at jeg nu handler efter bedste Forstand til Prestens Fordel. Når jeg efter megen Overveielse ser bort fra min Uvilje mot at trænge mig på Dem, da sker det, fordi jeg finder at måtte gå til Dem i en Velfærdssak for Presten, kanske større end den at stelle hans Hus og ordne hans Hjem.

—En Velfærdssak for Presten —?

—Har det aldrig faldt Dem ind, Jomfru Steenbuk, at tænke på, hvordan det tar sig ut, at De, en ung, ugift Kvinde, lever her under ett Tak med Presten, som også er ugift og ung?

—Jo, det tænker jeg på hver Dag det, Madame Foksen.

—Nu ja.....

—Og jeg synes, det tar sig ganske herlig ut. Aldrig har en ung, ugift Kvinde været lykkeligere end jeg er her. I mit Liv har jeg ikke havt så god og velsignet en Tid som denne. Og såvidt jeg kan se og forstå, så har den unge og ugifte Prest det bare trivelig og bra han også!

—Jeg tænker ikke på, hvordan det tar sig ut for Dem selv. Men for andre, Jomfru Steenbuk. Andre kan måske se noget anderledes.

—Jeg har aldrig tænkt og aldrig behøvet at tænke på, hvad — andre synes! sa Thorborg og slog med Nakken.

—Men det behøver kanske — Presten!

—Presten —? Hå!

Madame Foksen flyttet sig tættere til Bordet. Hun så Thorborg strengt i Øinene og sa langsomt og bestemt:

—Det er min Pligt at si Dem, Jomfru Steenbuk, at Deres Ophold her i Prestegården har git Anledning til adskillig Snak i vort Sogn. Man finder, at Forholdet her ser noget underlig ut.....

—Man tror, vi lever som Svin! Si det bent ut, Madame Foksen!

—Et så hæslig Ord kunde aldrig komme over mine Læber, Jomfru! De vil meget vel forstå, hvad jeg mener. Deres fortsatte Ophold i Prestegården på samme Vis som hittil vil lettelig bli falskt utlagt og vække Forargelse. Jeg taler ikke om Dem, Jomfru Steenbuk; De får i Guds Navn våke over Deres Rygte som De vil. Men De utsætter vor kjære, elskelige Prests Rygte for at lide, — ja, De har allerede gjort det.....

—Og så skal jeg forsvinde —?

—Kjære Jomfru Steenbuk, De er så ung, og i Ungdommen tænker man ikke på mangt og meget, som Livet lærer os ældre at lægge Mærke til og ta Hensyn til. Så ondt det er at si, så vil jeg dog ret indtrængende be Dem om at reise herfra — så passelig nu som Vinteren stunder til. Min Mands Jægt går i næste Uke til Tromsø...

—Nei, nu går det dyre Død forvidt, min godeste Madame Foksen! Thorborg reiste sig og slog i Bordet. — Det er godt, De ikke har en Tomtønde med for at putte mig i og rulle mig ned på Bryggen Deres straks!

—De skulde ikke.....

—Å hold Deres Mund med Dem! Sladderkjærring De er! Tror De ikke jeg skjønner hele Hykleriet Deres! Tror De, De bedrager mig med denne Skinhelligheden, som jeg har set mig lei på for længe siden — ja fra første Timen, jeg så Dem — oppe i dette selvsamme Hus, som De havde latt se ut som et Grisehus — De med Deres inderlige Kjærlighed til vor elskelige Prest! Og Søsteren Deres med, som kom her og gjorde sig yndig! Jeg vet nok jeg, hvad Regning De har gjort. Og så er De ræd for, at jeg skal bli Dem en Strek i den! Og det kan De også forlate Dem på, at jeg skal bli, en tyk, svart Strek over Rænkespil og Kobleri. Sålænge der er Pust i mig, skal Presten ikke bli gift med Deres Søster. Og jeg skal fortælle Dem hvorfor! Fordi hun er et Mæ-hæ og et Hængehode, en blodløs Salmedukke. Og Søren Rømer har havt nok av denslags — til Fordærvelse for alt hans Liv. Jeg kjender ham jeg, for jeg — jeg elsker ham, jeg elsker ham, hører De, og jeg vet, hvad han trænger. Det er så visst ikke endda mere Gudelighed og Skjørteregimente av denslags, De og Deres har at by en frisk, sterk Kar!

Madame Foksen havde reist sig. Hendes bleke Ansigt var hvitt, og hendes stålgrå Øine lyste av Forbitrelse. Hendes sterke, fornemme Mund fortrak sig foragtelig:

—Jeg har ikke kjendt til, at nogen vil tvinge sig ind på Presten Rømer for at bli gift med ham, — før nu De.....

—Ut av Huset med Dem og Deres skidne Mund! Gak til Deres Sladdersøstre og hils fra Thorborg Steenbuk, si dem, at det ikke er her i Huset, at Husbonden fører et svinsk Liv. Gå hjem og pas Deres egne Saker — og Deres egen Mand!

Hun stod med Hånden utstrakt mot Døren.

Madame Foksen gik. Hun var blodrød. Hun tok i Dørklinken, men stanset, bet Tænderne sammen og løftet Hodet:

—Hvad jeg nu har hørt utgå av Deres Mund, Jomfru Steenbuk, gjør mig ondt i mit inderste Hjerte — for Presten Rømers Skyld.

Hun gik og lukket Døren stille efter sig.

Thorborg blev længe stående på samme Plet. Så begyndte hun at gå op og ned over Gulvet, hastig, heftig. Så stanset hun og lo høit — skraldende høit — indtil hun satte sig med Hodet i Armene over Bordplaten og hulket.

Utpå Eftermiddagen kom to fremmede Karer opover fra Fjæren, bærende Sognepresten imellem sig indtullet i endel Båtklær.

Prestebåten var kuldseilet i Fjorden. De to fremmede var kommet seilende og havde berget Presten og begge Skysskarene fra Hvælvet. De var ikke tilskadekomne, men ganske utmattet.....

Søren Rømer hutret og frøs og kunde neppe tale. Thorborg bragte ham med Joninas Hjælp tilsengs, la over ham et Bjerg av Dyner og brygget ham en glohet, sterk Punsch. Og Varmen kom ham i Kroppen, og han sovnet.

Han sov til næste Dags Middag og vilde da stå op. Men det forbød Thorborg ham på det bestemteste. Han havde havt svær Feber om Natten, sa hun, og nu fik han bli liggende ialfald til næste Dag. Hun havde våket hos ham.

Hun stelte i alle Måter vel med ham. Han spiste, drak og sov. Vågnet så om Kvelden og vilde atter op. Men han fik ikke Lov. Nu bar det jo desuten mot Natten! Thorborg sat ved Sengen og overtalte ham. Og han gav efter; han følte sig endnu tung. Han fortalte hende da om Forliset. Det var hans egen Feil. Der havde ikke været så farlig Veir. Men han tok Styret selv en Stund for at løse den ene Unggutten av. Og så kom der en Rosse så bråt, og han var ikke snar nok med Roret.......

—Ja, jeg takker nu min Gud allikevel, — når det gik godt, — for at De nu har fåt en Lærepenge, så De er forsigtig!

—Jeg er ikke uforsigtig, Jomfru!

—Jo, De er. Det sier alle. Og jeg gik igår og kjendte på mig, at der var hendt noget slikt.....! End at finde på at ta Styret —!

—Men jeg har da styret en Båt før!

—Ja, det gjør De da aldrig mere!

Han smilte. Så følte hun hans Puls og la Hånden over hans Pande.

—Men nu har De snakket længe nok. Nu skal De sove! Skal jeg bringe Dem et Glas?

—Ja tak, kjære Jomfru Thorborg! For Søvnens Skyld.

Hun bragte ham Punschen, sa Godnat og gik op til sig selv.

Søren Rømer sovnet ikke. Den sterke Punsch gjorde ham endnu mere våken. Han kjendte sig uthvilet og frisk; havde da også sovet nok efter det svære Basketak med Døden!

Han hørte Thorborg ovenpå.

Nu var hun iseng.

Hun kunde også trænge Hvile og Søvn! Havde ikke lukket et Øie forrige Nat. For hans Skyld!

Hvor god hun var! Stelte med ham som hans Mor..... Han mindedes en Sygdom fra sin Barndom.......... Og Tanken vendte tilbake til Jomfru Thorborg. Hun havde løftet ham alene, da han kom — over i Sengen. Hun var sterk......

Han snudde og vendte sig, jog Tankerne fra sig, presset Øinene sammen, men fik ikke Fred, ikke Søvn. Han bad til Gud, jamret sig høit i Vånde — lysvåken, frisk uthvilet.....

Han fór op og lyttet.

Thorborg stod ut av Sengen deroppe. Gik over Gulvet — gjennem Døren — hun havde hørt ham og trodde vel, han var dårlig igjen!

Der kom hun nedad Trappen.

Han la sig tilbake på Puten og lukket Øinene.

Forsigtig åpnet hun Døren. Hun kom hen til Sengen med Lys. Han lå stille og lot som han sov. Hun strøk ham let over hans hete, fugtige Pande, trak Dynen tættere op om ham og gik så hen og satte sig i Stolen ved Vinduet med Lyset foran sig på Vaskebordet.

Der gik en lang Stund hen i dypeste Stilhed.

Så løftet han umerkelig Øienlågene og så på hende. Hun sat med Hånden under Kindet og læste i hans Bibel. Hun havde et Skjørt på sig og løst om Skuldrene, over det hvite Linned et Sjal. Nu så hun hen på ham, og han lukket atter Øinene.

Endnu en lang Stilhed. Og påny listet han sig til at se på hende.

Hun sov.

Det svære, sorte Hår var bundet i en løs Knute i Nakken. Lyset skinnet i hendes slanke Hals og det øverste av Barmen. Hun støttet fremdeles Hodet i Hånden med Albuen mot Bordet. Boken lå i hendes Fang.

Han stirret, Blodet hamret ham i Hjertet ..... og hans Øine slukte hende ..... han stønnet høit, og hun vågnet og så hen på ham.

Forfærdet over hans Blik — i Angst — gik hun hen til ham og knælte ved Sengen:

—Hvad er det? Kjære — er der noget, De vil.....

Da slog han Armene om hende og presset hendes Barm til sin og hvisket i hendes Øre:

—Dem — Dem vil jeg!

Han knuget sin Pande mot hendes Hals. Og der var stille. Da løftet hun sin Hånd og la den over hans Hode og sa sagte, med usigelig Ømhed:

—Ja — mig —! Mig må De få! — Kjære! .................................................................................

Efter Kuldseilingen på Fjorden var Sognepresten dårlig i næsten tre Uker.

Han viste sig ikke utenfor Prestegården, og Kontoret holdtes stængt. Alle Forretninger blev avlyst.

Jomfru Steenbuk var heller ikke at se. Hun ofret sig helt for Prestens Pleie. Kom der Folk til Prestegården, møtte hun dem stille og alvorlig og gav Besked om, at Presten ikke måtte forstyrres. Hun så dårlig og bekymret ut, den ellers så muntre og glade Jomfru.

Jonina kunde berette, at det visst var på Forstanden, at Presten havde fåt som en Rørelse. Han var ikke tilsengs; holdt sig bare inde på Kontoret. Til sine Tider havde hun ute fra Kjøkkenet kunnet høre ham jamre sig og gråte; ja stundom skrek han som i Vildelse. Jomfru Steenbuk stelte mest alene for ham. Men der var Dage, da han ikke vilde se hende. Da han jog hende fra sig med Forbandelser, så det var en Rædsel at høre.... Og Jomfruen var ræd og gråt og klaget sig alene inde i Stuen. Så vilde han atter, at hun skulde komme. Og hun blev hos ham og våket om Nætterne i Sovekammeret. Og da var der stilt. Og Jomfruen var så rolig, og til Jonina sa hun trøstende:

—Nu går det snart over, Jonina. Nu falder Presten snart til Ro og Fred.....!

Ja, det havde ret været en Prøvelsens Tid for Jomfruen, og Jonina kunde ikke prise hende nok for hendes Godhed både mot Presten og mot hende selv ute i Kjøkkenet!

Den tredje Søndag var der Gudstjeneste på Måsvær. Og den blev ikke avlyst.

Der var mange Folk til Helgen, og alle var i Kirken. Det var nu en Glæde, at Presten var blit Kar igjen!

Men da han trådte frem for Alteret, gik der som en Bevægelse over hele det tætpakkede Kirkegulv.

Hans Åsyn var hvitt som den hvite Messeserk. Og avmagret som en Dødnings. Øinene brændte store og stivt opad mot Kirketaket. Hans Røst skalv, og istedetfor at messe, læste han den hellige Tekst op av Boken.

På Prækestolen stod han likedan — med Øinene løftet. Og hans Præken var stille og lavmælt med lange Stans, som stred han med Gråten.

Der var mange Nadverdsgjæster og Dåbsbarn. Og Presten utførte Forretningerne med Ro og Venlighed som altid. Utover Eftermiddagen kom der også mange Folk på Kontoret. Han talte med dem alle, og enhver fik sit Erend utført.

Men sig imellem rystet de på Hodet. Det havde nok været en svær Oplevelse for Presten — at ride Hvælvet! Det var, som noget var knækket eller brutt i ham.

Uken efter reiste Presten til Kjelnæs. Derefter til Tennø. Han røgtet sit Kald som før. Men overalt lå der efter ham det samme Ord: At noget var knækket i ham!

Og det var jo en Sak, som ofte var set og vel var kjendt, at der fandtes Folk, som merkedes for Livet av en Kuldseiling!

I Avgrundens Dyp var han nedstyrtet. Han ravet om i den sorte Grav og klorte forgjæves i dens Vægge: Han kom ikke op. Han så ikke engang Dagens Lys eller Himlens Stjerner over sig.

I Sjæleangst, i Frygt for sin menneskelige Forstand blev han stille. Han måtte stænge sin Tanke, stanse sit Hjerteslag — og være stille. Om ikke Vanviddet skulde overvælde ham. Og han vandret ut av sit Hus, ut mellem Menneskene, til sin Gjerning — som en levende Død eller som en Søvngjænger, som ikke turde vækkes. Han så sig selv handle, hørte sin egen Røst tale som fjernt henne, utenfor sin stansede Sjæl.

Han måtte bli stille — og bie. Han havde set ind i Fortvilelsens Rædsel; den veg han for. I sin Bevisstheds dunkle Løndom visste han jo, at Jesus Kristus, den barmhjertige Frelser, levet. Og kunde han bare bie, så vilde Frelseren komme til ham, når hans Time var inde........

Ikke bede, ikke bønfalde, ikke rope på hans Navn! Thi Rædselen lurte i Ordene, ja i Følelsen mellem de foldede Hænder. Tanken vaktes, og Tanken var Stormen, som reiste sig og la alt levende i hans Sind øde.

Ikke til Gud, end mindre til Mennesker kunde han gå med sin Kval.

Han havde set sin Mor .... hun vendte sig fra ham i Skam og Smerte og mindet ham om, at hun havde været i hans Tanke så levende, så sterkt og varmt — like før han syndet!

Han havde til Tider tænkt på den gode, gamle Biskop. Men selv om han fornedret sig for ham og bekjendte for anden Gang — og nu med Syndefaldet — sin Ynkelighed, han droges ikke dit. Den gamle Herres Gud var dog ikke hans Gud. Og nu var der ikke Hjælp i — et andet Embede. Nu var han i Syndens sterke Klør; og den vilde følge ham, om han flydde til Verdens Ende.

Og Thorborg — å Thorborg! Den ulykkelige Kvinde, som han havde forført. Revet ut av hendes tilkjæmpede Fred, ut i Sansernes vildeste Hvirvel og Rus! Påny, påny — og avsindig påny!

Havde nogen Mand øvet ond Gjerning som hans mot hende! Han som vel kjendte hendes Skrøpelighed, han som kjendte hendes skjønne Seier! Hvad skulde han tale til hende — uten Sønderknuselse i Anger og Bøn om en Tilgivelse, som ikke kunde gives! Han så sin onde Gjerning vokse i hende, forfærdende vældig imot ham. Han hørte hende tale frit de formasteligste Ord, prise Synden som Skjønhed og Ret, fordømme hans Ruelse... ja hun opreiste sig for hans Øine som den vilde Hedning, der ikke kjendte Herrens Bud.

Og dette var hans Værk, hans, Prestens, Herrens Tjeners Værk!

Tale til hende! Ja, han havde talt. I Avsind og Vildelse havde han skræmt hendes Sjæl. Og hun kom til ham så stille og sa, at hun vilde gå fra ham; thi hun så, at hun gjorde ondt mot ham. Så skjøn og så stille sa hun ham dette — og ydmyget ham dypere derved, end hun nogensinde forstod.

Han skulde la hende gå — forført og skjændet av ham skulde hun gå tilbake til sine! Efter at ha øvet al sin gode Gjerning mot ham, den han havde lønnet slik....!

Og hans utmattede, forjagede, forpinte Tanke stod atter og atter stille foran den uomgjængelige Avslutning:

Han måtte gifte sig med Thorborg.

Der var ingen Grænser for hans Gru.

Thi han visste, at giftet han sig med Thorborg, da — hvis ikke Herren forinden i et Under skapte hende om og ham selv, skapte dem om i Ånd og Renhed — da bandt han sig for Livet til Satan, til sin Sjæls og sin Saligheds overmægtige Fiende, — Synden i hans Kjød.

Thi det visste Søren Rømer nu, at han i alt sit Liv havde vandret med vilde Dyr bundet i sine slumrende Sanser.

Han visste det alt klarere for hver Gang han vendte hjem til Prestegården og til hende — og glemte sin Dødens Angst og sin Sjælevånde i hendes Favn...................................................................

Det var en Dag i Januar, at han kom ind til hende i Stuen.

Hun så træt ut og syk. Men hun la sit Arbeide fra sig og smilte imot ham. Det var Lørdag, og hun ventet ham ikke, eftersom han inde på Kontoret arbeidet med sin Præken.

—Er du færdig? spurte hun.

Han svarte ikke. Han satte sig likeoverfor hende og sa endelig uten at se på hende:

—Thorborg! Jeg har nu skrevet til Presten i Nygrund — om han kan komme og vie os.

Hun blev blussende rød og så på ham. Så løftet hun begge Hænder for Ansigtet og hvisket:

—Nei — nei! Hvorfor det? Å hvorfor det?

Han vendte sig heftig:

—Hvorfor —?

Men da han så, at hun skalv av Gråt, holdt han inde. Endelig rakte han sin Hånd over Bordet og sa mildt og med Smil:

—Thorborg! Vil du ikke —?

Hun tok Hænderne bort og så på ham gjennem Tårer:

—Der var vel intet, jeg har villet heller end at bli din Kone, Søren Rømer. Men nu er jeg så ræd. Tilslut.

—Tilslut?

—Ja du har knækket mit Mot — tror jeg. Tilslut. Jeg har håpet og ventet så længe, længe......

—Hvad har du ventet på?

—At du skulde falde til Ro og få Fred. Han tok Hånden til sig og svarte ikke. Endelig sa han mørk:

—Vi kan jo ikke leve, som vi gjør, længere. Uten at gifte os.

—Nei. Du kan ikke det.....

—Og du —?

—Å jeg! Min Mor var ikke gift. Jeg er vel født til at kunne leve foruten jeg også. Der var stille. Så sa Presten:

—Engang for lang Tid siden spurte du mig om, hvad jeg trodde, min Mor vilde dømme om din ulykkelige Mor........

Hun avbrøt ham heftig:

—Tal ikke til mig om din Mor! Jeg orker det ikke, — jeg tåler det ikke!

—Men Thorborg! Hvor mangen en Gang har du ikke selv sagt mig......

—Jeg trodde, det var slut nu med dette .....! Hun vendte sig bråt imot ham og sa sterkt:

—Det er Synd for Gud at bedrive Avguderi med de døde.

—Mor lever —

—Nei. Hun har levet. Og det er dig, som lever. Dit Liv er det du lever, utover hende, efter hende, videre — dit eget, eget Liv. Og hun var sig, men du er dig....

—Skulde jeg ikke leve i Mindet om min Mor, om den reneste Veileder for mit Liv, det skjønneste Eksempel.....

Thorborg reiste sig. Hun hørte ikke på ham, stod og så frem for sig og sa endelig:

—Det er ikke bare din Mor. Der er en til, som er død. Og som også lever. Som du driver Avguderi med.

—Jeg forstår ikke, hvem du mener!

—Jesus Kristus.

—Thorborg!

—Ja. Vi — du er ikke sat ind i Livet for at korsfæstes, dø og begraves.

Han reiste sig og truet til hende med begge Hænder løftet:

—Hold op med den formastelige Tale! Du forstår ikke selv, hvad du sier.

—Å — om du engang forstod! sa hun smertelig og satte sig tilbake i Stolen.

Søren Rømer gik heftig op og ned på Gulvet. Endelig satte han sig. Efter en lang Stilhed sa han rolig:

—Vi må jo tale sammen, Thorborg, det er jo en alvorlig Sak.

—Kjære, kjære! Var det ikke det bedste, at jeg reiste fra dig! Jeg skulde aldrig komme for dit Ansigt mere. Og du fik kanske da Fred — med en anden.

—Men Thorborg, hvor kan du tale sådan — du skal jo ha et Barn!

—Å hvor jeg angrer på, at jeg sa dig det!

—Du måtte da si mig det!

—Ja, jeg syntes jo det.

—Og du kan da ikke leve i Skam....

—Kjære, om du engang forstod! Barnet — har jeg ikke fåt det, fordi jeg har elsket dig! Og tror du, jeg skammer mig for, at jeg har elsket dig? Der er intet, der har gjort mig så stolt og så lykkelig som det, — ja det har været Livet for mig. Jeg er blit et nyt Menneske, synes jeg, ved min Kjærlighed til dig.

—Men vi må dog bli viet som Ægtefolk......

—Jeg begjærer ikke noget Ægteskap for min Kjærlighed. Og ikke for Barnet. La mig reise. Jeg skal føde mit Barn med Stolthed, og jeg skal leve med det og opdrage det med Stolthed. For det er jo dit! Det er jo dig, som har git mig det. Kan jeg eie noget bedre end et Barn av dig!

—Men Guds hellige Lov! Og Menneskenes Dom!

—Menneskenes Dom bryr jeg mig litet om. Det pleier være en dårlig Dom det.

—Men Guds Lov og Anordning.....

—Guds Lov! Jeg er visst ikke så ræd for Gud som du. Når jeg kommer til Gud med mit Barn og sier ham, at det har jeg fåt av dig, fordi så meget elsket du mig, at jeg fik et Barn med dig, — tror du så, Gud spør om mere?

—Gud har indstiftet Ægteskapet.

—Ja. Men når du nu ikke har så meget Kjærlighed......

—Thorborg! Har jeg ikke Kjærlighed?

Han reiste sig og gik hen til hende. Hun lå bakover i Stolen med lukkede Øine. Han la sig på Knæ foran hende og tok hendes Hænder.

—Har jeg ikke Kjærlighed? hvisket han.

—Jo, jo — jo! Men — jeg er blit så ræd!

En Midnatstime i Mars Måned skinnet der dæmpet Lys gjennem Vinduerne i Måsvær Kirke.

Presten Søren Rømer viedes til Thorborg Steenbuk.

Den næmeste Naboprest — fra Nygrund i Finmarken var efter en hård Reise kommet til Måsvær om Middagen. Efter Presten Rømers Ønske blev Vielsen forrettet på den usedvanlige Tid.

Der var ingen andre i Kirken uten de to Vidner, nemlig Klokkeren og Handelsmand Foksen.

Kirken lå tom og mørk. Kun på Alteret, var der tændt Lys.

Da Handlingen var forbi, takket det nygifte Par den fremmede Prest og gik over i Prestegården.

Nygrundspresten fulgte hjem med Hr. Foksen, hos hvem han skulde overnatte, til han næste Morgen vendte tilbake til Finmarken.

Og Klokkeren slukket Alterlysene, stængte Sakristidøren og gik alene hjem i det stille, frostklare Måneskin.

Sneen knirket under hans enslige Skridt.

Langsomt og nølende trak Vinteren sig av Landet. Skodden hang lavt i Fjeldene og fyldte Luften med et isnende Støvregn. I Berg og Bakker lå Sneen i seige Klatter mellem svart, våt Sten eller sure, sivende Myrer, hvor endnu intet Liv var vågnet.

Uten Glans eller Glæde snek det sig frem, indtil der endelig langt ute i Juni ikke var mere Sne igjen under Fjeldene, og en fik si der var Sommer, eftersom Bjerkekrattet stod grønt, og Græs og Lyng jo var fremme.

Men Skodden lå som et lavt Låg over Hav og Land, og Dagene var solløse og kolde.

Indunder Fjeldrabben, tæt indpå Kjøkkenbislaget i Prestegården på Måsvær lå der endnu en skidden, hårdnakket Snefonn igjen. Og Peder i Gammen hakket og spadet og kjørte unna på Trillebøren; det gik småt fra Dag til anden, thi den gamle Sne var hård som Flintesten. Men væk måtte den, eftersom den la Iskulde indover Huset og dertil sivet under Hellerne og ned i Kjælderrummet.

Haven foran lå pjusket og ustelt, og Stakittet havde ingen tænkt på at male iår heller. Rognetrærne var sene og småbladet; Skjæren bygget omsider på Redet, men uten Fornøielse og det vanlige Spektakel. Der sat heller ingen på Trappehellen med Hygge og Morskap. Ja, det var sjelden at se et Menneske på Veien op til Prestegården. Den lå som forlatt og avstængt under sit Torvtak, som iår aldrig vilde bli rigtig grønt eller blomstrende som ellers.

Sidst i Juni nedkom Prestefruen med sit Barn.

En og anden av Konerne i Været var opom og spurte om Tilstanden og hilste på Mor og Barn. Fra Madame Foksen kom der Barselmat sendende; men selv kom hun ikke.

Ellers var der like tyst og tomt om Prestegården.

Da senere Handelshuset på Måsvær blev fuldt av de vanlige Gjæster, øvet ikke Prestegården sin Tiltrækning på dem fra før. Man var vel oppe og hilste og lykønsket. Men mere blev det ikke. Der var ellers så koldt og surt utover fremdeles, at én helst holdt sig inden Døre i Madame Foksens lune Stuer................................................

Til Prestefruen selv så man intet. Efterat hun var kommet op, kunde hun en sjelden Gang sees i Haven eller omkring Huset. Men ned i Været kom hun ikke.

Også Presten holdt sig hjemme det meste han kunde. Utover sine pligtskyldige Reiser til Annekserne kom han heller ikke dit. Det var slut med Opbyggelser og Skoleinspektioner. Vilde Folk ham noget, måtte de ta sig frem til Prestegården på Måsvær eller søke ham i Kirkehelgene. Han la ikke som før tillands og kom indom, hvor han fór forbi, og hvor han visste eller tænkte sig selv, at nogen kunde ha Behov eller Glæde av et Besøk.

Han strøk med sin Båt langs Strand og Fjære, hastig og uten at se sig om som den, der skydde Folk, eller skammet sig. Forretningerne på Helgen gjorde han fra sig hurtig og kort — og fór så tilbake samme Vei han var kommet.

Thorborg sat med sit Barn og så på ham.

Hun så, at han led under Skammen. Dette Barn, som blev født tre Måneder efter deres Vielse i Kirken. Han så næsten ikke på det. Sky og stille holdt han sig unna både det og hende — inde på Kontoret.

Hun så, at han led under Stilheden om Prestegården; at ingen kom, at den på Sætt og Vis var lagt i Bann av alt Folket og stod ensom på Bakken.

Hun visste, at han snek sig skamfuld mellem Menneskene ute i Sognet, at deres tause Tilbaketrukkethed martret ham.....

Og i sin Ensomhed følte hun en dyp Frygt vokse i sin Sjæl. Var han da ikke den Mand, hun havde tænkt? Var han ikke i Bunden og Grunden av sit Væsen av det store, alvorsfulde og sterke Slag, som dog til syvende og sidst, i Pakt med den evige Gud, løftet sig høit over de ringe og små Ting i Verden?

Hun havde ventet — og ventet.

Først Vielsen. Måske var det den Tærskel, han måtte over for at bli helt fri og rolig sig selv....

I stum Skuffelse havde hun bøiet sig for hans Vilje — og latt Vielsen foregå om Natten, da ingen så hendes Tilstand, som han skammet sig over.

Så Barnet. Å, når det kom —!

Og det kom.

Hun ventet og ventet. Uke efter Uke. Så spurte hun ham en Dag — med dirrende Røst, om han ikke havde tænkt, at Barnet skulde døpes?

—Jo — jo, Thorborg, naturligvis —

—Du har kanske tænkt, at vi skal holde Barnedåb også — om Natten?

—Nei, nei.....

Hun ventet og ventet igjen. Og hendes Frygt vokset. Havde hun tat feil av ham?

Eller — var der noget knækket i hans Indre?

Hun takket ham varmt, da han en Dag i August kom og sa hende, at han havde skrevet Barnet ind til Dåben på førstkommende Søndag i Kirken.

Og Søndagen kom som den første strålende Fuldsommers Dag. Solen lumret, og Vågen lå varm og blå mellem Været og de grønne Bjerkelier tvers overfor. Efuglen møttes familievis fra alle Småbugter, Småseien sprat, og Måserne fløi hvite og stille.

Klokken klang fra Kirketårnet så langt den rakk ut i den lydløse, lyttende Morgen, og Båt efter Båt med Kirkefolk seg ind om Fiskenæsset og Brånæsset.

Og opover Bakken kom Kirkegjængerne langsomt og bedsteklædt, hilstes og priste det gode Sommerveir.

Fra Handelshuset kom hele Familien Foksen med Gjæster. Der var en hel Skare, mest av Kvinder.

Hr. Foksen skulde stå Fadder til Prestens Barn sammen med den unge Anton Juhl fra Kjelnæs. Anton Juhl var kommet Dagen før og bodde som vanlig hos Foksens. De to Mænd havde været i Prestegården om Eftermiddagen og skrevet sig ind. Hvem der skulde være kvindelige Faddere, var ikke blit dem sagt.

Småt om senn fyldtes Kirken.

Solen lå sterk og stor gjennem Vinduerne.

Øverst, midt imot Prækestolen sat det Foksenske Hus på sin vanlige Plads. Tættere og tættere pakkedes Bænkeraderne bakenfor. Navnlig var Kvindesiden stuvende fuld, og det sken som et Snebjerg i alle de hvite Hodetørklær.

Just som Indgangsbønnen var læst, kom Prestefruen. Og alles Øine fulgte hende opover Midtgangen. Ja, den påbegyndte Salmesang stoppet; der var ingen uten Klokkeren, som sang.

Hun bar selv sit Barn i den lange, hvite Dåbsdragt. Hun var sortklædt med sin vanlige hvite Blondekrave utover Skuldrene. Over det svære, sorte Hår bar hun en liten Silkehue. Rank og rolig gik hun opover; og efter hende kom Jonina i sin Søndagskjole med pyntelig hvit Strimmel.

Oppe i Koret hilste hun venlig på de andre Dåbsfolk og satte sig ytterst på Bænken deroppe, vendt imot Alteret og Prækestolen og frit tilskue for den samlede Menighed og den Foksenske Famile øverst.

Hun var blek. Men hendes sterke Profil tegnet sig rolig og stolt løftet. De mørke Øine lå ufravendt på Prækestolen, når hun ikke bøiet sig over det sovende Barn................................

Inde i Sakristiet gik Presten rastløs op og ned over Gulvet i det knappe Rum. Han var kommet tidlig. Først da Indgangsbønnen læstes, skiftet han sin Frak med Prestekjolen. Hans Hænder skalv, mens han foran det lille Speil knyttet Båndene i Kraven. Ja, han skalv over hele Legemet.

Han lænet sig til Væggen med Hænderne for Ansigtet. Han prøvet at bede. Men han kunde ikke. Nu var de ved sidste Vers av Salmen, og han måtte ind for Alteret.

Hurtig kiltret han Prestekjolen op, stak Hånden i Lommen og tok frem en Nøkkel. Han bøiet sig og åpnet en liten Skapdør i Væggen næsten helt nede ved Gulvet. Fra Rummet indenfor — langt inde — hentet han en Flaske, tok Korken av, satte den for Munden og drak etpar dype Drag.

Hastig låste han og la han Nøkkelen i Lommen.

Da gløttet Klokkeren på Døren og nikket som vanlig.

Og han gik langsomt frem for Alteret.

Med Ryggen til Menigheden messet han Kollekten. Lavmælt og utydelig. Men da han så vendte sig og sang Epistelen, da var der Kraft i hans Stemme. Hans Øine fandt Thorborg like ved, og endnu sterkere runget Ordene utover Kirken.......

Klokkeren tok Hagl og Messeserk av ham, og han gik tilbake til Sakristiet.

Han vandret igjen op og ned, rastløst. Han havde set dem — alle Ansigterne. Nærmest Madame Foksens strenge, stålgrå Øine. Men også de andre, Konerne, Mæn dene, de unge Piker...... Alle Øinene stak ham som Nåler.

Han tok frem sit Prækenkoncept og prøvet at læse. Og han læste og vandret. Han åpnet påny Skapet. Og alt i ett bøiet han sig efter Flasken og drak.

Mens Salmen derindenfor trak sig lang og langsom gjennem de mange Vers.

Ved sidste Vers låste han Skapet. Han tørret Sveden av Panden og trak Ånden dypt.

Så skred han ind og opover Trappen til Prækestolen.

Han stod længe deroppe bøiet over de foldede Hænder på Pulten.

Så løftet han Hodet. Med et Blik møtte han alle de manges dernede, og han kjendte som en Kraft, frigjort og høi suse igjennem sig. Han kastet Hodet tilbake......

„Dømmer ikke, at I ikke selv skulle dømmes......."

Det var Dagens Evangelium av Bjergprækenen.

Hans Røst runget — og Konceptet på Pulten blev liggende upåagtet.

Det var længe siden Menigheden havde hørt sin Prest som idag, da hans Tale havde Magt og Ild som i de tidligere Tider. Atter bøiet han alle Sind indunder sig, og den spinkle Kirke syntes at skjælve........

Han sluttet og gik.

Det sidste han så, var Thorborgs store, dunkle Øine, som hang ved ham — strålende.

Og han visste, at hun sendte ham sin brændende Tak, fordi han havde opreist sig selv og hende — høit over alles Hoder, over små Sind og lave Tanker.

I Sakristiet sank han sammen på Stolen.

Salmerne blev sunget, og han forrettet Ritualet tilende. Men han hørtes træt.

Endelig var Høimessetjenesten forbi. De fleste av Mændene forlot Kirken. Men Kvinderne blev tilbake.

Og Presten trådte atter frem i Koret til Barnedåben.

Mellem Fadderne stillet Hr. Foksen og Anton Juhl sig op. Ved Thorborgs Side stod Jonina.

Med ny Styrke og Inderlighed holdt Presten sin Tale. Han var selv sterkt bevæget, og Kvinderne gråt.

Der var tre andre Dåbsbarn, og han vinket dem frem først.

Endelig stod Thorborg foran ham med Barnet. Tårerne dryppet av hendes Øine, og Presten skalv i Stemmen......

—Hvad skal Barnet hete?

Lavt, så ingen hørte det, svarte hun:

—Maria.

Han stod litt. Så øste han av Døpefunten over Barnets lille nakne Hode og sa med lydelig Røst:

—Karen Steenbuk! Jeg døper dig i Navnet Faderens, Sønnens og den Helligånds —!

Thorborgs skjønne, bleke Åsyn løftet sig imot ham som henført i Lykke ..... og hun bøiet sig og gik tilbake mellem de andre .................................................................................

Anton Juhl og Hr. Foksen skulde spise Middag i Prestegården. Og Thorborg ilte hjem med Jonina til Maten.

De to Herrer kom, og hun bad dem undskylde sig og sitte ned i Stuen. Nu snart kom Presten!

Det varte længe.

Omsider hørte hun Presten komme. Endnu nogen få Minutter, og hun kunde be Herrerne tilbords.

Men først måtte hun ind og i Enrum — om nokså hastig — løse sit Hjertes Fryd og Tak til ham for, hvad han idag havde gjort mot hende, — hvad han havde åpnet hende for livssalig Syn ind i deres Fremtid!

Søren Rømer sat i sin Kontorstol med Hodet i Armene over Bordet.

Hun gik hen og la sig på Knæ foran ham.

—Å Søren —!

Han så op — med et slukket Blik, — mumlet nogen uforståelige Ord........

Han var drukken.

Der var ingen, som sa det.

Men det bredte sig i de tause Sind.

Videre og videre, umerkelig, for hver Dag. Sammen med Mørket, som vokset så langsomt mot Høst og Vinter.

Det var også begyndt med Mørket.

Det var begyndt den skjønne, strålende Søndag først i August, da Presten Rømer døpte sit Barn. Det var tillike den Dag, Solen for første Gang på Sommeren sank i Havet ved Midnat.

Der blir ingen Nat av den korte Time; thi Solen er nær og vender snarlig tilbake.

Og dog går der i denne Time et Nattens Suk over Hav og Land. Thi det er allikevel det mægtige Mørke, som holder sin Fest i Blod og Glans ute i Havranden den første Midnat, at Sol går ned!

Der er ikke mange som ser og tænker over det. Navnlig ikke en Søndags Kveld, da ingen er ute med sin Båt.

Men hin Nat først i August så Klokker Jørgen i Måsvær Solen gå ned. Og han tænkte derved.

Klokker Jørgen havde sit Hjem i Skindstakviken på Utsiden av Øen. Han var blit heftet længe i Været, eftersom han havde været til Gjæstebud i en av Kirkestuerne, hos Nils i Sandvågen, som også havde havt Barn til Dåben.

Da han på Hjemveien over Fjeldet kom op i Høiden, hvor Havet lå frit utover, var det Midnat. Og Solen var nede. Klokker Jørgen stanset og blev stående. Et Nattens Suk steg fra hans Sjæl, idet han tænkte på, at retnu Mørkets Tid atter stundet til. Og idet han mindedes det sorgfulde Mørke, han havde set ind i idag.

I Sakristiet efter Gudstjenesten havde Presten glemt Nøkkelen efter sig i Vægskapet, hvor han pleiet at gjemme Boksen med sine Prestekraver. Den runde Blikboks stod også på Stolen. Så satte Klokker Jørgen den ind i Skapet. Og derinde, langt inde, fandt han tomme Brændevinsflasker. Den ene var der såvidt en Dram igjen på..............................

Nu var det ikke så, at Klokker Jørgen talte herom til nogen levende Sjæl. Da han utpå Eftermiddagen kom op i Prestegården, møtte han Fruen, just som hun bød Farvel til Foksen og til den unge Juhl Kjelnæs. Hun sa ham, at Presten var blit dårlig efter Gudstjenesten og var tilsengs. Og Klokker Jørgen gik i Gjæstebud til Nils i Sandvågen og taug. Ikke bare med, hvad han havde fundet i Sakristiskapet; men også med alt det, der derved blev ham forståelig og klart av Prestens Færd i det sidste År.

En Tid efter ytret Jonas Berthelsen, Prestens faste Høvedsmand, noget om Brændevinsdunken i Prestebåten, — om nogen kunde tænkes at stjæle av den? Klokker Jørgen sa intet hertil. Men hans Ansigt blev alvorlig og sørgmodig. Og Jonas Berthelsen merket sig det; han visste jo, at ingen kjendte Presten som Klokker Jørgen — og tænkte sit......

Det var så, at hver Mand, som kom borti Tanken — på det ene eller andet Vis — så Lys gå op for sig likesom Klokker Jørgen. Den ene havde set hint, den anden dette av Sognepresten, som de ikke havde forståt....

Der var ingen som sa det.

Men sammen med Mørket, som vokste langsomt mot Høst og Vinter, snek det sig langs Fjæren, fra Næs til Næs, ind i Bugterne, hvor der bodde Folk, utover Fjordene, til ytterste Ø i Havet, hvor nogen usselig Sjøfinn havde sin Gamme.

Og da Vintermørket endelig lå tæt og tungt over Land og Strand, og Solen ikke rakk op over Havranden ved Middag, da visste hver Mand og hver Kvinde i Måsvær, Kjelnæs og Tennø, ja altoppe i svarte Bjønndalsskogen — at Presten Rømer drak.

Og derom var jo ikke stort at si. Urimelig vilde det ganske og aldeles været, om de sørfra havde sendt så herlig utrustet en Mand hitop, hvis han ikke havde en slik Lyte. En fik takke til, at han var som han var — og navnlig undres over, at han havde været som han var de to-tre første Årene.

Her var ingen, som sa noget om det. Så sjelden møttes de også i Vintertiden. Men i de tause Sind, hvor Folk var levende i det vidtstrakte Sogn mellem Hav og Fjeld, — lå det som en Bedrøvelse: At Presten var en Dranker.

Og det blev alt mere og mere åbenbarlig at se. Alle Embedets Gjøremål forsømtes og vanskjøttedes; Prestens Prækener blev ynkelige; han var uvillig til at reise, — ja hans Utseende blev pjusket og stygt.

Klüwer Andsvåg talte en Dag under Jul med Ross Tennø og spurte, om han ikke vilde si et Ord til Presten. Thi retnu gik det for ilde! Men Ross Tennø fandt ikke Årsak for sig til at blande sig i Prestens Saker. Han mente, at Klüwer selv likeså godt kunde gå — og da vel helst til Prestens Kone. Hende havde jo Klüwer altid ståt sig godt med!

Siden talte Klüwer ved Leilighed til Foksen. Men Foksen mente det var bedst at la Kvinderne om en slik Sak.

—Gå til Prestefruen dere, som har støttet og hjulpet hende fra første Stund, — var Madame Foksens Svar, — hjulpet hende til at styrte den ulykkelige Mand i Fordærvelsen.

Og intet blev sagt til Presten, hvor han fór frem. Og om Prestegården på Måsvær var der ødt og stille.

Indtil én talte.

I den hele Menighed var der en eneste, som intet galt havde set påfærde med Presten. Det var den gode Jo Persa på Meiland. Han lovpriste, hvor han kom, Sognepresten ufortrødent som før som en Herrens Tjener uten sin Like. Og ingen nænnet at lægge imot for Jo Persa.

Men en Kveld kom Jo Persa forsent ut i Stuen til Bersvend Meilandsnæsset. Bersvends Kone var alt død. Han havde sendt Skyss over til Måsvær efter Presten. Men den kom tilbake med Melding om, at Presten lå dårlig. Nu havde Folk på Måsvær set Presten samme Dag gå frisk omkring. Men han Simon hos Foksen kunde fortælle, at han ved Middagstid havde bragt et Anker Brændevin op til Prestegården fra Meljægten, som var kommet just fra Troms. Det var da let at skjønne, hvad Sygdom Presten lå tilsengs for!

Da Jo Persa på sit vanlige Vis tok til at tasse på Komagerne sine frem og tilbake over Gulvet og revse Bersvend for hans formastelige Tale og syndige Bagvaskelse, slog Bersvend i Bordet, endda Konen lå på Likstrå i Sengen. Thi han var harm.

—Du vet da, hvad hvermand ser, at Presten er en Drikker!

—Å, du må skjæms! Du må skjæms at snakke om Guds Tjener....

—Guds! Ånei, Jo Persa, det er nok ikke den Herren, han tjener, Presten i Måsvær. Det er nok snarere selveste hin Manden det.

—Sier du, at Presten er Djævelens Tjener —! O, Bersvend!

—Jeg sier ikke andet, end hvad én hører både av den ene og den anden, som har forståt og set, at Presten fører Omgang med hin Manden. Hun Oleanna på Tennø har med sine tydelige Øren hørt ham slås med hin Karen og be for sig som den, der var hans undertvungne Træl og Tjener! Og Stygheden er omkring ham på al Vis. Jonas Berthelsen er ikke den, som ser blindt i Havet; og Jonas har to Gange set selveste Draugskallen rusendes efter Prestebåten. Sidste Gangen slængte han Brændevinskaggen halvtømt i Kjæften på ham. Og den var det nok, han just vilde ha, Styggingen.

Bersvend la bitterlig ut, og Jo Persa var stanset midt på Gulvet med spilte Øine.

I den ringe Del av Jo Persas Forstand, som vendte ut mot denne Verdens Ting, gik der Lys op for det dunkle og dulgte. Midt i Bersvends Tales Strøm sa han Farvel — og tasset lydløst ut i Natten. ...........................

Den næste Morgen stod Jo Persa pludselig inde i Kjøkkenet hos Fru Thorborg i Prestegården.

Han kom som vanlig lydløst, og hun fór sammen, da han hilste:

—God Dag, Fruen! Er Bræsten hjemme?

—Nei, kjære Jo. Han er netop reist til Tennø. Der er Gudstjeneste imorgen.

—Jeg vet. Men jeg tro ikke, han alt var reist.

—Det var Synd, du skulde gjort den lange Veien forgjæves, Jo.

Jo Persa småsprang frem og tilbake foran hende over Kjøkkengulvet.

—Er der noget, som står på over på Meiland, Jo? Er nogen syk, kanske.

—Ånei. Ånei. Han Bersvend sin Jeremina er nu dø.

—Stakkar er hun det. Ja ja, Jo, vi skal alle dø engang.

—Ja — ser du nu! Vi skal alle visselig dø. Det er bare om at gjøre at vi dør med Jesus.

Han tasset og gik. Så med ett stoppet han og så på hende med sine brune Barneøine — forskende.

Hun så dårlig ut, med mørke Ringer under Øinene, træt og forpint.

—Er du Guds Barn? spurte han pludselig.

—Det kan én vel ikke vite, svarte Thorborg med et Smil. — Jeg får vel håpe det.

—Ser du nu! Vi kan ikke vite. Vi må håpe — bare håpe!

Han tok igjen på at gå. Atter stanset han bråt:

—Har du set Satan hos Bræsten?

Thorborg slap Kaffekjedlen, hun stod med, og vendte sig med Rædsel i sit Blik.

—Gud — hvad spør du mig om, Jo!

—Dem sier, at Satan er over ham, Mørkets Fyrste fra Helvede!

Hun tok sig til Hjertet og lænet sig mot Væggen.

—Du må ikke føre sådan grufuld Tale, Jo Persa!

—Har du ikke set Djævelen hos Bræsten?

Hun rystet på Hodet og hvisket:

—Hvad vet jeg! Hvad vet jeg —!

—Ser du nu! Du ikke vite. Men han Jo Persa må vite. Jeg reiser til Bræsten på Tennø. Thi vi må frygte for Satan og kjæmpe!

Han gik som han kom, lydløst ut av Døren.

Men om litt kom han tilbake og stillet sig foran hende.

—Er du Guds Barn? spurte han som med smertelig, bange Tvil.

—Min kjære Jo, det kan Gud alene vite.

—Ser du nu! Gud alene vet. Og dem sier så mangt. Og deres Tunge er en Ild, en Verden av Uretfærdighed. Men han Jo Persa tro ikke. Jo Persa tro, du er Guds Barn!

Dermed gik han..........................................

Og Jo Persa rodde alene i sin lille halvtredjerums Båt over Fjord og gjennem Sund. Den korte Dag sluktes, Mørket kom, og Stjernerne tændtes. Sjøen var stille, og Morilden luet langt i hans Kjølvand. Han sang, mens han rodde, Salme efter Salme sang han ut i det store, dunkle Rum...........

Det var Kveld, da han stod foran Presten i det lille Kontor i Sidebygningen på Tennø.

—Er du her, Jo Persa! Presten sat ved sit Bord, bøiet over Papirer og Protokoller.

—Jeg er her med min store Frygt, Bræste. Er du Guds Mand? Eller er du Djævelens Tjener?

—Hvad er det for Spørsmål, min kjære......

—Dem sier, du drikke Brændevin og er Satans Træl. Du er ikke Guds Tjener som du var det. Du kommer ikke, når vi kalder dig. Du ligger hjemme i Sengen og er fuld. Du præker ikke for os, så vi hører Guds Røst udi Kirken tale til os. Du er fuld av Brændevin fremfor Herrens Alter og på hans Prækestol!

Presten sank sammen i Stolen, askegrå.

Der kom det, han havde ventet så længe og frygtet. Det uundgåelige. At det blev ham sagt!

Han holdt Hænderne for Ansigtet. Jo Persa begyndte at gå.

—Ser du nu! Du skjæms. Du skjæms for han stakkars Jo Persa. O! hvor skjæms du ikke for Guds Åsyn! Hvor må du skjæms! O, elskede Broder, hør Herren din Guds Røst og vend dig fra Fristeren. Kom tilbake til Jesus, din Frelsermand, hvor der ene er godt og behagelig at være, hvor Englene sjunge hans Pris! O! kjære Sjæl, tag Englene ved Hånd og vandre med dem opad den himmelske Stige i det herlige Lys av Gud, vor Fader — forjagende Satan og Syndens Mørke!

Jo Persa gik hastigere og hastigere, mens han messet sine Ord. Så gik han over til at synge:

—Ak våger, beder, strider, står

mod Løven, som så listig går

og søger, hvem han finde kan,

der slipper Guds trofaste Hånd;

får han først Hyrden i sin Magt,

er mange Lam og ødelagt!

Så fortsatte han at tale. Tårerne randt av hans Øine, mens han talte og talte med høi Røst om Himlens Herlighed......

Presten lå med Hodet i Hænderne over Bordet. Han rystet under sin lydløse Gråt og trak Pusten med lange, skurrende Stønn.

—Skulde vi ikke blive hos Gud! Holde vor Jesum fast i Hænder — o! Broder, ikkun således er der Fred og Salighed!

Med en Anstrengelse løftet Presten sig op i Stolen:

—Tak Jo. Nu må du gå fra mig. Jeg kan ikke høre mere nu!

Jo Persa stanset. Hans Øine kom tilbake fra Himlen og dens Herlighed — til Presten, som sat likblek.

Så nikket han sagtmodig og tuslet ut. ...........................

Søren Rømer sat med knyttede Hænder og sammenpressede Øine.

Så hørte han Gangdøren nedenunder slå igjen efter Jo Persa. Og han la sig tilbake i Stolen med et langt, dødstræt Suk.

Han hørte Jo's Ord — alle de skjønne, kjendte, velsignede Ord — langt borte. Som fra et fjernt Lysrike, som han, i sit Mørke, var utenfor.

Ja som en Landsforvist hørte han sit Morsmål i Jo's Mund. Der hørte hans Væsen hjemme. I Jo Persas barnlig salige Himmel. Hos Gud, hos Jesus Kristus, hos Englene.

Der færdedes hans Mor. Der færdedes hans Barndom. Han så sig selv sitte i det lille Kammer hjemme og lytte til sin Mor, mens hun læste for ham. Han så hendes milde Åsyn skinne i Lyset, og han syntes i sin Barnesjæl, at hun var skjøn og hellig. Hun var Jesu Veninde......

Han strakte sine Hænder ut efter hende. Tårerne piblet frem mellem hans lukkede Øienlåg, og han mumlet: Mor!

Men hun vendte et bedrøvet Ansigt imot ham og veg langt bort. Jesus stod hos hende. De to var i Lysets Rike.

Han var i den mørke Avgrund......

En Stund, mens Jo Persa talte, havde han følt sig løftet og båret av sin usigelige Fryd ved atter at høre en menneskelig Røst tale det hellige, salige Sprog. Det var så længe siden! Og selv havde han længe ikke kunnet. Han følte det, som nærmet Underet sig, Miraklet, — Herrens Time med ham! Som flokkedes endelig Englene om ham for at bære ham opad, opad mot det høie, ut av Forbandelsens Grav........

Men det var Løgn. Jo Persa var et Barn, et uskyldig, lykkelig Barn. Han talte til ham om, at han drak Brændevin. Og sandt var jo det; han var dypt nok forfærdet over sig selv! Men det, han flydde for, ind i Brændevinets Bedøvelse, ind i Søvnen og Glemselen — stakkars gode, elskelige Jo Persa! Det gik langt over hans uskyldige Forstand.

At han havde brutt med Gud.

At Frelseren havde slåt Hånden av ham, fordi han i den første og eneste store Livsprøve havde svigtet, havde vist sig uværdig og ynkelig som ingen anden.

Thi ingen var rustet av Guds Nåde som han — mot Fristelsen i Kjødet. Ingen havde forrådt Jesus som han. Jesus, som havde vandret trofast ved hans Side i alt hans Liv! Som havde utkåret ham til sin Tjener, — forberedt ham gjennem hans Mor, — advaret ham gjennem hans Far.........

Han havde håpet på Barmhjertighed og Tilgivelse. Og hvordan havde han gjort sig fortjent dertil! Hvorledes havde han beredt sin Sjæl for den tilbakevendende Frelser! Ved påny at synde! Ved Fald og atter Fald — indtil han stod dypt nede blandt de fornedrede i Livet og med bøiet Ryg havde måttet indgå i et beskjæmmet Ægteskap — ja, et Ægteskap av dem, der vanæret det hellige Ægteskaps Indstifter.

Hans Barn var født i Skam. Hans Barn, der skulde vokse op under hans Veiledning i Herrens Tugt og til Herrens Ære, som han selv var vokset op hos sin elskelige Mor — hans Barn var ham det levende Vidnesbyrd om hans Synd og Fald!

Og dets Mor! Barnets Mor! Det helligste og dyrebareste! Han havde gjort hende til en forført og falden Kvinde.

...... I alt, i alt lå Herrens truende Vrede over ham. Han havde brutt med Gud, og hvor han satte sin Fot, veg Lykken og Velsignelsen...... Indtil hans Menighed nu kom til ham og ved den reneste og bedste kaldte ham en Satans Tjener.

Satanas!

Ja. Han var blit hans Tjener. Thi Satan var i Brændevinet! Han havde ligget i Rusens Rædsel og set tusen Djævle vrimle frem for sit Syn, grinende, vrængende, i ustanselig Myllren, i hastig skiftende Skikkelser, dansende ........ Eller hans Sjæl havde snøret sig sammen i Angst og Vånde, så Forstandens Lys ikke formådde at trænge ind. Avsindet havde været ham nær i de søvnløse Nætter, den sorte Fortvilelse, hvori alt ondt hersket over hans Sjæl og jog ham som en hjemløs på Jorden.......

Han havde søkt Bedøvelse og Glemsel. Og en stakket Stund fundet den. Men ved Siden av ham vandret den tause, tætsluttede Hær av Hævnere. Og den vokset. For hver Befrielse og Glemsel han stjal, trådte en ny Stridsmand taus og formummet ind i Hævnernes Hær — i det dunkle. — Ved Siden av!

Han levet i den Rædsel, som ikke kan leves — og drak — og drak......... .................

Han fór op — og hen til sin Kiste....

Men han stanset.

—Ånei. Ikke nu!

Så tok han på sig og gik ut.

Sneen knirket under hans Skridt. Der var stjerneklart og stille. Så sent var det blit, at alle sov i Husene på Tennø.

Han gik langs Fjæren, langsomt.

...... Hvor havde det været forunderlig at høre en menneskelig Røst tale! Han kunde lagt sig ind til den gode, ærlige Jo Persas Bryst og grædt al sin Vånde ut!

Men det var med stakkars Jo som det var med Thorborg, på forskjellig Vis det samme: Ingen av dem forstod hans dype Nød. Og hos ingen av dem kunde han derfor finde Hvile.

Hvilen og Frelsen var kun hos Gud. Og Gud havde forlatt ham.

Thorborg! Hvor megen Godhed, hvor stor og opofrende en Kjærlighed rakte hun ikke ut imot ham!

Og Herrens Forbandelse lå imellem dem — og han kunde ikke ta den til sig til Lykke og Fred!

Om hun kunde ydmyge sig sammen med ham og bede med ham! Å, Herren vilde da høre og forbarme sig! Hun var så sterk og sand!

Men Thorborg levet i en anden Verden. Hun forstod ham ikke. Thi hun kjendte ikke Herrens Bud, og visste ikke, hvad Synd var.

Og Jo Persa var et Barn.

Og ellers var der ingen.

Han havde forarget og støtt fra sig alle. Han behøvet ikke Jo Persas Bud derom. Han havde visst det, set det i alles Blikke: At han havde gjort dem til sine Fiender.

Han var ensom. Mellem øde Fjeld og ødt Hav ensom og alene.

Han løftet sine Øine op til Stjernehimlen.

Og som han tænkte på sin Barndoms Fortrolighed med de blinkende, vinkende Himmellys, — som han nu følte deres Kulde og uendelige Fjernhed; ja som han syntes, de nu strålte i det Lysrike, der havde lukket sig og utspændt det gapende Svælg mellem sig og ham, ..... stod pludselig Eneboeren Johannes for hans Tanke.

Og han stanset sin Vandring.

Det var som en varm Hånd havde lagt sig om hans Hjerte.

Den kloge Mand inde i Skogen! Med den dæmpede Røst, den dype, rolige Menneskekundskap ...... om han gik til ham med sin Kvide!

Han kjendte Længselen efter et Medmenneske så voldsomt igjennem sin Sjæl, at det svimlet for ham.

Og han gik tilbake med Beslutning om over Helgen at søke Hr. Johannes i Bjønndalsskogen.

Han havde ikke set ham siden ifjor Vår, da Isak Ratama, hans gamle Tjener, var død, og Eneboeren for første Gang i Mands Minde havde været utenfor sin Skog og til Begravelsen ved Tennø Kirke...........................................................

Såsnart han var færdig Søndags Eftermiddag, gik han i Båten. Skysskarene var misnøid med, at det ikke bar hjem til Måsvær. Og det gik tungt for Årerne indover mot Bjønndalsbotn.

En Time over Midnat var de inde. Og Presten sov i Båten.

Tidlig næste Morgen var han på Ski opover langs den islagte Elv. Som Dagen skred, lysnet det i Skogen; Føret var godt, og han gik raskt på.

Hans Sjæl var fyldt, så han syntes ikke han kunde bære dens Tyngde frem! Han vilde be Hr. Johannes høre på ham. Han vilde fortælle ham alt sit Liv. Om sin Far og Mor, om Barndomshjemmet. Studierne — alt. Indtil han på Storslet møtte Thorborg.

Han vilde fortælle om Thorborg. Hvor skjøn og sterk hun var, om hvorledes hun elsket ham, opofrende som en Mor og i den glødende Hengivelse ..... og hvor hun var sælsomt fremmed for de etiske Begreper, der ikke alene hørte Kristendommen til, men al Kultur —!

Og han vilde forklare ham Jesus Kristus, Guds enbårne Søn. Ja, han følte Magt i sig nu til at male det ophøiede Billed av Frelseren, der forløste Menneskets evige Higen efter Idealet ved sin Lære og ved sit guddommelig rene Eksempel — og tilsidst forsonet Verdens Syndeskyld ved Døden, ja Korsets Død!

Og han vilde lægge sin Brøde åpen: Hvorledes han havde forbrutt sig mot det helligste, det inderste i sit menneskelige Væsen, mot Gudsbilledet, som var indprentet ham i hans Sjæl fra hans tidligste Barndom og i alt hans Liv; og hvorledes han var blit utelukket fra Samfundet med Gud og ravet om i Mørke og Fortvilelse som en Båt uten Ror, som et Kjød uten Sjæl.

Og den gamle Herre vilde forstå ham. Og dette var hans grænseløse Begjær: Et Medmenneske, som forstod!

.... Hvad vilde han svare ham?

Han slet tungt; thi det bar umerkelig opover hele Tiden. Men han gik og han gik, og Tankerne arbeidet; Længselen drog ham.....

Den gamle Herre vilde tale milde og gode Ord.

„Den høieste Retfærdighed er altid Tilgivelse!"

Og var det hedensk, gudløst, syndig og forkastelig, — han visste det, han brændte av Længsel efter det —: Det vilde være barmhjertig!

Hans Redning nu — var den gamle Gudsfornegters Barmhjertighed!

Han gik med stigende Fart. Han havde ikke kjendt sine Legemskræfter på lange Tider som nu; de svulmet i ham som den sterke Flod. Og han løftet sit Hode med bitter Trods: Hvor havde han kjæmpet! Mot sit eget Kjød; mot Thorborgs forføreriske Skjønhed og Kjærlighed; mot den forfærdelige Ensomhed. Og Herren havde ikke rakt ham sin Hånd.

Nu gik han — Guds Prest og Tjener — forpint og forjaget for at finde Trøst hos den Mand, som sa: „For mig er ingen Gud!"

Og han lot sig ikke stanse. Om så Herren reiste sig av Jorden imot ham — han måtte frem, frem til et Menneskes milde Ord...................................................

Endelig gled han ind på det lille Tun i Skogen.

Der var lydløst stille. Hundene gjødde ikke indenfor. Sneen lå dyp og uten Spor omkring Huset. Vinduerne var hvitfrosne, og der steg ingen Røk op av Skorstenen.

Hr. Johannes var ute.

Men han vilde vente. Tænde Ild op og vente, om så hele Dagen, ja Natten med. Bare han slap ind.....

Han tok Skiene av og satte dem mot Husvæggen. Så banket han på Døren. Ingen svarte. Han prøvet Låsen. Der var ikke stængt, og han åpnet og gik ind.

Der var en bitterlig Kulde i Stuen. Lyset sivet dæmpet ind gjennem de islagte Ruter.

Alt stod som før. Stoler, Borde. På Peisen lå Kul og Aske; en Krak var væltet ved Sengefoten......

Da veg Søren Rømer mot Væggen. Hårene reiste sig på hans Hode — og han skrek.

I Sengen lå Eneboerens stivfrosne Lik.

Han kom ned til Fjorden om Kvelden. Da han trådte ind i Huset, hvor Skysskarene holdt til, mens de ventet, forfærdedes de ved hans Utseende.

Han sank ned på en Bænk og fik med Møie meddelt, at den gamle Hr. Johannes lå død i sin Seng. Der måtte sendes Folk op. Selv kunde han ikke. Han måtte hjem.

De måtte støtte ham ned til Båten.

Og så rodde de utover.

Mændene slet tause på Årerne. Time efter Time.

I Agterskotten, dypt under Feld og Tæppe jamret Presten sig lydelig.

Da det led utpå Natten, og Prestens Klage ikke stanset, la Høvedsmanden, Jonas Bersvendsen, Årerne ind og steg agterut. Han lettet varsomt på Overbredslerne og bøiet sig ned.

—Er Presten dårlig? spurte han.

Og Presten slog sine Øine op og så længe på ham som i Vildelse.

—Ja Jonas, sa han endelig. — Nu er Presten dårlig.

—Var der ingen Hjælp, vi kunde....

—Der er ingen Hjælp, Jonas Bersvendsen. Uten hos Gud. La os komme hjem!

Efter dette lå Presten mere stille. Og etpar Timer over Midnat var de fremme i Måsværvågen.

De vilde hjælpe ham. Men Søren Rømer gik alene opover.

Inde på Kontoret tændte han et Lys og satte sig i sin Stol. Der var stille i Huset. Thorborg og Barnet sov ved Siden av.

Og han sat sammenbøiet, med lukkede Øine..................................................

Han havde trodset Gud.

Men Herren havde reist sig — i Dødens Gru — midt imot ham.

Hans Sjæl var sønderknust.

Men i Sønderknuselsens inderste Dyp talte en Stemme til ham. Han hørte Guds Røst. Og det var denne Røst, han så længe, så længe forgjæves havde lyttet efter.

Om i Død og Gru — det var Gud, som var hos ham. Og han måtte ikke miste ham! Gjennem Sjælens Mørke måtte han famle sig frem og finde den levende Gud igjen. Thi uten ham var den evige Fortabelse.

Og han bøiet sig sammen over sin kjæmpende Tanke. .....

Thorborg kom så sagte. Han merket hende ikke, før hun la Hånden over hans Hode.

—Skal du ikke iseng?

Han så op.

Og hun glemte aldrig hans Blik.

—Snart! hvisket han. Og Thorborg gik tilbake.

Men Søren Rømer reiste sig urolig; hans Øine flakket om i Rummet — mot Døren, som havde lukket sig.....

Han kunde ikke være her ..... han søkte Gud ..... og måtte være ensom.

Han gik ut under Stjernerne. Nede fra Fjæren hørte han Mændenes Stemmer. Og han vendte sine Skridt den vanlige Vei ut til Fiskenæsset.

Ved Kirken stanset han.

Derinde var stille og ensomt. Der var Gud.

Og han gik ind i det mørke Sakristi.

Som en Søvngjænger klædte han rolig og langsomt av sig sin Frak og iførte sig Samarien. Derefter hentet han frem Kraven og bandt den om sig. Og gik ind i Kirkekoret.

Stjernenattens vage Lysning lå gjennem Vinduerne ind over det tomme Kirkerum.

Han åpnet Luken i Knæfaldet og gik frem foran Alteret. På Bedeskammelen knælte han ned, og han bøiet sit Hode over de foldede Hænder på Alterduken.

Der faldt Fred over hans Sjæl.

Hans forpinte Hjerte løste sig op i stille, varme Tårer. Og han følte Herrens Ånd sænke sig over ham gjennem Stilheden, og han gjennembævedes av navnløs Lyksalighed.

Han stod endelig op og gik med foldede Hænder.

Hans Åsyn lyste. Han havde fundet Gud.

Han gik gjennem den åpne Sakristidør og ut i Sneen. Men da han havde gåt få Skridt henimot Prestegården, hvor Lyset skinnet i Kontorvinduet, vendte han bråt.

—Nei — nei! Ikke dit hen. Ikke dit! Ikke til Mennesker. Nu måtte han ikke miste Gud.....

Og han gik den motsatte Vei. Ovenfor alle Huse forbi det sidste og ut til den store Sten på Næsset.

—Aldrig mere måtte han miste sin Gud.

Og han lot sig glide ned i det sortblanke Dyp, hvori Stjernerne speilte sig.

Mot overmagt

I

II

III