HÅKON HÅKONSEN

O.V. Falck-Ytter

O.V. Falck-Ytter: Håkon Håkonsen

Teksten er hentet fra epub-bok fra Nasjonalbiblioteket, ISBN-978-82-7965-214-4, basert på utgave fra 1927, Falck-Ytters forlag.

Bearbeidet av Lars I. Næsheim

Boken kan fritt videredistribueres så lenge det ikke tas betalt for det.

HÅKON HÅKONSEN

EN NORSK ROBINSON

AV

Falck-Ytter

MED

ILLUSTRASJONER AV W. BERGSTRØM

OG ET KART

SJETTE OPLAG

OSLO

FALCK-YTTERS FORLAG

1927

FORORD

Håkon Håkonsen en norsk Robinson, — har i lengere tid vært utsolgt. Når den nu iår — 60 år efterat den blev skrevet — atter trykkes i nytt oplag, skjer det som følge av stadig efterspørsel og på manges opfordring — hvilket tyder på at forfatteren i dette verk ikke bare har formådd nettop å fange barnesindets interesser, men at boken også utenom dette må ha værdifulde egenskaper.

W. Bergstrøms illustrasjoner der har vært inntatt i alle tidligere utgaver, er også tatt med i denne, idet forlaget finner at om man enn kanskje kan innvende at de både er gammeldagse og naive, så er dette ikke grunn nok til å utelukke deres anvendelse.

Oktober 1927.

FALCK-YTTERS FORLAG.

Håkon Håkonsen går tilsjøs.

FAR het Håkon Håkonsen, far-far hadde hett Håkon Håkonsen, slik hadde den eldste i familien hett i mange, mange slektledd; og jeg het Håkon Håkonsen. Far hadde vært skipper, far-far og farfars far hadde vært skippere, og slik opover; det kunde nok ha vært dem blandt mine forfedre som ikke hadde vært fri for å drive litt på med det vi nu kaller sjørøveri, men som dengang kaltes vikingferd. Ingen visste hvor lenge min slekt hadde bodd på gården inne i fjorden, og ingen kunde si at det hadde vært en tid da den var i annen manns eie. Jeg var således av god, gammel familie, og navnet var godt, om det enn ikke var på moden.

Leveveien var også god. Sjøen hadde alltid bragt min slekt utkommet, og at jeg skulde tilsjøs, falt derfor av sig selv; iallfall var det aldri nogen som spurte mig om jeg hadde lyst. Man blev aldri spurt om noget hjemme hos min far. Han sa at så skulde det være, og dermed var den ting avgjort. En vakker dag blev jeg sendt ombord på et skib som kahyttsgutt, d.v.s. jeg skulde begynne mitt sjømannsliv som skipperens opvarter. Det syntes jeg var i sin orden; men dersom en av mine forfedre fra den grå fortid hadde sett mig dekke skipperens bord og pusse hans støvler, vilde han syntes at verden var gått sørgelig tilbake. Min stilling ombord stod i samme forhold til de tapre, fribårne vikingers som tollekniven med den messingbesatte lærrem som jeg ved avskjeden fikk av min søster, til vikingenes sverd. Ombord fikk jeg tamp i tide og utide av skipperen, styrmannen og alle de andre som hadde eller trodde de hadde noget å si. Det hørte med til opdragelsen ombord, derfor gjaldt det å gjøre sig hård og holde ut; det kunde iallfall ikke nytte å klage, for jeg var nettop sendt med en fremmed skipper forat jeg ikke skulde bli forkjælet ved å seile med far. Da jeg var stor og sterk, vokste jeg snart fra min stilling som alles undermann; jeg blev jungmann, og da var det forbi med å få bank. Da jeg i tre somre hadde fart på kortere farvann, sa far at jeg skulde ut på langfart, for å bli en ordentlig sjømann. Dette var aldeles efter mitt ønske; jeg hadde sett så meget av verden at jeg ønsket å se mer. Med et norsk skib reiste jeg over til England og fikk der hyre på et stort skib som var bestemt for Buenos Aires.

Jeg sa farvel til mine norske skibskamerater og gikk ombord i engelskmannen som førte det stolte navn «Lord Nelson». Foruten skipperen og tre styrmenn var der 18 manns besetning. Jeg var tredjestyrmann og hørte således med til officerspersonalet.

Der gjøres ikke mange ophevelser når man kommer ombord i et skib. Man vet selv å finne sig tilrette; for hver mann og hver ting har sin plass og sin plikt ombord, i det ene skib som i det annet. Det er ingen famlen og leten, alt går efter den samme strek nesten på alle skuter og hos alle nasjoner.

Håkon går ombord i «Lord Nelson».

«Er tømmermannen ombord?» hørte jeg kapteinen spørre da styrmannen meldte at jeg var kommet. «Han er nede og vil nok helst være nede til vi er vel ute.» «Nå er det slik fatt; hvad slags mann ser det ut til å være?»

«Er han så flink som han er stor, har det ingen nød. Jeg tenker han er sine seks fot.» «Vel, Sir.»

Jeg fikk såvidt en håndsrekning til å lange min kiste og mine køieklær ned i lugaren, så var jeg atter i arbeide med denne uendelighet av ting som er å gjøre på et stort skib som skal stikke i sjøen. Endelig var ankeret lettet, seilene satt, og «Lord Nelson» gled nedover Themsen. Efter den store travlhet blev der litt ro ombord; jeg følte mig trett efter sjauen; for det var ikke nok med det legemlige arbeide; jeg måtte anspenne all min opmerksomhet, da kommandoen førtes på engelsk. Heldigvis var jeg så god sjømann at jeg omtrent visste hvad som skulde gjøres; jeg kunde således gjette mig til meningen selv om jeg ikke forstod ordene.

Min opmerksomhet hadde vært så optatt av skibet og den engelske kommando, at jeg nesten ikke forstod hvad der bev sagt, da det på godt norsk lød i mine ører:

«Jamen slapp jeg heldig fra «Flora» dengangen!»

Jeg vendte mig om efler lyden og så visst meget dum ut; jeg hadde ingen anelse om at det var nogen annen nordmann enn jeg ombord på «Lord Nelson», og allerminst ventet jeg å treffe min gode venn fra alle mine foregående sjøreiser, og senest fra reisen med «Flora», Jens Gåsøen.

«Gap ikke slik gutt. Jeg er da ikke noget spøkelse, men kjøtt og blod.»

«Du Jens?»

«Ja visst, ja.»

«Men hvor er du kommet fra?»

«Nede fra rummet!»

«Fra rummet?»

«Ja, fra rummet, hvor jeg hadde gjemt mig for at ingen skulde finne mig. Vær nu ikke så grønn som en nymalet jydeskute. Jeg har rømt fra gamle «Flora» for å komme på langtur i godt selskap, forstår du det?»

«Er du forhyret her?»

«Ja visst er jeg så. Tror du kanskje jeg går med som passasjer? Ånei, det er nok ikke blitt så fint på Gåsøen at vi reiser på lysttur til Sydamerika. Men hvem vet hvad som kan hende når vi kommer hjem fra langtur med kisten full av gullpenger.»

«Så du skal være her ombord! Det var da riktig morsomt at vi skal bli sammen på denne turen også.»

«Så det begynner å gå op for dig. Du var lenge om å få landkjenning. Men bedre sent enn aldri.»

«Nå, nå, Jens! Vær litt rimelig. Hvis du så Maren Bekken stå bak dig når du vendte dig om, så tenker jeg du blev litt forbauset du også.»

«Kan nok være; men ellers tenker jeg at vi lar henne seile sin egen sjø. Når jeg nu har rømt fra «Flora», så får hun gjøre som hun vil. Men hvad tror du gamlingen på «Flora» sier til at jeg har rømt?»

«Han blir hoppende gal. Men hvorfor rømte du?»

«Fordi det ikke kunde nytte å be om klarering for å gå på langtur, og jeg nu engang hadde satt mig i hodet at jeg vilde ombord her.»

«Men hvorfor snakket du ikke til mig om det?»

Han hadde ikke omtalt sin plan om å rømme, fordi han var redd for at jeg uforvarende skulde røbe ham, ja kanskje gå like til skipperen på «Flora» og be eller betale ham fri. Intet av dette vilde han utsette sig for.

Jeg var naturligvis meget glad over å ha en god venn og landsmann ombord i det fremmede skib. Jens var også en prektig kamerat. Han var en flink, uforferdet sjømann, likefrem og godhjertet, sterk som en bjørn og en vakker kar. Leseren vil kanskje si at det ikke taler til fordel for Jens at han var rømt fra sitt fartøi. Det var jo ikke riktig, og rømning volder ofte stor uleilighet og tap. Men den enkelte matros som rømmer, kan dog undskyldes noget; han ser hundreder av kamerater som gjør det samme; det er en uvane som er almindelig hele verden over.

Reisen til Buenos Aires gikk både godt og fort. Vår kaptein døde av den gule feber, mens vi lå der, og førstestyrmann, Howell, tok kommandoen. Annenstyrmann blev forstestyrmann, og jeg kom i hans sted, uaktet jeg dengang bare var 16—17 år. Hittil hadde livet ombord vært behagelig; men fra den dag Howell tok kommandoen, blev det så meget ubehageligere. Han, som før hadde vært en ordentlig mann, var neppe flyttet inn i chefskahytten, før vi merket at han drakk. Han hadde alltid vært vanskelig å ha med å gjore, men nu blev han aldeles utålelig. Han bante og skjelte og banket mannskapet ved den minste, ja uten, anledning. Han knappet av på mat og drikke, sa aldri et godt og høflig ord til nogen, kort sagt, han var en tyrann. Især var han som avsindig når han hadde drukket for meget, og drikke det gjorde han bestandig.

Fra Sydamerika seilte vi til Sidney i Australien, og denne reise var så ubehagelig som vel en sjøreise kan være, når man uke efter uke er innesluttet i et meget trangt rum med folk som stadig er uenige. Dag efter dag var det ikke annet enn raseri og urimelighet fra skipperens side, opsetsighet og klager fra folkenes. Vi to styrmenn stod så meget som mulig utenfor, men på samme tid som vi måtte oprettholde kommandoen ombord, måtte vi for oss selv innrømme at det var den kommanderende som hadde urett. Endelig kom vi da til Sidney, og jeg vilde visstnok ha forlatt skibet der, dersom jeg ikke hadde vært forhyret for hele reisen. At mannskapet tenkte på å rømme, følte jeg mig overbevist om, og kapteinen hadde nok også mistanke om det. Nettop da vi kom til Sidney, gikk der de mest fabelaktige rykter om at man i de nyopdagede gulldistrikter grov op gullklumper så store at en eneste var nok til å gjøre en manns lykke. Disse rykter bidrog ikke til å gjøre mannskapet på «Lord Nelson» fornøiet. De blev grepet av gullfeber, og innen vi visste av det var alle våre engelskfødte matroser borte. Enten nu politiet ikke gjorde sig stor umak for atter å finne de rømte matroser igjen, eller de, da de kunde sproget, hadde lett for å skjule sig, vet jeg ikke, men sikkert er det at de aldri mere kom ombord i «Lord Nelson». Derved var mannskapet svunnet inn til 8 mann; de tre styrmenn, en negerkokk, doktoren, som han kaltes ombord, samt en malaiisk kahyttsgutt.

«Lord Nelson».

Båtsmannen, en engelskmann, var ikke rømt sammen med sine landsmenn; han hadde visst å innsmigre sig hos den nye kaptein; han var derfor, og av andre grunner ikke synderlig avholdt av mannskapet.

Vår kaptein var i stor knipe; ti foruten at gullfeberen hadde grepet alle mennesker slik at der nesten ikke var en matros å få hyret, hadde de bortrømte matroser skildret kapteinen på «Lord Nelson» som en slik tyrann at ingen godvillig gav sig inn under hans kommando. Men desto viktigere var det altså å passe på dem av mannskapet som ennu var ombord.

Det var dagen før «Lord Nelson» skulde gå tilsjøs. Skibet lå langt fra land, og sannsynligheten for at nogen skulde rømme, var meget liten. Mannskapet hadde hele tiden vært under stadig opsyn, ja nesten i fangenskap; kapteinen og styrmannen hadde selv delt vaktene mellem sig, og under hele vakten gått op og ned på dekket, om dagen hatt øinene med sig overalt og om natten lyttet til den minste lyd, som kunde la formode at nogen nærmet sig skibet utenfra eller vilde luske sig bort. Båtene hang alltid i davitene, og ingen fremmed båt fikk legge til siden. Denne vakttjeneste var den ubehageligste tjeneste man vel kunde tenke sig; ti mens man i sitt hjerte måtte ønske at mannskapet kunde finne midler til å unddra sig den nesten avsindige kapteins behandling, tilsa vår plikt oss at vi måtte forhindre rømning.

Jeg hadde den dag landlov, og kom ikke ombord før den følgende morgen; hvad jeg nu forteller, har jeg ikke selv sett, men hørt siden.

Kapteinen, som skulde inn til byen i skibets tjeneste, hadde selv rodd sig inn og gjort styrmannen ansvarlig ror skibet. Howell var nemlig i likeså stor knipe, som mannen som skulde sette bukken, kålhodet og ulvene over elven. Han kunde ikke ta nogen av folkene til å ro sig iland, ti da var han sikker på at i det minste denne mann blev borte; og om han enn kunde bedt styrmannen ro sig iland, så vilde skibet da ikke hatt nogen bevoktning. Han måtte altså selv ro, og beholde båten iland.

Klokken var alt over 12, da han kom til skibet, og det var ganske mørkt. Styrmannen gikk fremdeles på sin ensomme vakt, og ønsket sig visstnok langt, langt bort fra «Lord Nelson».

«Alt vel, styrmann?»

«Alt vel, Sir!»

«Så kan De gå tilkøis. Send båtsmannen op!»

«Vel, vel, Sir!»

Efter nogen minutters forløp var den nye vakt satt, styrmannen var gått tilkøis, kapteinen og båtsmannen var på dekket.

I folkelugaren var der megen, men lydløs travelhet; for hver mann gjorde sig ferdig til å rømme. De pakket sine beste ting sammen i små knytter og stakk til sig sine kontante penger, som forresten ikke var mange, da Howell hadde dratt omsorg for at de hadde den største del av hyren tilgode.

En av matrosene, som hadde stått på lur, kom ned og fortalte at kapteinen nu var kommet ombord, at han hadde tatt vakten og latt styrmannen gå tilkøis.

«Nu eller aldri,» sa en av matrosene. «Har han oss atter ute i sjøen, er det forbi med oss. Jeg vil heller svømme iland enn følge med ham, især når vi er så få.»

Atter kom en mann snikende ned fra dekket.

«Kapteinen er gått inn, og båtsmannen er alene på dekket. De forsøkte å heise båten op, men lot den ligge. Kapteinen var nok ikke riktig stø.»

«Så skal han inn og ha sig en sovesup. La oss snike oss forbi båtsmannen og ned i båten.»

«Jeg skal krype først ned i båten og ta imot sakene våre. Du Jean, får lange dem ned til mig,» sa en irlender.

Lydløst som en slange gled irlenderen hen ad dekket og ned i båten. Båtsmannen la ikke merke til ham. En matros tendte en fyrstikke.

«Hvem vil ødelegge alt ved å tende lys?» spurte en franskmann.

«Jeg eier en krone, og kan ikke finne den uten lys. Jeg må ha den med.»

«Hvad lys var det?» spurte båtsmannen, som hadde sett gjenskinnet, og nu hadde sneket sig inn blandt rømlingene. «Hvad lys var det?»

«Det er nok — — —» han fikk ikke fullført setningen, ti en hånd la sig på hans munn, og et par kraftige stålarmer omsluttet ham, så han hverken kunde bruke hånd eller munn. Han gjorde hvad han kunde for å bli fri, men de som holdt ham, forstod å få ham til å tie, ellers vilde hele rømmehistorien hatt en ende.

«Hit med et taug,» sa den ene matros.

«Og et tørklæ,» hvisket den annen.

Snart lå han bundet på hender og føtter og med et tørklæ i munnen.

Sakte snek derpå den ene mann efter den annen sig ned i båten, siste mann kappet fanglinen, og med to tofter rodde de inn til land. Årene hadde nemlig båtsmannen tart ombord, og de kunde ikke finne dem i mørket. Snart var de ved stranden, hvor de med sitt knytte under armen tok hver sin vei til et felles skjulested hos en krovert; han vilde ta sig godt betalt for sitt bryderi. Nu hadde matrosene ingenting; men det vilde ikke være vanskelig for dem å få hyre med et annet skib, og da vilde han ta flere måneders hyre på forskudd som sin betaling; og hvis dette blev umulig, vilde han forråde dem til politiet og dele den pris som blev utsatt for deres pågripelse. Således bærer de sig ad disse slyngler som hjelper matrosene til å rømme. Sjøfølkene kalder dem derfor også landhaier.

Bare en av mannskapet var blitt ombord; det var Jens Gåsøen. Han hadde nok merket hvad som foregikk; men han lå i køien og lot som om han sov, mens mannskapet rodde bort og båtsmannen lå der kneblet og bundet.

Det var ikke ganske som matrosene hadde sagt, at kapteinen var gått inn for å ta sig en sovesup, tvertimot, hans hensikt var å ta noget å våke på, men da han alt var temmelig tung i hodet, blev hans våkedrikk virkelig en sovedrikk: Han sovnet med glasset og flasken foran sig, og sov i flere timer. Endelig våknet han, grep glasset, tømte det og tumlet op på dekket.

«Vakt ohoi!»

Intet svar.

«Vakt hoi, båtsmann.»

Intet svar.

En anelse om at noget var foregått, mens han sov, for igjennem hans ikke meget klare hode. Han styrtet ned i lugaren.

«Vakt hoi!»

Intet svar, men en stønnen og en lyd som om nogen rullet sig på gulvet hørtes. Kapteinen famlet sig frem i mørket og falt over båtsmannen. Han følte at det var et menneske og forsøkte, just ikke på den lempeligste måte, å få ham til å svare; men mannen var og blev stum tross slag, spark og forbannelser.

Endelig syntes Jens, som ikke kunde se, men dog hadde forstått hvad som foregikk, at båtsmannen hadde fått bank nok og brølte ut:

«Hei gutter! La oss ha nattero og slåss om dagen.»

«Skaff lys din hund, og snakk ikke slik til din kaptein.»

I en fart var Jens ute av køien og tendte en lanterne. Da fikk kapteinen se at båtsmannen lå der kneblet, bundet og banket, og at hele mannskapet var borte.

Jens skulde gi beskjed, men han visste ikke noget; han hadde sover. «Men vakten måtte vel vite beskjed,» mente han.

Denne bemerkning gjorde kapteinen aldeles rasende. Da rømningen var foregått på hans egen vakt, gikk hans vrede ut over Jens. Båtsmannen, som hadde forsøkt å gjøre sin plikt, hadde fått slik medfart både av mannskapet og uforvarende av kapteinen at selv denne syntes at han hadde fått nok. Han måtte dog døie adskillig både i ord og gjerning av Howell; men båtsmannen fant sig i alt når han derved trodde å kunne innsmigre sig hos sin overordnede. Jeg vil ikke engang beskrive kapteinens raseri, og da jeg kom ombord, fikk jeg høre ille, «fordi jeg var iland og moret mig istedenfor å passe skibets tjeneste». Han hadde jo riktignok selv gitt mig landlov; men hvad kan det nytte å snakke med en rasende mann?

Tidlig den følgende morgen rodde kapteinen atter iland og meldte rømningen til politiet: han satte en belønning av i £ for hver mann, som blev grepet; men det hjalp ikke. «Lord Nelson» lå der seilferdig; men hele mannskapet bestod av de kommanderende, båtsmannen og Jens Gåsøen. Hadde kapteinen vært urimelig og ubehagelig før, så blev han naturligvis ennu værre nu; men vi var dog kvitt ham den største del av dagen, for han reiste hver morgen iland og kom hver aften drukken ombord igjen.

Slik gikk det dag efter dag, og disse dager kostet mange penger, skibet tapte tid, og folk måtte leies for dyre dagpenger til å gjøre dagens arbeide. Endelig måtte kapteinen bekvemme sig til å by 5 £ pr. rømt mann.

«Nu har vi snart de stakkars guttene ombord igjen,» sa Jens.

«Hvorfor tror du det?»

«Jo, nu slår landhaien og politiet sig sammen og deler fortjenesten. La mig se, det var 9 mann som rømte, og når vi setter 1£ til 18 norske kroner, er det altså 90 kroner pr. mann og det blir for 9 mann 810 kroner, hvis jeg regner riktig. Så du ser at det blir god fortjeneste både for haien og for politiet.»

«Men hvorfor rømte ikke du også.»

«Fordi jeg ikke syntes om å rømme fra dig. Vår havkatt er nok slem, men det går vel an å holde ut med ham til du på en skikkelig måte kan komme fra skuten.»

«Det var snildt av dig, Jens. Det hadde ikke vært hyggelig å være ombord her alene.»

Om aftenen kom kapteinen mot sedvane edru ombord. Han sa til førstestyrmannen at han måtte avstå sin lugar til en dame som skulde være med som passasjer til Calcutta. Vi styrmenn fikk slå oss sammen så godt som mulig.

De fem pund pr. mann gjorde underverker. Nogen dager efter kom alle de sist rømte folk ombord. Politiet fulgte dem til skibet. Hver mann hadde håndjern på, og de blev ikke tatt av dem før skuten var under seil. Politiet og våre leiede folk forlot oss. Båtsmannen syntes nok dette var en herlig dag; han tenkte at nu skulde han passe leiligheten til å takke de rømlinger som hadde bakbundet ham.

Samtidig med at matrosene bragtes ombord, kom også vår passasjer, en pike på 13—14 år. Hun blev meget forskrekket over å se alle mann bli bragt ombord med håndjern på, og kapteinens rå tale, eder og trusler skulde just ikke tjene til å gi henne mot.

Hun syntes ikke å ha nogen som tok sig av henne i Sidney; for hun blev rodd ombord av en båtsmann uten at nogen fulgte henne. Kaptein Howell var aldri meget forekommende, og han var nettop da så sysselsatt med mannskapet og skibet, at han kun i forbigående hilste på henne og befalte mig å vise henne hvor hun skulde holde til. Jeg hadde medlidenhet med den vakre, sørgmodige piken, hvem tårene rant ned ad kinnene og hjalp henne så godt jeg kunde.

Tilsjøs.

LIVET ombord var derfor meget ubehagelig, og min eneste glede var å snakke med Jens og Mary, den lille piken, som var vår passasjer. Mary sluttet sig snart til mig, og da hun så at jeg ofte snakket med Jens, og da hun hadde lagt merke til at han var den eneste av mannskapet som ikke hadde håndjern på, snakket hun også med ham.

Det varte ikke mange dager før hun hadde fortalt mig sin enkle, men sorgelige historie. Hun het Mary Smith, og var datter av en kjøbmann som for et års tid siden var utvandret fra England til Sidney. Både hennes far og mor var død for nogen uker siden, og hadde bare efterlatt sig så meget at hun kunde ta skibsleilighet til Kalkutta, hvor hun visste at hun hadde en onkel, hennes fars bror, som var ansatt på et handelskontor, og som hun aldri hadde sett.

Som man lett kan forstå, arbeidet mannskapet ikke synderlig villig under kaptein Howells kommando. Tjenesten var meget besværlig; ti foruten at skibet bare hadde halvt mannskap, var to av disse på sykelisten, nemlig en av de romte matroser som kont ombord med feber, og Jens som dagen efterat vi var kommet tilsjøs, vrikket sitt venstre ben. Når nu hertil kom at vinden var ustø, at kapteinen gjorde alt sitt for å tirre og plage mannskapet, vil man skjønne at vi alle ønsket at reisen måtte få en ende.

Slik gikk den ene dag efter den annen, og den attende dag efter avreisen fra Sidney var «Lord «Nelson», for en ustø sydsydvest-vind, seilt langs Australiens østkyst og kommet så langt at kapteinen håbet den følgende dag å komme inn i Torresstredet.

I alle disse dager hadde Mary og jeg vært sammen så meget min tjeneste tillot det. Hun fortalte mig om alle de lidelser og savn hun og hennes foreldre hadde utstått i Sidney, og om hvor ulykkelig og forlatt hun følte sig ved deres død. Jeg fortalte henne om mine foreldre og søsken, og om mitt fedreland som hun syntes måtte være så langt nord at det var umulig å bo der. Hun kunde ikke forstå at det gikk an å bo i et land hvor sneen kunde ligge flere meter høi, og hvor vannene i mange måneder var dekket med is. Hun hadde bare en svak erindring om hvordan det så ut i England; hun var blitt et sydens barn. Jeg fortalte henne så godt jeg kunde om våre herlige skiturer og akebakker, roste våre flinke sjøfolk som tappert holdt ut i storm og kulde, og sa henne at det hadde hendt at en flink gutt, bare bevebnet med en slik tollekniv som den jeg bar ved siden, hadde nedlagt kongen i våre skoger, den store og sterke bjørn. Hun var redd for kniven, men syntes godt om det messingbeslåtte belte jeg bar den i. Hun tok det ofte fra mig og spente det om sig selv. Det hadde hun også gjort den dag sem jeg nu nærmere kommer til å omtale. Man vil se hvad følgen blev av at hun fikk min kniv.

Inne i Torresstredet blev vinden ennu mere foranderlig. Det var ikke annet enn å skifte kurs, reve og forandre seilenes stilling. Mannskapet gikk trett, og kapteinen blev rasende. En dag var det atter meget å gjøre, men intet gikk fort nok for kapteinen.

«Det er et elendig mannskap,» brølte kapteinen, «ikke bedre enn negre. Vil du se at rappe dig, din skinnhellige hallunk!» fortsatte han, idet Jens på sitt sårede ben vaklet forbi ham, og gav ham et spark nettop der hvor benet var ømmest. Jens hylte av smerte, for sparket var hårdt og kom så uventet, men på hylet fulgte et slag som sendte kaptein Howell langt henover dekket. Heldigvis falt hans revolver fra ham i fallet, for hadde han hatt den, hadde han visst skutt Jens på stedet.

«Mytteri, mord, grip ham, bind ham,» skrek han og løp efter en håndspak. «Bind ham styrmann, eller gjør dere kanskje felles sak med oprøreren?»

Han behøvde ikke å gjøre slik støi, for Jens stod aldeles stille og tenkte likesålitt på å gjøre motstand nu, som han hadde tenkt på å slå kapteinen; den grusomme behanding hadde bragt ham så aldeles fra sig selv at han hadde forsett sig på det allergroveste ved å slå sin kaptein. Det var den værste forbrydelse han kunde begå ombord, og slaget var ikke før falt, før han innså hvor ille han hadde handlet. Det er umulig å beskrive hvordan det så ut på skibet. Skriket, slaget, kapteinens fall og de fryktelige skjellsord og forbannelser som han utstøtte, hadde kalt hele mannskapet sammen, og ingen tenkte på skib og seil. Det hele var hendt like efter at Mary hadde tatt min kniv og spent den på sig. I angst og frykt klynget hun sig til mig. Jeg er sikker på at hadde Jens i det øieblikk bare sagt et ord, så hadde mannskapet styrtet frem, og kapteinens revolver hadde vanskelig frelst ham fra død eller fangenskap. Men som det nu gikk til, var egentlig ingen mere forbauset enn Jens; han lot sig binde uten motstand, og da det først var gjort, var det ingen som hadde lyst til å legge sig imellem og utsette sig for å få en kule gjennem pinnen.

«Du-du-du,» annet fikk kapteinen i sin vrede ikke sagt til Jens, som stod foran ham bakbundet. Kapteinen stirret på ham en stund, mumlet noget mellem tennene, et djevelsk smil gikk over hans ansikt. Så vendte han sig til styrmennene og sa langsomt og rolig: «Legg håndjern på ham og bind ham fast til masten, la ingen snakke med forbryderen.»

Derpå gikk han inn i kahytten. Det var stille som i graven ombord på skibet. Styrmannen utførte sin sørgelige plikt således som det sømmer sig en skikkelig mann, og mannskapet passet sine forretninger bedre enn de hadde gjort på hele reisen.

«At det skulde tordne fra den kant, hadde jeg ikke ventet,» sa irlenderen, «Jens var sån en fredelig fyr.»

«Han er ulik dig, han snakker litet og gjør meget,» svarte en franskmann på yderst slett engelsk.

«Mig ikke være i Jens’ klær,» mente negerkokken.

«Det kan ikke bli verre enn at han holdes i jern,» mente en rolig hollender.

«Det kommer an på været,» svarte en annen.

«På været? Mener du skipperens innfall?»

«Nei, på vinden. Jeg vet ikke om det er tillatt, endog til selvforsvar å slå kapteinen, men det forstår jeg, at bleser det op mens vi er inne blandt alle disse revene, kan han ikke holde en mann i lenker når vi er så få. Men han lar vel heller ikke dette blåse over uten å gi ham en god lusing. Det er min mening.»

«Ja, han har nok selv en mening også, siden han ikke slo ham straks.»

«Men han har ikke lov til å slå ham.»

«Lov, hvem spør om det? Tror du Jens tør klage når han kommer iland? Bank er beholdne varer, og han vil vel nødig ha denne historie for retten. Da kunde det gå værre.»

«Ja, ikke vil jeg løfte en hånd mot Jens, om jeg så skal i jern for det.»

«Den uleilighet påtar båtsmannen sig gjerne. Han har hatt et godt øie til ham siden Jens lot kapteinen banke ham i mørket.»

Slik fortsattes samtalen sakte mellem mannskapet, mens Jens stod bundet ved masten og med håndjern på. Jeg vilde gjerne ha snakket med ham, men kapteinens befaling var så bestemt at jeg ikke kunde sette mig ut over den. Jeg fryktet ikke straffen for en slik overtredelse, eller jeg tenkte ikke på den; men jeg forstod at i dette tilfellet hadde kapteinen på en måte retten på sin side, og at det nu var så litet som holdt det opirrede mannskap fra å gjøre åpenbart mytteri, at det kanskje vilde har vært nok til å få det til å bryte løs, om jeg tross kapteinens forbud hadde snakket med og lagt min medfølelse med Jens for dagen. Det var den pinligste stilling man kunde tenke sig.

Hvad kapteinen gjorde inne i kahytten, vet jeg ikke, men han blev meget lenge, flere timer, og lmidlertid stod Jens der, og skibsarbeidet gikk på sin sedvanlige måte. Mary var aldeles forferdet. Hun vilde snakke med Jens, hun vilde snakke med kapteinen, jeg fikk henne overtalt til å la være begge deler, ti jeg forsto at nu for øieblikket vilde det ikke komme noget godt ut av det.

Endelig, langt ut på eftermiddagen, kom Howell ut av sin kahytt; han hadde en katt i handen. Han gikk like hen til førstestyrmannen, og uten å værdige fangen et blikk, befalte han å pipe mannskapet akterut. De kom langsomt og alvorlige og gav Jens mangt et opmuntrende øiekast.

«Ser du,» hvisket franskmannen til sin nabo,« ser du derborte? Går ikke dette fort, får vi en sekk vind, førend han får sin katt.»

Naboen så ut over sjøen. Der stod ganske riktig nogen truende skyer i horisonten, og de nærmet sig med ulykkesspående hurtighet.

Det kommer fortere enn kapteinen- her blev matrosen avbrutt i sin hvisken av kapteinens stemme.

«Dere har sett at Jens idag løftet hånden mot sin overordnede og slo ham — kan du ikke stå rett på dine ben nar jeg snakker?» brølte han, da han så at Jens, på grunn av sin sårede fot lenet sig til siden.

Jens forsøkte, men kunde ikke uten å holde sig fast.

«Han har vondt i sitt venstre ben,» sa jeg til kapteinen.

«Hvem har spurt om Deres mening, Sir? De behøver ikke å tale før De blir spurt.»

«Jeg våget bare å oplyse.»

«Våg ikke å oplyse noget. Ti stille. Jeg vil ha orden ombord på dette skib, eller gå under med mann og mus. Han har slått sin kaptein da jeg straffet ham for hans sendrektighet og efterlatenhet. Efter lovene kan jeg holde ham i jern til jeg kommer til Indien; men da her er lite mannskap, må jeg ta hensyn til skibet. Men hans forbrydelse kan ikke gå ustraffet. Båtsmannen skal derfor gi ham 25 slag av denne katt, som jeg skaffet mig i Sidney. Jeg hadde bryderi med dere der, men her ombord på mitt eget skib er jeg mester. Dere skal nu få se hvad slett opførsel fører til. Båtsmann gjør din plikt!»

Kapteinen vendte sig om for å gå, men blev stanset av fangens stemme. Howell vendte sig halvt om.

«Kaptein!» sa Jens. «Alle Deres folk rømte i Sidney, men jeg blev ombord.»

«Ja, fordi du ikke hadde fått din hyre.»

«Jeg blev der kaptein. De hadde ikke noget bryderi med mig og har ikke hatt det før idag. Jeg var ikke ved mig selv av smerte da jeg slo Dem. Tilbakekall Deres avgjørelse, så skal jeg arbeide til blodet springer frem av neglene. Legg mig i lenker, eller sett mig på vann og brød — men ikke katt.»

Kapteinen lot som han ikke hørte det.

«Gjør din plikt,» sa han til båtsmannen. «Bind ham fast,» tilføiet han, idet han henvendte sig til to av matrosene.

«Kaptein,» skrek Jens, «jeg skal holde ord. Dersom der blir lagt hånd på mig, vil jeg legge hånd på Dem igjen, når jeg får mine hender fri.»

«Godt, godt, min gutt, så skal du ikke få dem fri. Legg nu godt til båtsmann, ellers skal jeg på din egen rygg lære dig hvorledes en katt skal brukes.»

De to matroser nølte; men de hadde ikke mot til å sette sig op mot en direkte befaling. Jens blev avklædt, hans hender strammet op over hans hode, og han skulde nettop motta det første slag, da den uhyggelige scene blev avbrutt. Det var Mary, som styrtet frem og så godt hun formådde holdt båtsmannens hånd tilbake, mens hun bad om nåde for Jens.

«Slå ham ikke. Kjære kaptein slå ham ikke,» bad hun på sin barnslige måte.

Båtsmannen senket katten som han alt hadde løftet. Matrosene trengte sig frem. Kapteinen smilte først foraktelig, idet han vinket henne bort. Da dette ikke nyttet, befalte han henne å gå inn i sitt lukaf. Hun stod der forskrekket, gråtende og bedende. Matrosene stimlet sammen og nærmet sig kapteinen. Han blev blek da han forstod at det nu gjaldt mer enn avstraffelsen av en matros.

«Tilbake der! Tilbake der; den første som kommer et skritt nærmere er en død mann. Hit, styrmenn, jag disse hunder bort. Hvad gaper De efter?» — dette var til mig — «steng henne inne i hennes lukaf.»

Dette var visst ikke gått av uten brudne panner dersom det ikke heldigvis var skedd som den franske matros hadde forutsatt. Uværet hadde nærmet sig og var like over oss uten at nogen hadde lagt merke til det. Plutselig hven det i takkelasjen, seilene fyltes, og stengene og mastene knaket. Det tordnet og lynte. Det var storm.

«Rev gutter, rev! Ta ned toppseilene!» brølte kapteinen. «La fyren stå der, og pass skibet båtsmann.»

Aldri var en befaling fra kapteinen blitt utført villigere av dette mannskap: men det viste sig også hvor aldeles utilstrekkelig antallet var til å klare skuten.

En hui torden gikk hen over sjøen, skyene blev mørkere og tettere, bølgene reiste sig. Nogen seil blev beslått så hurtig som gjørlig med så få menn.

«Skal jeg løse tømmermannen? Han kunde låne en hånd til arbeidet?» sa styrmannen.

«Nei, nei, han er ikke å stole på. Han skal ikke rose sig av at han eller stormen har tvunget mig til å opheve straffen. Når skibet er berget, skal han få sin katt.»

Men vinden tok til istedenfor av, og gikk om til nordvest. Natten nærmet sig, og med den vind måtte vi gå like på revene. Skibet blev lagt over på den annen baug.

Selv kapteinen så nu at det ikke kunde bli nogen eksekusjon av under disse omstendigheter; det var ikke rådelig å opirre mannskapet til det ytterste Han befalte derfor mig å føre fangen ned. Jeg løste ham og bragte ham ned.

«Kommer tid, kommer råd Jens, ennu er ikke alt tapt.»

«Takk gutt,» sa han. «Det ser ille ut. Den som ille gjør, han ille farer. Gå op og gjør din plikt. Og pass på jentungen,» tilføiet han, idet jeg forlot ham.

Det var blitt mørk natt, og det så mørkt ut; ti å gå med en slik fart i det farlige farvann var nesten den visse vei til undergang. Kapteinen satt i sin kahytt og drakk det ene glas efter det annet, rasende over stormen og over ikke å ha fullført sin hevn. Da styrmannen var inne hos ham for å drøfte fartøiets manøvrering i nattens løp, snakket han fremdeles om at Jens den følgende morgen skulde ha sin straff, og han blev ytterst forbitret da styrmannen foreslo at man skulde opsette med det til en bedre leilighet.

Som herren er, følger ham svennene, sier et gammelt ordsprog. Det er mulig at dette ellers er sant; men det var ikke sant hvad mannskapet på «Lord Nelson» angikk. Mens stormen raste, og skibet for frem i et farlig farvann, drakk kapteinen sig drukken og sovnet, mens mannskapet våket. Misnøien ombord var stor, men styrmannen var en utmerket sjømann, og var avholdt av mannskapet; dette var det eneste som hin natt forhindret oprør og hvad dermed følger, når lidenskapene først er sluppet løs.

Styrmannen trodde fullt og fast at vi lå i en meget farlig kurs, men han turde ikke like mot kapteinens befaling forandre den; men det var en skrekkelig natt full av angst og hårdt arbeide.

Klokken fire kom kapteinen på dekket: styrmannen gikk ned og påla mig å holde skarpt utkikk. Han hadde ikke vært lenge borte, før jeg hørte en hul lyd som av en brenning. Jeg lyttet. Lyden kom kun nu og da; men den blev mer og mer tydelig, og var ikke til å ta feil av.

«Kaptein, vi er nær kysten,» utbrøt jeg.

«Sludder!» svarte han på sin sedvanlige høflige måte. «Hvordan faller De på det?»

«Hører De?» svarte jeg. Vi lyttet. Da lot atter den hule, tordnende lyd sig høre.

«Jeg hører brenningen her like forut,» sa franskmannen.

«Jeg også,» tilføiet styrmannen, som ikke hadde kunnet sove, og atter var kommet op på dekket.

«Alle mann op,» brølte kapteinen. «Tørn ut alle mann! Klar til å vende. Baut skib.»

Denne manøvre, som går så godt og hurtig på et velbemannet fartøi, gikk hos oss kun sakte og med ytterste anstrengelse. Endelig var det da gjort. Alt kom nu an på å komme bort fra den rekke av brenninger som lå foran oss. Det blev satt flere seil til, men dette var vanskelig med så lite mannskap.

«Skal jeg hente Jens op? Vi kan trenge ham nu,» sa styrmannen.

«Nei,» svarte kapteinen. «Dog jo. Assuransekompaniet kunde ellers gjøre vrøvl om noget inntraff. Ta jernene av ham, han skal ha sitt tilgode.»

Jeg hentet Jens.

«Ta jernene av ham!» sa styrmannen hurtig, som om han var redd for at kapteinen skulde betenke sig. «Og så rask til arbeidet gutt.»

«Lord Nelson» forliser.

«Førenn jeg løfter en finger for å hjelpe til ombord i dette fartøi, vil jeg vite om kapteinen vil eftergi den straff som han har truet med. Dersom han det gjør, skal ingen være villigere til å arbeide enn jeg, og så kan han siden legge mig i lenker. Men ellers tar jeg ikke min hånd i noget. Heller drukne enn få legemlig straff.»

«Sludder mann,» sa styrmannen. «Vær glad for at der er en mulighet for å bidra til å frelse ditt eget og dine kameraters liv. La oss så siden snakke om resten.»

«Hvad, gjør den opsetsige hund innvenninger?» skrek kapteinen, sprang frem og grep en håndspak og slo den lenkede, forsvarsløse mann tildeks. Derpå kastet han håndspaken fra sig, og befalte malaiergutten å trekke den besvimede mann ned. Styrmannen, som var en stille, men dog godhjertet mann, lot to matroser bære ham, og kapteinen, som så at styrmannen hadde tatt parti nu, sa intet.

Med meget arbeide hadde vi fått satt flere seil, og skibet skar med fart gjennem bølgene; men mastene blev også prøvet til det ytterste.

Styrmannen var gått tilværs.

«Brenning forut om le,» ropte han.

«Kan De se land?»

«Nei, det ligger en tåke innenfor brenningen. Jeg tror ikke vi kan klare dette.»

«Vi må forsøke med mere seil.»

«Hun kan ikke bære mere.»

«Hun må bære det; det er vår eneste utvei å søke å komme forbi.»

Der blev satt flere seil til. Men mastene knaket.

«Ned, ned!» skrek styrmannen til en mann som arbeidet med seilet oppe i riggen ennu. Han hørte ikke.

«Ned, ned!» lød det atter. Han hørte ikke.

Der fulgte et brak; det vakte hans opmerksomhet, han forsøkte å fire sig ned, men innen han var nede, var masten overbord, og han med den. Vi så ham aldri mer.

Da først den ene mast var gått, gikk snart den andre efter. Skibet rettet sig noget, men var belemret med master og rigg, som slepte med i vannet.

«Klar riggen bort!» lød befalingen.

Vi arbeidet av alle krefter og hugg bort alt som hindret skibet; men vi hadde kun lite håp om å frelse oss selv og skibet. Vi drev lenger og lenger inn mot brenningen som dannedes av et korallrev, men det tok temmelig lang tid å nå dit, da strømmen ikke gikk like på revet.

Der var intet å gjøre med skibet; ti det gikk sin visse undergang imøte. Jeg listet mig ned for å se til Jens. Han var atter kommet til bevissthet efter det fryktelige slag kapteinen hadde tildelt ham. Da jeg hadde snakket med ham og fortalt hvorledes skibets stilling var, gikk jeg op på dekket fullt bestemt på å gjøre alt hvad jeg kunde for å fri Jens fra sine lenker. Skibets stilling blev med hvert øieblikk farligere, vi kunde hvert øieblikk vente at det vilde støte mot revet. Det var mig en utålelig tanke at Jens skulde omkomme endog uten å kjempe for sitt liv. Da jeg kom op, var kapteinen i sin kahytt. Jeg er bange for at han styrket sig. Uten videre betenkelighet gikk jeg hen hvor jeg hadde sett båtsmannen henge nøklen til låsen på Jens’ håndjern, tok den og sprang atter ned. Stillingen var nemlig nu sådan at jeg endog var redd for å komme for sent. Jeg lukket låsen op.

«Har kapteinen befalt dette?»

«Nei, jeg tok nøkkelen. Skibet går straks under.»

«Takk gutt. Kapteinen blir rasende. Gå op, jeg venter her til siste øieblikk. Lev vel, dersom vi ikke sees mere.»

Jeg trykket hans hånd og løp atter op på dekket.

Kapteinen var nu atter tilstede og lot mannskapet sette storbåten ut som det siste forsøk til frelse. Det var blitt tydelig at skibet ikke drev like mot revet, men langs det, og at det således kanskje vilde vare en tid innen det støtte. Med meget besvær blev båten satt på vannet, og nogen aldeles nødvendige ting sendt ned til de menn som var i båten, og som av all makt forsøkte å hindre den i å slå sig istykker mot skibets side. Det var ikke meget, ti tiden var knapp: nogen ankere med vann, litt brød, samt kompass og kart.

Man kan si om kaptein Howell hvad man vil; han var en modig mann. Først gikk styrmannen i båten, så matrosene, og endelig skulde jeg ned.

«Skal jeg hente Jens?» spurte jeg.

Den fare hvori vi nu i flere timer hadde svevet, hadde latt ham glemme sin hevn og sin vrede. Nu blusset den atter op. Han betenkte sig litt.

«Ta jernene av ham og la den oprørske hund redde sig i den lille båt om han kan.»

«Jeg har tatt jernene av ham.»

«Mot min befaling?» Han grep efter revolveren som stakk i hans belte. Jeg sprang nogen skritt tilbake og trakk min; ti jeg så på kapteinens øine at hans vrede var på kokepunktet. Tiltross for at jeg stod beredt til å skyte, hadde han visstnok skutt på mig, dersom han ikke samtidig hadde fått øie på Jens som kom frem med den samme håndspak i hånden som kapteinen nylig hadde slått ham med.

Hurtig som lynet sendte han en kule efter ham, sprang over skansekledningen ned i båten og satte fra. Jens rev min revolver ira mig og var efter så fort hans syke fot tillot det. Båten var alt temmelig langt borte, og skibets og båtens bevegelser var heldigvis så voldsomme at han for mannskapets skyld ikke våget å skyte.

Men Mary!

Plutselig rant det mig ihu at jeg ikke hadde sett henne siden jeg bragte henne inn i hennes lukaf, da Jens stod bundet for å få sin straff. Jeg glemte at jeg selv var latt tilbake på et synkende vrak, og skyndte mig hen til hennes lukaf. Da jeg åpnet døren, lå hun med ansiktet gjemt i putene.

«Mary, Mary, kom ut!»

«Hvordan går det Håkon? Går skibet under?»

«Jeg vet ikke, men kom straks ut.»

Det stakkars barn hadde i alle disse lange timer ligget der alene, først i skrekk over den straff hun så at et medmenneske skulde lide, så i frykt for at skibet skulde gå under. Jeg hadde vært så optatt med skibet og med tanken på Jens, at også jeg hadde glemt henne. Hun var forlatt. Ingen brydde sig om henne.

Jeg fikk henne ut på dekket, og jeg skal aldri glemme hennes fortvilelse da hun hørte at vi tre var latt tilbake ombord.

Men her var ingen tid å spille. Jens og jeg måtte forsøke å få den lille båt, som hang ved skibssiden, på vannet. Heldigvis hang den i le. Jens gikk i båten og firet for, mens jeg stod oppe og firet akter. Vi hadde vært så forsiktige å legge litt proviant i den før den nådde vannet. Derpå hjalp jeg Mary ned til Jens. Det gikk heldig.

«Et kompass, Håkon, fort!»

Jeg sprang inn i kahytten efter et kompass og var ikke borte mer enn et minutt. Dette minutt hadde vært tilstrekkelig til å bestemme min skjebne for lang tid; ti båten var gått løs fra skibet, og tiltross for de største anstrengelser, kunde Jens ikke atter ro den op. Den drev lenger og lenger bort, og innen kort tid var den så langt borte, at jeg ikke lenger næret noget håp om å se den mer.

Min stilling var for skrekkelig til at jeg straks kunde fatte den i hele dens utstrekning. Jeg stod og så efter båten, som stadig blev mindre og mindre, mens skibet overskylledes av bølgene og stadig drev nærmere og nærmere hen til revet. Endelig var båten ute av syne — — — da følte jeg en uendelig tyngde falle over mig; det var som om jeg var latt alene i hele denne verden. Jeg følte ikke frykt for døden, som gapte mig imøte; men mine tanker var med båten som hadde forlatt mig. Det var bitterhet i mine tanker, ikke mot Jens, ti jeg visste at han hadde gjort sitt for å nå tilbake til mig, men mot ulykken som hadde rammet mig — — — uforskyldt sa jeg i mitt hovmod.

Håkon på Skilpaddeøen.

Men jeg var ikke av dem som overgir sig. Da det blev klart for mig at jeg ikke kunde vente redning fra båten, så jeg mig om på skibet, om der skulde være nogen utvei til frelse. Der var ingen båt. En flåte? Nei, derom kunde der ikke være tale i slikt vær. Å kaste sig i sjøen for å svømme iland? Det lot sig heller ikke gjøre, til det var ikke usannsynlig at det bare var et overskyllet rev, ikke ordentlig fast land, som skibet drev mot. Da jeg innså at jeg ikke hadde noget middel til frelse, at jeg måtte bli ombord til skibet støtte, tapte jeg modet. Jeg gråt som et lite barn, jeg hulket høit, mens vinden raste og bølgene slo over skibet. Hvorlenge det varte, vet jeg ikke, men jeg gjenvant min fatning da «Lord Nelson» støtte mot en klippe, og sjøen skyllet hen over hele skibet, som nu la sig helt over på den ene side. Der fulgte sjø på sjø, skibet hugg den ene gang efter den annen, det knaket og braket, og jeg stod midt i en brenning. Innen nogen minutter gikk skibet av midtskibs, og akterenden drev bort — — — jeg kan ikke si til land, for jeg så ikke noget land. Selv klamret jeg mig fast ved forenden av skibet som ennu hang nogenlunde sammen, men hvor lenge vilde det vare? Og dog varte det lenge. Det varte time efter time, vinden tutet og bølgene raste; for hvert vindstøt og for hver bølge kjente jeg at den del av skibet som var tilbake skalv i sine sammenføininger. Det blev aften og natt, fremdeles holdt stumpene sammen, og jeg holdt mig til skibet. Ut på natten la stormen sig noget, bølgene slo ikke så heftig over skibet, og jeg begynte alt å nære håp om at resten av skibet vilde holde sammen, da det plutselig likesom gled ned av den klippe som de store bølger hadde kastet det op på. De mindre bølgeslag kunde ikke lenger holde det der. Men dette var ikke en forandring til det bedre. Tvertimot, det knaket bare ennu heftigere i skibet, og plutselig var det som alle bånd løstes; et par heftige bølgeslag fulgte, og mitt siste håp var borte. «Lord Nelson» var i stumpcr og stykker. Nesten ubevisst holdt jeg mig fast ved nogen planker, jeg tumledes om i brenningen, snart under snart over. Jeg husker ikke mere.

Da jeg atter kom til mig selv, lå jeg sammen med en del vrakstumper i fjæren på den bare strand. Jeg var matt, våt og forslått. Jeg krøp op fra stranden og høiere op på land, hvor jeg atter sank om og falt i en døs.

Håkon på Skilpaddeøen.

DET var langt på dag da jeg atter blev mig bevisst. Jeg reiste mig op og så mig om. Jeg følte en ulidelig tørst; jeg gikk for å finne noget å drikke, og mens jeg søkte efter vann, fikk jeg tillike se til hvilket øde, elendig sted jeg var kommet. Først fulgte jeg stranden, idet jeg sluttet at hvis der var en bekk, så måtte den søke ned til havet; men jeg gikk lenge uten å finne noget, der var ikke annet enn nakent fjell og en liten sandkant nede ved havet, som ennu efter den siste storm slo voldsomt mot land.

Jeg var meget matt så det falt mig vanskelig å gå, men min tørst overvant mattheten. Da jeg ikke fant nogen bekk, søkte jeg innover mot land for muligens å finne litt regnvann i en kulp. Jeg var etter megen andig strengelse virkelig så lykkelig å finne litt vann, men det var av en høist ubehagelig smak. Jeg fikk således slukket min tørst, men kun for å føle en nagende sult. Jeg hadde ikke spist siden den foregående dags morgen. Jeg næret håp om at noget av vraket måtte være drevet iland; der kunde kanskje finnes noget å spise. Jeg trakk mig atter ned til stranden. Av selve skibet så jeg ikke det spor, det var gått fra hverandre, og de få vrakstumper kunde ikke tilfredsstille hvad jeg nu mest trengte til, mat. Der lå bare nogen stumper tre med vedhengende taugverk, en stor trelem, som hadde vært over skibets storluke, og forunderlig nok — en stor skibsspiker vel sine åtte tommer lang. Jeg måtte se om ikke øen kunde by noget til underhold. Atter gikk jeg langs stranden for å finne østers. Jeg fant nogen: uvilkårlig grep jeg til siden efter min tollekniv for å åpne dem. Den var borte. Hadde jeg mistet den? Nei, jeg husket at Mary hadde spent den om sig den dag da vi forliste. Selv min kniv, som hadde fulgt mig sålenge, måtte jeg altså undvære. De østers jeg fant, tilfredsstillet min hunger nogenlunde, men tørsten kom også igjen med fornyet styrke. Jeg tok et stort østersskal med mig og gikk hen til den vannkulp jeg før hadde funnet. Dagens solhete hadde uttørret den, det var såvidt nok til at jeg kunde drikke mig utørst.

Da min sult og tørst således var stillet, begynte jeg først å tenke over og fatte hvor elendig min stilling var. Hele min eiendom bestod i en liten follekniv og et østersskall. Jeg var kastet iland på en øde og ufruktbar ø, — — — men var det da en ø? og var den isåfall ufruktbar?

Jeg besluttet mig straks til å undersøke dette såvidt mine krefter vilde tillate det. Det lille grann føde jeg hadde funnet, styrket mig så meget at jeg begav mig på vandring innover. Jeg gikk og gikk, der viste sig bare nakne klipper uten et tre eller en busk. Solen stod lodrett over mig, jeg blev atter tørst og sulten og slepte mig kun frem med møie.

Langt, langt borte så jeg noget som så ut som et tre, og bakenfor det øinet jeg en rekke av høie fjell, takkete og spisse. Da jeg hadde gått i flere timer, var jeg for trett til å fortsette min vandring; jeg syntes at jeg atter måtte søke hjem, det vil si til det sted hvor jeg først var kastet iland. Der hadde jeg funnet nogen østers. Var det et tre som jeg så langt borte i synskretsen, så måtte det være flere — — —, dette gav mig noget håp, og jeg foresatte mig å søke derhen den følgende morgen. Gangen «hjem» var tung og besværlig, og solen holdt på å gå ned, da jeg atter kom til stranden. Jeg fant nogen østers og spiste dem.

Snart vilde det bli natt, hvor skulde jeg holde til? Følelsen av min ensomhet og forsvarsløshet kom over mig. Jeg blev redd. Jeg hadde intet våben; der kunde være ville dyr; hvad skulde jeg forsvare mig med? Ennu var der nogen tid innen solen vilde gå ned; jeg måtte tenke på et natteleie, men fremfor alt på et våben, et våben! Hvor ønsket jeg ikke nu at jeg hadde hatt min kniv! Det hadde da vært noget, da kunde jeg iallfall ha kjempet for mitt liv selv om jeg ikke hadde håp om å seire. Men å være aldeles våbenløs! Da husket jeg på de saker som var drevet iland. Jeg gikk ned og beså dem. Der var som sagt flere stykker tre, endel taugverk, en stor lem og en meget lang spiker. Spikeren festet jeg min opmerksomhet ved. Hvis jeg kunde få et skaft på den, eller få den inn i et stykke tre så spissen stakk ut, vilde det iallfall være et våben. Jeg lette mellem vrakgodset og var virkelig så heldig å finne en omtrent 1½ alen lang og et par tommer tykk stang — — — og hvad der var meget heldig, i den ene ende var der et hull. Det var ikke så stort at jeg kunde få spikeren igjennem, men ved meget utholdende arbeide dreiet jeg den sålenge rundt at den gnaget sig hull. Men den satt ikke fast. Så fant jeg på å legge et mindre stykke tre over dens hode, og surret dette fast med et taug. Det var et rått ufullkomment våben, som nærmest så ut som en hakke, men jeg kunde da slå fra mig med det. Endelig stakk jeg et taug inn i en ring i lemmen, og trakk den op i en liten fjellkløft, hvor den skulde danne tak over mitt natteleie. Jeg hadde her tre vegger av fjellet og tak av lemmen, men den fjerde vegg manglet. Jeg turde ikke sove uten beskyttelse også fra den kant. Jeg stablet op nogen stener, la en del plankestumper sammen og bandt det hele fast med taugene; det blev den fjerde vegg og døren. Da jeg var ferdig med det, var det også forbi med dagen, det blev fort mørkt; jeg gikk inn i mitt hull, krøp sammen i den innerste krok, mens jeg krampaktig holdt på min kølle; så får jeg vel kalle mitt våben — — — og lyttet engstelig til enhver lyd.

Jeg falt endelig isøvn, en meget urolig søvn. Jeg levet hele forliset op igjen isøvne, jeg så Jens og Mary som drev fra mig i båten, jeg hørte atter det brak som lød, før skibet gikk istykker, og jeg kastedes iland; jeg følte sult og tørst. Endelig våknet jeg. Jeg bad til Gud som jeg aldri før hadde gjort, jeg følte min litenhet og min avhengighet. Hvor ønsket jeg ikke at det atter snart måtte bli morgen! Men det varte lenge, meget lenge for mig som tilbragte natten i frykt og angst. Ut på morgenen fikk jeg en meget forfriskende søvn, naturens krav hadde vært sterkere enn min frykt.

Min annen dag på det ensomme sted oprant klar og stille. Jeg bad min morgenbøn, gikk ned til sjøen og vasket mig. Det var en nydelse å komme ut fra det trange rum hvor jeg hadde tilbragt natten, og ut i solskinnet. Men atter blev jeg minnet om at jeg måtte sørge for mat. Jeg så en mengde fugl i luften og fisk i sjøen, men hvordan skulde jeg fange dem? og om jeg fanget noget, hvordan skulde jeg så få ild?

Plutselig så jeg noget som krøp bortover bakken. Jeg grep min kølle og styrtet efter; det kunde kanskje være spiselig. Det var en stor krabbe som i sin «sidemarsj» søkte å komme ned til vannet. Men jeg var for rask for den og for sulten, og knuste den med et slag. Men den var rå! Jeg var ikke så sulten ennu at jeg kunde spise en rå krabbe. Jeg gjemte den derfor mellem nogen stener, i håp om på en eller annen måte å få tendt ild — — — imidlertid lette jeg efter østers, — — — de spises rå. Efter å ha holdt en tarvelig frokost på østers, undersøkte jeg atter de ilanddrevne saker, men der var intet som jeg kunde bruke. Jeg måtte derfor snarest se å komme til en mulig mere beboelig del av øen, eller søke innover land for å se om det var et fastland jeg befant mig på.

For å gjøre en slik tur, måtte jeg ha et lite forråd av mat; det vilde jeg bruke krabben til. Den var meget stor; flere ganger så stor som våre krabber; men den var rå. Jeg hadde ennu ikke forsøkt å gjøre op ild, men det anså jeg for en lett sak; jeg måtte kunde slå ild med min foldekniv. Jeg spikket stikker av de ilanddrevne planker, rev et stykke av min skjorte og begynte å slå ild med baken av kniven og en sten. Det varte meget, meget lenge førenn det lykkedes å få en gnist, og ennu lenger før jeg fikk en til å tende. Den stekende solhete hjalp mig, og endelig hadde jeg ild oppe ved mitt skrøpelige «hjem». Krabben blev stekt i sitt eget skall, og luktet så deilig at det var med nød jeg holdt mig fra å spise den straks. Den skulde være niste på min kanskje lange vandring, og måtte derfor gjemmes.

Men skulde jeg nu slukke ilden mens jeg var borte? Det hadde voldt mig så meget bryderi å få den tendt, at jeg ikke kunde overtale mig til å slukke den; men om enn det tre som var drevet iland fra vraket kunde holde ut å brenne under mitt fravær, så hadde jeg ikke råd til å brenne op alt på en dag. Da falt det mig inn at man på landet i Norge hver aften bruker å «grave varmen», det vil si at man samler glørne og asken i en haug inne i peisen, slår en del flisemuker ovenpå og lar det «måre» til neste morgen, da man alltid finner ild nok inne i asken. Kunde ikke jeg gjøre noget lignende? Flisemukker hadde jeg visstnok ikke, men på stranden lå en mengde tang. Jeg la tør tang på ilden; den brente godt, så la jeg våt tang ovenpå, det røk og freste, den blev tørr og brente. Jeg hadde ingen sikkerhet for at det vilde lykkes mig å holde ilden vedlike, men det gjaldt et forsøk. Jeg samlet sammen en mengde tang, og la den slik at den måtte antendes litt efter litt. Under alt dette arbeide var jeg atter blitt meget tørst, og jeg måtte derfor inn over lann både for å finne vann og for å finne et bedre opholdssted. Med min kølle, mitt store østersskall og min stekte krabbe begav jeg mig på veien. Hvormange ganger så jeg mig ikke om for å se om jeg fremdeles hadde ild. Det røk iallfall sterkt, og jeg trøstet mig med at det ikke røk uten ild. Underveis fant jeg noget vann akkurat som den foregående dag.

Min opdagelsesreise gikk ikke hurtig og var meget besværlig. Jeg måtte klatre opover og nedover bratte, glatte klipper, ned i trange daler, op på åsrygger, og gå omkring mange bukter som skar sig inn i landet. Men ingensteds så jeg busk eller tre. Jeg besluttet mig til å gå fremad inntil middag og så vende hjem, dersom jeg ikke hadde funnet noget bedre enn mitt «hjem».

Jeg hadde alt gått i flere timer og var kommet ned i en bukt som skar sig langt inn i klippemassene. Det var langt å gå omkring, og jeg stod nede ved stranden og tenkte på å svømme over, ti bukten var ikke bred; men jeg var redd for haiene, som ferdes i disse hav. Som jeg gikk ved stranden og støttet mig til min kølle, sank den plutselig dypere ned i sandet enn vanlig. Dette vakte min opmerksomhet. Jeg grov litt og fant til min store glede en hel del egg. Det måtte være skilpaddeegg. Jeg spiste et. Det smakte utmerket, og jeg fikk ny kraft og nytt mot efter dette måltid. Jeg merket mig stedet godt, tok nogen egg med og gikk raskt rundt bukten, som jeg fra den dag kalte Skilpaddeviken.

Da jeg kom op på den neste ås, var jeg meget høiere oppe enn jeg før hadde vært, og jeg så nu at det virkelig var et stort tre som raket så høit op, og som jeg alt hadde lagt merke til den foregående dag. Dette gav mig håp. Jeg gikk raskt fremad, treet blev mer og mer tydelig, snart så jeg stammen og mindre trær ved siden av. Landskapet fikk også et annet utseende; det var ikke lenger så vilt. Fjellene blev mere avrundet, der viste sig enkelte busker og litt gress, og de høie fjelltopper i bakgrunnen blev tydeligere. Jeg var altså ikke kastet iland på et nakent, ufruktbart land. Jeg hadde sikkert håp om å finne trær og busker, kanskje folk.

Men om det nu var folk, hvad slags vilde det være? Ville? Det kunde bli verre å treffe dem enn å være alene. Jeg hadde hørt meget tale om de ville folkeslag på øene omkring Torresstredet. Det kunde gjerne være de skrekkelige Dyaks fra Borneo eller likeså farlige folk. Falt jeg i hendene på dem, var jeg sikker på livsvarig, hårdt slaveri, om de ikke slo mig ihjel straks. Nølende og forsiktig gikk jeg nærmere til det landemerke som jeg hadde fulgt hele tiden: det store tre. Landet blev mer og mer fruktbart, mer og mer bevokset, og endelig var jeg ved treet. Blandt de trær og busker jeg hadde støtt på, hadde det ikke vært et med frukt på. Enten var det ikke frukttrær, eller også var det ikke den rette årstid.

Jeg stod altså ved treet, ved min reises mål; men hvor stor var ikke min skuffelse, ti lenger enn dit, kunde jeg ikke komme. Vel ti skritt fra treet var en gapende kløft, som skilte mitt land fra et annet. Sålangt jeg kunde øine tilhøire og tilvenstre, så jeg kun den bratte fjellvegg på begge sider av kløften, så bratt at ned– og opstigning syntes umulig. Nede på bunnen, langt, langt nede, vel et par hundrede fot under mig, så jeg vann, men om det var salt eller ferskt vann, kunde jeg ikke vite. Det kunde være en bukt som gikk inn, men det kunde også være et strede som skilte landene helt fra hverandre.

På den annen side av kløften så jeg den herligste skog, full av store og små trær, og — hvad der især stakk mig i øinene — en bekk, som bruste utover og ned i avgrunnen; men jeg kunde ikke komme til den. Inne mellem trærne på min side var jeg imidlertid så heldig å finne noget stillestående vann; dette og min stekte krabbe utgjorde min middag.

Det var nu så langt på dagen at jeg ikke kunde bli lenger, hvis jeg vilde hjem til aften. På en måte hadde jeg jo nådd målet for min reise, og dagen hadde ikke vært spillt. Jeg hadde funnet skilpaddeegg, følgelig måtte der også være skilpadder. De måtte kunne fanges, og jeg hadde ild til å steke dem ved. Ild ja, jeg måtte skynde mig hjem for å sørge for at den ikke gikk ut. Det gikk lettere hjemover idag, jeg var nogenlunde mett, hadde ennu nogen egg, og kunde finne flere. Det var en stor lettelse for mig at jeg hadde funnet nogen blader som jeg kunde dekke hodet med og på den måte beskytte det mot solen. Under forliset hadde jeg nemlig mistet luen min, og de loddrette solstråler plaget mig meget.

Alt på lang avstand så jeg at det røk av min ild. Det var gledelig, ja jeg jublet over det, jeg syntes, at jeg ikke lenger var så alene, det var både selskap og beskyttelse i varmen, for ikke å tale om at jeg kunde få stekt mitt tarvelige måltid mat.

Jeg kom tilbake til mitt hjem nogen timer før aften. Først raket jeg op i ilden, det ulmet sterkt, og når jeg blåste på den, freset og sprutet det i tangen. Ved hadde jeg ikke råd til å bruke, jeg måtte nøie mig med tang. Heldigvis var der nok av den nu efter den siste voldsomme storm. Den sterke solhete hadde tørket den aldeles, så jeg fikk både til å brenne og til å ligge på inne i min hytte. Jeg spiste nogen egg og østers til aften, og gikk så, inntil mørket falt på, omkring og beså mig nøiere i mitt nærmeste naboskap. Det var virkelig meget lite å se. Der fantes intet spor til at at der nogensinne hadde vært folk før, og skibet var borte. Det er en erfaring som man ofte gjør når et skib forliser nær kysten, at hvad man skulde vente å finne ilanddrevet, det fantes ikke, mens man ofte finner ting som ikke synes skikket til å flyte. Jeg har fortalt at jeg hadde funnet en stor skibsspiker. Det er jo mulig at andre sjøfarende kunde ha lagt den efter sig; men mens jeg den aften gikk på stranden, falt mitt blikk på noget som skinnet i sandet. Jeg tok det op og fant — et klapphorn. Jeg kjente det igjen som førstestyrmannens, men hvorledes det og nettop det var drevet iland, var og blev mig en gåte. Jeg hadde ikke bruk for et klapphorn, ti jeg kunde ikke blåse på det; men man vil visstnok finne det rimelig at jeg ikke lot det ligge. Jeg hadde så få ting som var gjort av menneskehånd, at selv dette for mig unyttige instrument syntes å binde mig nærmere til den civiliserte verden.

Den natt sov jeg godt. Jeg våknet derfor tidlig den neste morgen. Det var med velbehag jeg strakte mig i tangen. Jeg reiste mig og kikket ut gjennem min dør. Hvad var det som rørte sig derute? Jeg grep efter min kølle, ti det falt mig straks inn at det måtte være fare påferde. Min skrekk blev straks forvandlet til glede; ti nesten like utenfor min simple bolig slepte en skilpadde sig frem. Jeg hadde mange ganger før lagt merke til de tre likeløpende spor som gikk fra vannet og innover land, men det har aldri falt mig inn å forfølge dem. Nu så jeg imidlertid at de to ytterste renner i sandet skrev sig fra skilpaddens føtter, og den mellemste renne fra dens underste panser. Jeg fulgte sakte efter skilpadden, men den var så stor, at jeg må tilstå at jeg var redd for å angripe den. Man vil kanskje si at dette var feigt, men jeg vil be min strenge dommer å tenke på hvormeget min stilling måtte nedtrykke endog den modigste. Jeg var alene, uten mat og drikke, og til våben hadde jeg bare en tykk stokk med en spiker i. Legg nu hertil at en slik skilpaddde ofte er så stor, at tre mann knapt kan løfte den, så tror jeg nok at man ikke vil finne min motløshet så urimelig. Jeg fulgte imidlertid efter, og dette gjorde jeg fordi jeg visste at jo lenger den kom op på land, desto større sannsynlighet var det for at jeg vilde få bukt med den før den atter kom tilbake til sjøen. Og det var meget heldig at jeg ikke angrep den straks, ti da den var kommet vel 100 skritt op fra sjøen, stakk den hodet inn mellem nogen stener og — drakk vann. Dens instinkt hadde altså lært den, ganske i nærheten å finne hvad jeg hadde lett så meget efter og lidt så stor mangel på. Da den hadde drukket, gikk den ikke samme vei tilbake, men dreiet av til siden.

Jeg var så glad over å ha funnet vann, at jeg for en tid glemte skilpadden, mens jeg drakk av og undersøkte en herlig kilde som sprudlet op mellem stenene. Den var ikke stor, men mere enn stor nok for mig. Da jeg atter så mig om efter dyret, varte det en tid innen jeg fik øie på det. Nede i en liten sidedal så jeg skilpadden ligge i en flat kjele av sand som den dannet ved å dreie sig rundt. Da omtrent halvdelen av dens legeme var skjult, begynte den å arbeide med bakbenene og kastet op et hull, som jeg senere så var halvannen fot dypt. Så blev den liggende stille vel en 10 minutter, og slepte sig så langsomt ned til sjøen. Jeg forstod at den måtte ha lagt egg, og angrep den derfor ikke; ti da jeg ikke hadde funnet mange egg, tenkte jeg mig at det kanskje var få skilpadder, og da vilde det være uforstandig å drepe den. Det vilde være nyttigere for mig å samle egg. Jeg hadde ikke tatt feil. Efter å ha gravet i det hull den hadde dannet, fant jeg 80 egg. Dette var meget mer enn jeg kunde bruke. Jeg tok så mange jeg hadde bruk for i nogen dager, og dekket de øvrige til med sand. Av eggene måtte det bli unger — dem kunde jeg siden passe på; den voksne skulde jo dessuten visstnok hver dag op til kilden for å drikke.

Efter en under mine omstendigheter meget velsmakende frokost bestående av stekte skilpadde-egg, ristede skjell og vann, gikk jeg atter til det store tre. Foruten min kølle tok jeg denne dag også med mig et stort østersskall, som jeg bar ild i. Ved treet var det nemlig ved nok, og jeg tenkte muligens å tilbringe natten der. Denne gang gikk turen meget fortere, for jeg begynte å bli kjent. Jeg hadde besluttet å undersøke nøiagtigere enn sist, om det ikke skulde være nogen mulighet for å komme over fra min ø til det fruktbarere land på den annen side av avgrunnen. Jeg gikk langs styrtningen på begge sider av treet, men overalt var fjellveggen like steil, så steil at det ikke var fotfeste. Jeg tenkte på de taug som lå ved kysten, men jeg så at de ikke vilde rekke ned og selv om jeg kom ned, vilde jeg ikke kunne komme op på den annen side; ti der var fjellet, om mulig, ennu glattere. Gapet mellem begge fjellvegger var ikke så bredt, neppe mer enn 20—30 alen, men det var altfor bredt for mig. Hvor misunnte jeg ikke fuglene som fløi over fra den ene side til den annen! Det så jeg, at skulde jeg redde mitt liv, måtte jeg over på den annen side, men hvorledes skulde det gå for sig? Kløften strakte sig like langt ut til havet på begge kanter og skilte min ø fullstendig fra det annet land; det hadde jeg sett da jeg ut på eftermiddagen kom tilbake til det store tre, hvor jeg hadde tendt ild. Jeg skulde atter holde mitt måltid på skilpadde-egg, jeg lengtet efter annen føde, da jeg ikke langt fra mig så noget som lignet syre. Jeg tok noget av det, det luktet som var syre, og jeg våget å smake på det. Det var virkelig syre og den bidrog i høi grad til å gjøre eggene smakelige. Denne syre var den første plantenæring jeg hadde nydt siden jeg kom til øen. Jeg hadde hittil bare sett på trær, men slett ikke på de planter som vokste nede på marken. Fra denne tid hadde jeg øinene mere med mig, og ennu samme dag fant jeg karse og en slags kål. Karsen smakte godt, men kålen var ubrukelig, da jeg ikke hadde vann og heller ikke noget kar å koke den i. «Hjemme» hadde jeg et stort muselingskall og vann, kanskje jeg kunde koke den i det. Da jeg gikk hjem om aftenen, tok jeg derfor noget kål med mig, og det lykkedes virkelig å få den kokt.

Jeg opgav håpet om å komme over til den annen side av kløften, og blev derfor «hjemme» den følgende dag. Jeg håpet å komme bort fra den ensomme ø, jeg hadde ikke satt mig inn i muligheten av at jeg kunde komme til å leve der i lange tider uten selskap, uten hjelp av nogen menneskelig skapning. Det foresvevet mig at jeg kunde omkomme av hunger eller på annen måte, men å leve der ... nei, med den tanke hadde jeg ikke gjort mig fortrolig.

Da jeg hver dag måtte søke lenger bort for å finne skjell og østers, begynte jeg å tenke på om det skulde være mulig å fange fisk? Snører kunde jeg lett gjøre av de ilanddrevne taug, men hvor skulde jeg få en krok? Jeg hadde ikke en knappenål, ikke en spiker eller annet hvorav jeg kunde lage en. Jeg laget mig til slutt et garn, men da det endelig var ferdig, og jeg skulde bruke det, hadde jeg ingen båt. Jeg søkte å finne en liten vik som var så trang at jeg kunde stenge den av med mitt garn. Mens jeg lette efter den, fant jeg hvad bedre var, fisk som lå nesten på tørt land. Når sjøen ved ebbe gikk bort fra land, blev der nemlig fisk tilbake i flere kulper ute i fjæren, og der hadde fiskene så lite rum at jeg kunde slå dem med en stokk. Det var vakre, praktfulle fisk, nogen smakte godt, og andre mindre godt; jeg hadde imidlertid for lite mat til at jeg skulde være kresen. Men jeg var ikke alene om å efterstrebe disse stakkars innestengte fisk. En utallighet av måker, skarver og andre sjøfugl slukte dem så fort de kunde svelge. Jeg lærte snart at jeg måtte være meget tidlig ute, dersom ikke fuglene skulde ha tatt hver eneste fisk, eller iallfall bare efterlatt fisk som hverken jeg eller de turde innlate oss med, f. eks. pinnsvinfisken som er kulerund og puster sig op så dens pigger stikker ut som en nålepute tett besat med nåler. Den forunderlige, tre– og firkantede kuffertfisk turde jeg heller ikke prøve på å spise. Derimot fant jeg ofte boniter og andre velsmakende fisk.

Jeg hadde tilbragt flere dager på denne måte uten å foreta stort annet enn hvad der var høist nødvendig for å leve, da en sterk trang til planteføde atter drev mig op til det store tre. Jeg var trett og motløs, og det var langt på dag innen jeg kom dit. Jeg kastet lengselsfulle blikk over mot det annet land, hvor jeg så aper svinge sig fra gren til gren, og papegøier klatre. Jeg fulgte fjellryggen tilhøire uten nogen bestemt plan, og kom endelig like ut til pynten hvor sjøen trengte inn mellem min ø og det annet land. Jeg tenkte på å svømme over, men blev advaret i tide ved å se den trekantede ryggfinne av en hai stikke op av vannet. Det var mulig at jeg kunde slippe uskadt over, men jeg så ikke noget fotfeste på den annen side, og kanskje var fjellet like bratt også langt bortover kysten på det annet land. Da jeg gikk omkring fjellpynten på min ø, opdaget jeg at det var en smal strimmel strand langs den overhengende fjellvegg. Jeg fulgte denne, og kom på den måte til bunnen av kløften. Jeg gikk så langt at jeg hadde det store tre like over mig. Jeg kunde se grenene på det strekke sig utover avgrunnen, og det så ut som om de nådde like over til den annen side. Det falt mig inn at jeg kanskje ved å klatre ut på en gren og gjøre fast et taug der kunde komme over. Det vilde være et gruopvekkende og farlig foretagende å henge der over en gapende avgrunn; men jeg var ikke redd for høiden. Jeg hadde vært altfor vant til å klatre i master og taug til å være svimmel.

Som jeg stod og stirret opover den bratte fjellvegg, så jeg et mørkt hull langt oppe. Det måtte være en hule. Det syntes å være mulig å komme derop, og jeg besluttet mig til å forsøke. Det var en møisommelig gang, besværlig og farefull; ti det fotfeste jeg kunde finne var lite, og under mig hadde jeg sjøen full av haier. Men endelig kom jeg da op, og stod ved inngangen til en hule. Det var mørkt og kvalmt og uhyggelig. Da jeg hadde vært der en tid, og vennet mitt øie til dunkelheten, så jeg dog noget, og våvet mig lenger inn. Hulen strakte sig langt inn i fjellet. Jeg var ikke meget lysten på å gå langt inn. Jeg hadde vel gått en tyve skritt inn i hulen, da jeg blev grepet av en kvelende følelse og atter vendte mig mot inngangen. Jeg gikk frem til lyset. Dei gikk mig koldt nedover ryggen, jeg syntes alskens fele ting var like i helene på mig. Det var ikke mange skritt som skilte mig fra lyset og utenverdenen, men jeg blev stående lamslått av skrekk; ti hvad lå der vel på hulens gulv uten — hjerneskallen av et menneske, utstøtte et gjennemtrengende skrik, og hoppet som en rasende over de fryktelige efterladenskaper av et medmenneske, der kanskje, likesom jeg, hadde vært ensom og forlatt på øen, og klatret så ned uten å tenke på forsiktighet eller faren ved å falle ned.

Da jeg var kommet ned, viste der sig et syn som for mig var ennu frykteligere enn det som jeg nettop var flyktet fra, — — — tilbakeveien var sperret. Mens jeg klatret op og var inne i hulen, var vannet steget; det var bare ved ebbe at den smale kystrann var over vannet; nu var der flere fot vann over min vei, og vannet steg fremdeles. Jeg kunde vade eller svømme, men haiene! Jeg hadde minst en halv times gang før jeg kom til fjellpynten og ut av kløften, og i all denne tid vilde jeg være utsatt for angrep av et av de skrekkeligste rovdyr. Jeg så opover fjellveggen, som om jeg ventet at hjerneskallens eier skulde komme efter mig. Jeg så fremfor mig som om haien skulde komme op til mig. Jeg turde ikke røre mig. Jeg måtte bli hvor jeg var, sittende på et lite fremspring av fjellet, som nettop var tilstrekkelig stort til at jeg kunde holde mig der. Og hvilke utsikter hadde jeg til å bli forløst fra min skrekkelige stilling? Sjøen steg fremdeles og vilde stige ennu et par timer, så vilde den begynne å falle; men stigningen og fallet vilde medta i det hele seks timer, og innen de var forbi, vilde det være mørkt. I syden faller mørket på som når man slukker et lys; der er intet tusmørke om aftenen og ingen demring om morgenen. Jeg måtte altså sitte der hele natten!

Jeg burde visst ha hatt mod til atter å gå til hulen og innrette mig der så godt som mulig, jeg burde visst at de døde er uskadelige. Men jeg turde ikke, jeg klemte ryggen op til klippen, grep mit svake våben med begge hender og ventet.

Jeg hadde tilbragt mange elendige netter på denne ø, men denne var den verste. Frykten behersket mig, der var ingen hvile for legemet, og mine tanker dvelte ved hvad der var hendt og kunde hende. Jeg følte undertiden lyst til å styrte mig i vannet for på den måte å gjøre ende på mine lidelser; ti jeg var mere redd for den innbilte fare fra hulen enn for den sikre død mellem haiens tenner. Mine tanker var oprørske, ja forbryderske. Jeg gikk irette med ham som hadde ført mig i denne ulykke, og spurte hvad jeg vel hadde forbrutt siden jeg skulde lide så fryktelig. Hvorfor skulde jeg pines og plages mer enn nogen annen, mer enn den verste forbryder? Jeg gjorde op mitt eget regnskap, og i mitt hovmod fant jeg ut at fortjenesten var på min side. Akk, vi usle dårer, hvad ser og forstår vel vi, hvor kort rekker ikke vårt blikk, og hvor omtåket er ikke vår forstand! Vi fatter ikke hvorledes eller hvorfor, og dog vil vi dømme.

Det var en lang, lang natt, en natt i hvilken alt det onde i mig kom til utbrudd: Mitt hovmod, min utakknemlighet, min mangel på tillid og kjærlighet.

Det var mørkt. Jeg hørte lyden av fiskene, som blev slukt av de grådige haier, av uglen som tutet oppe i tretoppene, av alskens natlige dyr som var ute på rov, og skrikene av dem som blev deres offre. Så blev alt stille. Det var langt ut på natten. Det var intet som ledet mine tanker bort fra min egen stilling; jeg sultet, jeg tørstet, jeg var trett; men der var ingen mat, ingen drikke, ingen hvile. Men rundt om mig hersket dødsstille.

Endelig, langt, langt om lenge blev der atter liv i naturen, en enkelt fugl lot sig høre. Apene skrek, nu og da fløi en fugl over fjellkløften, den smale rand av himmelen som jeg kunde se, blev oplyst, det blev morgen. Jeg hadde lenge sittet i en dvale; jeg hadde ikke vært mig fullt bevisst. Men med dagen vendte mitt mod og min handlekraft tilbake, Jeg følte at jeg var frelst, men jeg følte tillike hvor grovt jeg hadde forsyndet mig. Der lå veien langs klippefoten åpen for mig, når jeg fulgte den vilde jeg snart atter være ute i sollyset. Aldeles instinktmessig gikk jeg bortover stranden og stod endelig ved Kapp Håp, som jeg før hadde døpt den fjellpynt hvor vannet fra sjøen skar sig inn mellem de to land. Atter var jeg frelst og fri!

Håkon blåser på klapphorn.

Jeg følte solens velsignede innflytelse på mine forfrosne og trette lemmer, og med velværet fulgte en levende følelse av takknemlighet mot ham som i denne skrekkelige natt hadde holdt sin hånd over mig tross min uverdighet. På mine knær takket jeg ham for hans nådige beskyttelse.

Jeg kom således til eftertanke; men nattens lidelser hadde vært for meget for mitt allerede før av savn og sorg medtatte legeme. Med møie nådde jeg hjem til mitt tangleie, men hvad der senere skjedde, vet jeg ikke. Da jeg atter kom til mig selv, var jeg ytterst avkreftet og lidende. Jeg tørstet, men var ikke istand til å gå så langt som til kilden. Heldigvis lå det nogen skilpaddeegg i hulen min. Jeg spiste litt av et, og sovnet atter inn. Da jeg annen gang i min sygdom blev mig bevisst, var jeg ikke i mitt hus, men lå ved siden av kilden med min ene hånd i den. Hvorledes jeg var kommet dit, vet jeg ikke; jeg har vel krøpet dit i et anfall av feber. Det kolde vann bidrog formodentlig til å vekke mig. Jeg drakk, og badet ansiktet mitt i vannet. Det oplivet mig meget. Jeg følte en gnavende hunger. På alle fire krøp jeg ut av mitt hull og spiste et egg. Ut på dagen var jeg så styrket at jeg kunde gå til kilden. Slik holdt jeg på hele den dag; jeg sov, spiste og drakk vann. Den følgende natt sov jeg godt, og våknet neste morgen visstnok matt og avkreftet, men uten smerter. Hvor mange dager min sygdom hadde vart, vet jeg ikke; ingen kjærlig hånd hadde pleiet mig, ingen talt et trøstens ord til mig.

Jeg begynte atter på mine tidligere beskjeftigelser, å samle mat for dagen. Når det var gjort, satt jeg utenfor mitt hull; ti jeg var ennu så matt at jeg ikke kunde gå langt. Jeg kom mig fort, men dagene blev lange. Da falt det mig inn å begynne å blåse på klapphornet. Jeg fór sammen ved den første lyd i denne min lange ensomhet. Jeg kunde nok også ha en annen grunn til å fare sammen, ti det var en skrekkelig lyd jeg bragte ut av det instrument der i en øvet hånd lyder så vakkert. Det varte lenge før jeg fikk en tone frem, men jeg hadde tiden for mig, og øvelsen bragte dagen til å gå. Da jeg først hadde fått en tone og lært hvordan munnen skulde holdes, var det forholdsvis lett å få andre toner, og innen jeg var så sterk at jeg kunde tenke på å arbeide for fremtiden og ikke for dagen alene, hadde jeg lært å blåse nogen enkle melodier.

Sykdommen hadde bragt mig til eftertanke. Jeg forstod at jeg måtte arbeide for fremtiden, at jeg måtte slå alt håp om en snarlig frelse av tankene. Da jeg derfor en dag hadde vært så heldig å drepe en mindre skilpadde, stekte jeg dens kjøtt, forsynte mig med stekt fisk og ristete østers, og drog atter hen til det store tre; ti over fjellgapet måtte jeg. Under min sygdom var ilden gått ut, men jeg hadde fått gjort op en ny, og bar atter ild optil treet. Og så tok jeg med så meget av taugverket som jeg kunde bære.

Sjørøverhulen undersøkes.

JEG hadde lagt merke til at treets grener hang ut over avgrunnen, og at jeg kanskje kunde komme over ved å klatre bortover en, hvis den rakk over til den annen side. Men det var et meget vanskelig arbeide å komme op i treet, ti stammen var minst sine 2 meter i tversnitt, og den første gren satt i en høide av tolv, tretten meter. Hvorledes skulde jeg komme op ad den tykke glatte stamme? Jeg kunde hugge spikeren i min kølle fast i treet og således heise mig op nogen meter, men hvad vilde det forslå? Min kniv? Det var bare en liten follekniv og aldeles utjenlig til slikt arbeide.

Hadde jeg bare hatt min tollekniv, kunde jeg kanskje skiftevis ha flyttet spikeren og kniven opover og kommet op på den måte. Men kniven hadde fulgt Mary. Hvis jeg kunde få festet tauget til en av grenene! Men da måtte jeg jo først være deroppe. Jeg så ingen utvei.

Det verste ved mitt ophold ved treet var at jeg ikke hadde funnet drikkelig vann der, og at jeg således måtte tørste hele tiden mens jeg var der, for jeg hadde ikke noget kar å bære vann i, og det var for langt å gå hjem å drikke. Jeg så det ferske vann styrte ned over klippen på den annen side av avgrunnen, men dit kunde jeg ikke komme. Dog jo, når så meget ferskt vann kom ned i den trange renne, måtte det visst være drikkelig. Kanskje det bare var salt vann ved rennens utløp i sjøen. Det var kortere å gå rundt Kapp Håp og komme til vannfallet enn hjem. Det måtte forsøkes. Riktignok var jeg da atter i nærheten av den skrekkelige hule; men for det første behøvde jeg jo ikke å gå op til den, og dernest var jeg ikke så redd lenger. Midt overfor vannfallet var vannet aldeles ferskt. Det var en herlig opdagelse; jeg benyttet mig av den og drakk som kun den drikker som har tørstet lenge. Solen stod høit på himmelen, jeg var nu utørst og kraftig; jeg var modig. Skulde jeg virkelig gå derfra uten å undersøke hulen nøiere? Jeg hadde tilbragt en hel mørk natt utenfor den uten å lide annen skade enn den som fulgte av min egen frykt. Når jeg gikk dit med fullt overlegg og en fast vilje, skulde der vel da kunde hende mig noget? Ved nærmere eftertanke besluttet jeg mig dog til å vente til den følgende dag, da jeg kunde ta ild med mig og på den måte bli istand til å undersøke hulen ordentlig.

Da jeg atter kom op til det store tre, hadde jeg underveis funnet ut hvorledes jeg skulde bære mig ad for å få et taug op over grenene. Jeg kunde jo løse op et taug, vinde en sten i en enkelt tott og så kaste stenen over. Dette blev mitt dagsarbeide. En kort taugstump, som jeg hadde, blev løst op, alle stumper bundet sammen, en sten festet i den ene ende og et langt, sterkt taug i den annen. Hvor mange ganger kastet jeg ikke før det lykkedes mig å få stenen over en sterk gren! Endelig traff jeg på rette sted, jeg halte i det tynne taug, og snart hadde jeg det tykke taug over. Forat det ikke skulde gli av stenen igjen, band; jeg begge ender sammen, klatret op og stod på den første gren. Jeg behøvde ikke å gå høiere op, ti nettop over på den annen side av treet, gikk en sterk og lang gren ut over avgrunnen. Jeg klatret bortover grenen og var snart ute over avgrunnen. Jeg svevet der mellem himmel og hav; bak mig lå den øde, ufruktbare ø, foran mig et fruktbart, deilig land, hvor jeg måtte kunne leve, selv om jeg ikke kom til å leve godt. Jeg krøp forsiktig fremover. Men akk, min skuffelse var stor; hvor langt jeg enn våget mig ut på grenen, så nådde den allikevel ikke over til den annen side. Med tungt hjerte måtte jeg vende om; også dette håp glapp!

Den natt blev jeg ved det store tre. Jeg var så nedslått over den skuffelse jeg hadde lidt i dagens løp, at jeg manglet fremferd til å gå hjem. Jeg gjorde op en stor ild ved foten av treet, leste min aftenbøn og sov rolig inn.

Jeg hadde besluttet mig til å undersøke hulen den neste dag, og det mod jeg hittil manglet det tror jeg jeg fikk ved den foregående dags skuffelse. Jeg hadde intet håp, og sysselsettelse måtte jeg ha. Da jeg hadde merket mig hvor hulens åpning var, bandt jeg en mengde tørr ved i et taug og firet den ned. Derpå forsynte jeg mig med nogen egg og ild, og var så heldig å fange en stor krabbe nede ved Kapp Håp.

Våre taskekrabber er store og gode; men den krabbe som jeg drepte med min kølle var nesten 60 cm. lang. Med sine lange pigger og tyve tommer lange følehorn så den nesten farlig ut, men heldigvis hadde jeg lest om den, så jeg visste at den var spiselig. Således forsynt gikk jeg bortover «Strandveien» og klatret op til hulen. Jeg hadde vært heldig, vedbundten hang like foran inngangen. Dette gav mig en tanke: når jeg festet tauget godt oppe, kunde jeg ved hjelp av det komme op til høiden av øen uten å gjøre den store krok utenom Kapp Håp.

Igjen stod jeg foran inngangen til hulen, som gapet mig imøte mørk og fuktig. Før jeg gikk inn, tendte jeg op en dyktig varme, forsynte mig så med en fakkel og gikk forsiktig fremover. Hjerneskallen lå der. Nu hadde jeg mod til å bese den nøiere. Den var nesten kløvet i to som av et hugg. Denne opdagelse var ikke skikket til å gi mig mod. Her var altså forefalt en kamp, eller der var begått en forbrydelse! Jeg hadde trøstet mig med den tanke at det kanskje kunde være hjerneskallen av en ape; men dette hugg, hvorav dens eier visstnok var omkommet, syntes å tale imot det. Jeg gikk videre. Hulen oplystes bare ufullstendig av min fakkel. Flaggermus begynte å røre sig, skremt av lyset, og de kom i en høist ubehagelig nærhet av mig. Gangen gikk rett og langt inn i klippen, og jeg opdaget intet annet enn den våte, glatte fjellvegg, inntil jeg var kommet vel tredve meter inn; der dreiet en gang tilhøire. Jeg gikk derinn. Hvad var det som lyste mig imøte? Var det øinene på et dyr? Det var min første tanke, og jeg stanset. Forsiktig kvikket jeg op fakkelen; skinnet foran mig blev samtidig sterkere. Jeg svinget køllen i den høire, strakte fakkelen frem og gikk nærmere. Skinnet så jeg fremdeles, men det blev rolig. Kanskje det var en bergkrystall som gav gjenskinn av fakkelen. Endelig stod jeg like ved den lysende gjenstand. Det var en stor bolle, og sannsynligvis en bolle av sølv! Den stod på en kiste! Der var flere kister! Og mange kar av de forskjelligste former, men alle av hvitt metall! Var jeg da kommet til en fjellkonges slott eller til hans skattkammer? Jeg blev så forbauset og nysgjerrig at jeg aldeles glemte den sorte, mørke hule og den skrekk jeg følte ved å gå derinn. Jeg undersøkte alt så godt omstendighetene tillot det, men jeg fant bare sølvkar. Hvad det var i kistene, fikk jeg ikke vite, for de var låst. Her hadde vært folk før! Jeg var ikke så overtroisk at jeg festet lit til historier om troll og bergkonger. Dette var virkelighet. Disse saker stod innerst i den lille sidehule, og da jeg hadde sett mig om i den, tok jeg med mig den store bolle og et par kanner, og gikk atter ut i den store hule. Jeg kastet et blikk innover og tenkte på å fortsette min vandring lenger inn, men lyset skinnet mig så mildt imøte fra hulens åpning, jeg måtte atter ut i dagen. Ved det klare dagslys så jeg at det virkelig var en sølvbolle og sølvkanner jeg hadde funnet. Hvad skulde jeg med dem? Hvor meget heller hadde jeg ikke sett at de hadde vært av jern! Til å bære vann i var de imidlertid gode, og jeg kunde vel også koke i bollen. Den var ikke ren; jeg gikk ned til vannet og skuret og vasket den. Det vilde bli en prektig gryte. Jeg tok skallet av den store krabbe, la et par stykker av den i bollen, fylte den med vann og satte den på nogen stener over ilden. Nu skulde jeg da virkelig få et ordentlig kokt måltid. Og det kokt i en sølvgryte! Det var virkelig å slite silke av armod.

I hulen.

Krabbesuppen som jeg var så heldig å kunne salte, smakte utmerket og gav mig kraft og mod til atter å gå inn i hulen på opdagelse. Jeg tenkte nu hverken på hjerneskallen, på flaggermusene eller noget annet, men kun på kassene jeg hadde funnet. Hvorledes skulde jeg få dem op? Jeg hadde bare min kølle, min lille kniv og stener. Hvor meget savnet jeg ikke atter min tollekniv. Jeg løftet på kistene. Det var fire, og de tre var så tunge at jeg ikke kunde røre dem; den fjerde derimot kunde jeg løfte og trekke. Den besluttet jeg å trekke med mig ut. Men først måtte jeg forsøke å få op de andre.

Jeg begynte med å spikke med kniven. Det gikk meget langsomt og altfor langsomt for min utålmodighet. Så slo jeg med en sten. Det klang i hulen, men kisten holdt. Men ild kunde brukes! Jeg brente omkring låsen og uaktet treet var fuktig, fikk jeg allikevel snart den ene op. Det var en skuffelse; sølv i mengde, men lite som kunde være tjenlig for mig. Jeg fant bare sølvskåler og kar, fat og tallerkener, sølvgafler, — men kniv da? Ja, der var en liten kniv med sølvskaft. Forøvrig var det penger, gull, sølv og kobberpenger. Utbyttet var ikke stort for mig, ti hvad skulde jeg med penger? Jeg vilde heller hatt gamle spiker! Imidlertid vil man se at jeg nu kunde spise på sølvfat og med sølvgaffel. Jeg håpet på den annen kiste. Det var det samme, bare at her fantes smykker av edelt metall, men ikke en stump tøi, ikke et våben. I den tredje kiste fant jeg en mengde sølvskeer, og en dolk som var innlagt med gull og edle stener. Den grep jeg med henrykkelse. Nu hadde jeg da et våben, selv om det bare var av dem som man kun griper til i den farligste kamp mann mot mann. Betydelig skuffet tok jeg med mig en sølvtallerken, et dypt sølvfat, en gaffel og en ske og begynte å trekke den letteste kiste ut til hulens åpning. Det var ikke meget besværlig.

Da jeg kom ut med mitt lass, så jeg at dagen alt var skreden så langt frem, og at vannet begynte å stige, så det blev nødvendig å forlate hulen, hvis jeg ikke skulde bli der om natten, og det hadde jeg liten lyst til. Jeg belesset mig derfor med mitt bytte, fylte to av mine kanner med vann og gikk rundt Kapp Håp. Jeg måtte også tenke på mitt natteleie; ti jeg kunde ikke bli liggende på fri mark slik som jeg hadde gjort den foregående natt. Å samle tang og tørt gress, samt innrette mig en hytte av grener, medtok den øvrige del av dagen. Ved dette arbeide var dolken til stor nytte for mig, ti den var temmelig tung og meget skarp, så jeg lett kunde hugge av grener med den.

Man kan tenke at jeg var tidlig påferde den følgende morgen for å undersøke den fjerde kiste. Før jeg gikk, firet jeg ned ennu mer ved enn den foregående dag og bandt tauget så fast om det store tre at jeg kunde klatre op ved hjelp av det. Avstanden ovenfra og ned til hulens åpning var ikke mer enn omkring tolv meter, og jeg anså det ikke for uoverkommelig. Nogen trestykker som jeg bandt fast til tauget, skulde skaffe mig hvile under turen op og ned. Jeg gikk dog «Strandveien» ditbort, da jeg ikke visste om enden av tauget kom til å henge slik, at jeg kunde få fotfeste. Arbeidet med kisten begynte. Det var lett, kisten var snart åpen. Jeg kan ikke beskrive min glede, da mine øine først falt på en prektig sabel og et par pistoler, så fulgte fire lange kniver, et kort, bredt sverd, et slikt som kineserne bruker. Og så flere poser. Hvad var det vel i dem? Penger, tenkte jeg, og dem har jeg ikke bruk for. Nei, de er for lette. Det var krutt! Mitt håp var opfylt. Jeg var bevæbnet, for der var også kuler. Jeg hadde et sverd og to pistoler. Forøvrig var det mange ting i kisten som vilde komme mig tilgode. Kisten så ut til å ha tilhørt en sjømann, som nok hadde hatt bedre råd på og lyst til våben enn til klær. Men selv klær fant jeg. Sko — dem trengte jeg — skjorter — likeså — en lue — jeg hadde kummerlig måttet hjelpe mig med nogen blader for å dekke mig mot solen. Nål, tråd, knapper, en gammel almanakk. Men intet verktøi, ikke en hammer, ikke en øks, ikke et bor. Derimot fant jeg et ildtøi. Det vilde gjøre bedre tjeneste enn min kniv.

Nu var jeg rik; jeg mener ikke av gullet og sølvet, ti det hadde jeg ikke noget bruk for, men jeg hadde fått midler til å forsvare mig og klæ mig.

Jeg hadde arbeidet i mange dager med å innrette mig; det brede sverd tjente mig som øks og jeg fikk bygget et ordentlig hus, hadde jeg nær sagt. Det var ytterst simpelt, men bestod allikevel nu av tykkere grener enn det første, jeg innrettet mig et «kjøkken», hvor sølvbollen var gryte. Fisk, skilpaddekjøtt og egg, krabbe, østers, kål og karse var min mat. Det var ikke stor avveksling, men jeg kunde da leve. Jeg forsøkte å skyte fugl, men traff ikke. Pistolene var visst gode, men jeg forstod ikke å bruke dem. Jeg syntes heller ikke at jeg hadde råd til å bruke mine kostbare våben for å få mat. Jeg hadde gjort en stige ned til hulen av taugverk, så nu sparte jeg den lange omvei.

Håkon begraver hjerneskallen.

Hjerneskallen, som lå dernede, plaget mig alltid. Jeg tok den derfor med mig en dag og begrov den langt borte. Jeg følte en lettelse da denne kjærlighetsgjerning var utført mot en som kanskje hadde lidt en blodig urett i hint ensomme hull.

Men hvem eiet alle disse umåtelige skatter? Hvorfor hadde han ikke hentet dem? Han vilde kanskje hente dem. Og hvorledes vilde det da gå mig? En sjørøver måtte her ha nedlagt frukten av sin avskyelige bedrift, og han vilde en dag komme for å hente dem, eller for å nedlegge ennu mer urettferdig gods i sitt skattkammer. Når han så merker at en fremmed hånd har rørt dem, vilde han opsøke mig, og jeg vilde ikke kunne flykte på den golde, ufruktbare ø! Jeg måtte bort!

Jeg hadde innrettet mitt kjøkken like ved roten av det store tre, og ilden hadde gjort et dypt hull i det. Men hvis nu treet falt utover avgrunnen? Så vilde det være en bro! Det var en ny tanke. Jeg kunde felle treet. Hugge det ned med mitt kinesiske sverd? Det vilde være et langvarig arbeide. Nei, jeg skulde brenne det av.

Jeg hadde så ofte sett de prektige graner og furuer hjemme i våre skoger bli felt, at jeg visste hvorledes man skulde bære sig ad med å få treet til å falle til en bestemt kant. Jeg begynte straks på arbeidet med å gjøre op ild like ved roten på den kant som vendte like mot avgrunnen. Jeg måtte begrense ilden for at den ikke skulde bre sig for meget. Endelig hadde jeg brent gjennem nesten halvdelen av stammen på den side; treet stod like godt. Nu måtte jeg brenne på den annen side, men dette måtte skje høiere oppe for at ikke treet skulde falle inn mot mig. Det var vanskeligere. og jeg visste ingen annen måte å gjøre det på enn ved å bygge op en henved halvannen meter høi bygning av sten ved siden av treet og gjøre op ild på den. Dette tok mange dager. Når jeg nu ser efter i den gamle almanakk, som jeg hadde funnet, og i hvilken jeg hver dag nedskrev hvad jeg foretok mig, ser jeg at der varte fjorten dager innen jeg hadde brent treet så meget, at jeg kunde vente at det skulde falle. Treet stod like rett og intet tydet på dets fall; men da det var brent så langt igjennem på to sider, var det rimelig at det ikke kunde stå lenge.

Det gjaldt nu å finne et middel til å få treet til å helde over gapet i det avgjørende øieblikk. Jeg hadde trukket tauget ned av grenen, så med det kunde jeg ikke utrette noget. Men jeg kunde få det op igjen! Da jeg imidlertid husket hvor lenge jeg hadde vært om å kaste en sten med det smale taug over, besluttet jeg mig til nu først å lage en bue for å skyte det over. Efterat jeg hadde fått en sterk og brukbar kniv, falt det lett for mig å gjøre mange ting, som jeg før ikke hadde kunnet tenke på å få istand. Jeg fant en gren av et tre som syntes skikket til bue. Det var ikke av det beste slags, men det vilde da kunne brukes. Av mitt taugverk gjorde jeg en god buestreng, og snart var buen ferdig. Jeg skjøt feil flere ganger, men det varte ikke lenge før det smale taug var over. Men alt mitt tykke taugverk hadde jeg anvendt til stigen ned til hulen. Jeg hadde ikke lyst til atter å gjøre arbeidet med den om igjen og besluttet mig derfor til å gjøre en tur til mit «hjem», hvor det ennu lå endel sterkt taugverk.

Hvor ganske anderledes var jeg ikke rustet nu enn da jeg sist gikk derfra modløs og elendig! Istedenfor den skrøpelige kølle med spikeren i, hadde jeg to pistoler og en sabel; istedetfor en liten follekniv, hadde jeg en utmerket god og sterk kniv, istedetfor noget tang på hodet hadde jeg en lue, og jeg hadde fått en gryte å koke i. Den var jo riktignok av sølv, men det var da ingen skade. Men fremfor alt, jeg hadde mod og håp. Intet var forandret ute ved kysten; jeg fant et mange favner langt og ikke altfor tykt taug og gikk atter til det store tre.

Da det nye taug var halt over grenen, tok jeg de to ender og gikk ned i hulens åpning for å forsøke om det gjorde nogen virkning på treet når jeg trakk i det. Når jeg vekselvis trakk og gav efter, og holdt på med det meget lenge, kunde jeg nok se at treet svaiet litt; men det var ikke så meget at det gav håp om at jeg på den måte kunde få det ned. Dessuten svaiet det jo også innover land, og dersom det skulde falle der, var alt mitt arbeide forgjeves. Jeg vilde imidlertid søke å få tauget lenger ut på grenen ved å ta en ende i hver hånd og trekke det frem og tilbake over grenen, idet jeg samtidig lenet mig ut av hulen. Men under dette inntraff der noget som nær hadde gjort ende på mitt arbeide. Jeg mistet fotfestet, gled ut, og svevet nu, idet jeg hang i armene midt over den gapende avgrunn. Jeg tapte ikke åndsnærværelsen et øieblikk; men jeg kjente sveden perle mig ut av ansiktet. Om nu treet ikke kunde holde min tyngde, om det gikk av mens jeg hang der, da vilde jeg styrte ned og slå mig ihjel på de utstående fjellkanter, eller falle like i haiens gap. Jeg forsøkte atter å svaie mig inn til hulen, men det var ikke mulig. Dessuten, jo mer jeg husket mig frem og tilbake, desto mer vilde det prøve treets styrke. Jeg måtte være rolig. Heldigvis var tauget så langt at jeg også hadde tak med benene. Det var ingen annen utvei, jeg måtte klatre op på grenen og så gå ned derfra. Dette var et lett arbeide for mig som alle mine dager hadde vært vant til å klatre i taugene. Men min frykt forat treet skulde gi efter, var ubeskrivelig. Endelig var jeg oppe. Så lett og rolig som mulig, svinget jeg mig op på grenen og grøp inn til stammen; da jeg kom dit, husket jeg at jeg ikke kunde komme ned av det store tre uten ved hjelp av et taug. Jeg måtte derfor atter ut på grenen for å hente det. Akk, hvilken lettelse jeg følte da jeg atter satte foten på fast grunn.

Jeg kunde ikke opgi tanken om at det var nødvendig å trekke i treet nettop i det avgjørende øieblikk, og jeg skjøt derfor atter tauget over grenen så langt ut som mulig. Da dette var gjort, begynte jeg atter å brenne, og efter flere dages meget utholdende arbeide hadde jeg endelig den glede å se at treet svaiet for aften– og morgenvinden; midt på dagen var det alltid stille.

Men hvis det nu falt mens vinden blåste fra land, vilde det ikke da falle over til mig? Denne tanke gjorde mig alltid urolig. Jeg besluttet mig derfor til å gjøre et kraftig forsøk og arbeidet hele dagen og den påfølgende natt for så å trekke i mitt taug samtidig med at morgenvinden blåste innover land.

Jeg hvilte ikke et øieblikk hele den natt; jeg brente, grov kullene av med min lange kniv og drakk vann. Jeg så visst ut som en kullbrenner. Endelig stod solen op, landbrisen strøk innover min ufruktbare ø, den rørte bladene på mitt tre, først svakt, så sterkere. Det svaiet ut over kløften, det svaiet tilbake. Jeg fór nedover min repstige ned i hulen og grep tauget, som var fastgjort til grenen. Jeg trakk, men det monnet bare lite. Jeg var forsiktig nu, og våget mig ikke så langt ut på kanten at jeg kunde miste fotfestet. Det er umulig å beskrive mine følelser hver gang tauget blev strammet, fordi treet svaiet inn mot land. Jeg sparket imot og holdt igjen, men treet var for tungt. Endelig stilnet morgenvinden av, Og treet stod fremdeles.

Jeg var modløs og utmattet og krøp atter opover min stige for å få litt hvile, som jeg godt kunde trenge efter arbeidet og den spenning jeg hadde vært i. Jeg kastet et blikk på det store tre som så lenge hadde motstått alle mine bestrebelser og gikk hen til mitt leie.

Da knaket det i treet, det knaket atter, det rørte sig, sank likesom sammen der hvor jeg hadde brent det av, heldte over, først langsomt, så hurtig og la endelig tversover kløften med et fryktelig brak! I sitt fall knuste det grener og trær på den annen side, og jeg kunde se dets topp langt inne på den annen ø. Fallet var så voldsomt, og tyngden så stor, at sterke, mannstykke grener, som ikke hadde møtt nogen motstand, gikk av og falt ned i kløften.

Om treet plutselig var blitt splintrer av lynet like for mine øine og like ved mig, kunde det ikke ha gjort større inntrykk. Jeg falt uvillkårlig på kne, foldet hendene og lukket øinene.

Det var med en viss skyhet og frykt jeg gikk hen till randen av kløften for å se om jeg også hadde fått en pålidelig bro. Såvidt jeg kunde se var treet helt over kløften, og det kunde visstnok bære mig; men jeg var for trett og beveget till å våge mig over. Jeg gikk derfor hen og la mig, jeg trengte både å hvile og tenke, ti det var klart at det forestod en betydelig forandring i mitt liv.

Men jeg kom ikke til å tenke lenge, for med en hjertelig takk for den lykkelige begivenhet sovnet jeg inn.

Den følgende morgen våknet jeg midt i en drøm om at nogen holdt på å koke i min sølvgryte. Jeg syntes jeg hørte klangen av metallet mot stenene som dannet mitt ildsted, — jeg slo øinene op, — det var riktig nok: det klang i sølvbollen! Og et tobenet vesen sto ved min arne! Sjørøveren, hvis skatt jeg hadde funnet, hjerneskallens eier og hele min frykt vendte tilbake. Jeg kunde ikke samle mig. Jeg for op og grep uvilkårlig mine pistoler. Nogen busker skjulte ennu delvis den som stod ved sølvbollen. Jeg så nærmere efter. Det var en stor ape!

Nu var jeg lysvåken, og den overtroiske frykt vek for den uro man alltid føler ved å stå overfor et ukjent dyr, hvis styrke og sindelag man ikke kjenner. Men jeg var ikke redd av naturen; jeg gikk nærmere med pistolene i helspenn. Da apen hørte mine skritt, så den sig om, og da den fikk øie på mig, utstøtte den et hyl og fór med sølvbollen i den ene hånd bortover trestammen, min bro, og over til det annet land. Først da den var over, samlet jeg mig så meget at jeg sendte en kule efter den. Jeg var jo ikke tjent med å miste min gryte. Heldigvis slapp den bollen og var med et nytt skrik inne i skogen. Jeg var ikke sen til uten betenkelighet å følge efter, og snart hadde jeg atter min kostbare gryte.

Håkon kommer over på Apekattøen.

JEG var altså kommet over til den fruktbare del av øen. Og så ivrig hadde jeg vært til å forfølge apen, at jeg ikke engang tenkte på at passasjen av broen ikke var ganske farefri. Fullt bevebnet gikk jeg så over til Apekattøen, som vi herefter vil kalle det nye land, mens vi kaller den ufruktbare ø, Skilpaddeøen.

Jeg så intet levende dyr, men foran mig stod den urørte skog, stor og kraftig, full av trær, hvorav jeg ved første øiekast ikke kjente et eneste, og gjennemvevet av slyngplanter som syntes å gjøre det umulig å komme frem. Jeg tok en pistol i hånden, min lange kniv hadde jeg i beltet og sverdet ved siden, og trengte så frem. Der var ingen vei eller sti, slik som det gjerne blir i en skog hvor store dyr vanker, men det var allikevel midt i dette store villrede av trer og slyngplanter en åpning, her og der var en gren brukket og en plante noget beskadiget; det så ut som nogen hadde gått der, men hvad dette var, lot sig ikke avgjøre. Kanskje det bare var spor efter apen. Jeg hadde intet bedre enn å følge efter, og jeg gjorde merker i trærne for å finne tilbake.

Det heter at den som går sig bort i mørket eller i skogen, skal ha tilbøielighet til å gå i ring, og at denne ring alltid gjøres tilvenstre. Hvad grunnen til det er, vet jeg ikke, kanskje den venstre side av legemet er mindre utviklet enn den høire. Også min vei førte mig mot venstre, det så jeg siden, kanskje det i dette tilfelle kom av at landet heldte ned mot den kant. Sakte snek jeg mig fremover; det var ingen rolig, freidig gang, jeg hørte hjertet mitt banke, og jeg stanset ofte for å lytte. Jeg hørte enkelte fugler som flakset inne mellem grenene, men jeg så dem ikke, i regelen var alt stille. Det er i det hele tatt en erfaring som den der ikke er vant til å gå i skog og mark snart vil gjøre, at han ser og hører lite til ville dyr, selv på de steder hvor der er nok av dem. Man skal kjenne dyrenes vaner for å få se dem, man må være ute på den rette tid av døgnet, og man må gå lydløst.

Jeg trengte lengere og lengere inn i den tette skog, men der viste sig ingen forandring, og tiltross for all min speiden til alle kanter, så jeg intet tre med frukt eller noget som jeg kunde spise. Jeg begynte å bli redd for at der kanskje ikke fantes trær som kunde være til nytte for mig. Sulten plaget mig, til apen hadde narret mig ut på min opdagelsesreise uten at jeg først fikk spist mitt tarvelige måltid, og jeg begynte alt å tenke på å vende tilbake til Skilpaddeøen, da skogen blev tynnere og lysere. Jeg ilte fremad og stod endelig på kanten av en temmelig bratt skråning, hvorfra jeg kunde se ut over landet langt bort. Nedenunder mig lå en umådelig skog, bortenfor den så jeg et vann, og bakenfor det atter skog, og så sjø så langt øiet kunde nå. Jeg hadde altså hittil gått nedover en høiderygg som førte fra avsatsen, og nedenunder den lå et stort lavland bevokset med skog.

Efter å ha kastet øiet utover alle disse store vidder som ikke viste spor til boliger, røk eller skib, rettet jeg opmerksomheten på mine nærmeste omgivelser.

Grunnen var meget stenet, trærne stod derfor lenger fra hverandre. Det var uhyre trær, hvis navn og anvendelse jeg ikke kjente. Nogen strakte sine mektige kroner høit op mot skyene; andre strakte sine grener ut til sidene og skaffet mig en velkommen skygge i det sterke solskinn. Der var stammer så tykke som jeg aldri før hadde sett, og stammer så høie som en mast.

Men der er et tre som jeg kjenner fra billedboken. Det er en palme, det ser jeg på den høie, slanke stamme og dusken av de store, brede blader oppe i toppen. Det er nøtter deroppe, jeg kan tydelig se dem sitte i klaser på 20—30 stykker. Men skulde ikke en være falt ned? Jeg lette under treet. Nei, der fantes ingen. Kan jeg ikke klyve ditop? Stammen er glatt og vel sine tredive meter høi. Jeg kan ikke komme ditop bare ved hjelp av hender og føtter. Men litt lenger borte står et tre av samme slags, men det er meget mindre, knapt fire meter høit; det har frukter. Jeg er hjulpen. Jeg kan få min frokost. Ja, det var en herlig frokost. Her hjemme kjenner vi bare kokosnøtten som en hård og tørr nøtt, som på ingen måte er så god som våre hasselnøtter, men når man får kokosnøtten i dens hjemland, vil man finne den velsmakende og dens melk meget leskende.

Jeg gav mig god ro med min frokost, for jeg var meget sulten. Landskapet som lå foran mig var også så pent; først de store, herlige trekroner i hvis skygge jeg satt, så ved mine føtter den temmelig bratte styrtning, så en herlig skog som bølget op og ned efter jordsmonnet og vekslet i farven efter de trær hvorav den på de forskjellige steder hovedsakelig bestod, så sjøen — kanskje en innsjø — og endelig det store hav. Dette var tilvenstre: tilhøire og rett frem strakte skogen sig langt, langt bort, og endelig langt, langt i bakgrunnen fortonet sig nogen høie, blå fjell.

Men over alt dette hvilte en taushet og en ensomhet som trykket mitt sinn; de smukke fugler som flagret over mig, insektene, som summet i solskinnet, nu og da en papegøies plapren eller lyden av et eller annet mig ukjent dyr, kunde ikke live mig op. Jeg spiste og drakk, fordi jeg var sulten; men hvor ganske anderledes vilde jeg ikke ha nydt alt dette, både utsikten og kokosnøtten, hvis jeg hadde hatt menneskelig selskap!

Mine tanker gikk til mitt hjem oppe i det kolde norden, de dvelte hjemme i den simple dagligstue, jeg gjenkalte mig i erindringen mine foreldre og søsken, som jeg nu aldri skulde se mere; jeg tenkte på «Lord Nelson», på kapteinen som var druknet, på forliset, på Jens og Mary. Ja, hvor var de nu? Var jeg som var blitt tilbake på det til undergang viede skib, den eneste som var frelst? eller hadde de skrøpelige båter båret dem hen til gjestmilde land? Tenkte Jens og Mary på mig? Vilde de gjøre noget forsøk på å komme efter om jeg var blitt et rov for de rasende bølger og de grådige haier, eller hadde de tro på at jeg kanskje kunde leve?

Jeg satt lenge slik og tenkte på fortiden, Og først da det var langt over middag, gikk jeg tilbake fra Apekattøen: i tankene hadde jeg nemlig alt døpt det nye land som min bro hadde åpnet mig adgangen til, for Apekattøen. Navnet blev aldri uttalt. Jeg tenkte undertiden på å snakke med mig selv eller synge, men jeg var redd for min egen stemme og turde ikke. Jeg hadde heller ikke vært så glad at jeg følte nogen trang til å juble ut. Men klapphornet hadde jeg øvet mig flittig på, og jeg kunde alt nu de fleste av nasjonalsangene. Hornet fulgte mig på alle mine vandringer, det var mitt eneste selskap.

Uaktet jeg altså var kommet over avgrunnen og derved inn i et land som visselig vilde by mig mange nydelser og bøte mange savn, var jeg ikke egentlig glad da jeg efter den første tur om aftenen kom tilbake til mitt simple hus ved det store tre. Jeg følte mig ikke lenger så trygg, det var som om broen hadde åpnet en vei inn i min festning.

Da jeg skulde legge mig om aftenen, var jeg i stor tvil om jeg skulde sove i huset mitt, som bare bestod av grener, eller om jeg skulde våge mig til å ligge i hulen. Tanken på apekattens besøk den foregående morgen gjorde mig redd for å ligge ganske ubeskyttet; men jeg hadde ikke stort mod på hulen heller. Vel er det så, at aper i almindelighet ikke angriper folk; men andre dyr kunde gå over broen. Et dyr av katteslekten, en tiger f. eks., vilde lett kunde gå bortover stammen. Ikke desto mindre la jeg mig i mitt hus av grener, stengte det så godt som omstendighetene tillot det, og stolte forresten på Gud og mine våben. Men jeg var så forsiktig at jeg tendte op et stort bål.

Jeg hadde vært så meget i bevegelse i dagens løp, at jeg snart sovnet inn, og jeg sov uforstyrret til morgenen. Der hadde ikke vist sig spor hverken av aper eller tigere ved mitt leie. Med godt mod stod jeg op, og besluttet mig til i dagens løp å gjøre en riktig lang opdagelsesreise, godt utrustet. Jeg fulgte samme vei som den foregående dag, og satt allerede tidlig om formiddagen ved kokostreet.

Da jeg hadde hvilt mig, spist og drukket, begynte jeg å stige ned av fjellskråningen for å komme inn i skogen nedenunder mig. På skråningen var det bare få trær, så jeg kom fort frem og gikk uten å være redd for å gå mig bort, ti jeg tok godt merke på nogen meget store og høie trær oppe på høiden. Til dem måtte jeg lett kunne finne tilbake. Jeg hadde for mig den samme utsikt som den foregående dag, og søkte også nu tilvenstre ut mot det vann som jeg så i det fjerne. Da jeg kom ut på sletten, hadde jeg atter urskogen foran mig, og jeg måtte merke trærne for å kunne finne tilbake. Jeg gikk snart mellem store, høie trær, snart måtte jeg trenge frem gjennem busker og småtrær. Enkelte ganger traff jeg på små åpninger i skogen, og der viste sig noget dyreliv: papegøier og deilige kolibrier fløi omkring i solskinnet. Men nogen frukt som jeg kjente eller turde spise, fant jeg ikke.

Jeg var alt redd for at jeg ikke hadde dreiet nok av tilvenstre, og at jeg istedenfor å komme til vannet, var kommet lenger inn i skogen, da jeg plutselig hadde en deilig liten bukt foran mig. Jeg gikk straks ned til stranden og smakte på vannet. Det var salt; altså var jeg ved havet. Den prektige, store skog gikk ikke like ned til vannet, men levnet nogen hundrede meter bred strandflate aldeles bar. Buktens sider var begrenset av meget bratte, men ikke meget høie åsrygger, som syntes å trekke sig sammen ut mot havet, så jeg ikke kunde se det. Jeg hadde en kokosnøtt med; den og nogen østers som jeg fant, utgjorde min middag.

Da jeg, efter å ha spist, gikk ut mot havet, så jeg en del fugler som hakket meget ivrig på noget som lå under et stort tre. Det var visst første gang disse fugler så et menneske, og de var ikke redde. Da jeg kom like hen til dem, fløi de op i treet. Det var en meget stor frukt de holdt på med. Jeg så straks at jeg her hadde en brødfrukt. Den var sine fire, fem tommer i gjennemsnitt, og kjøttet innenfor det tykke skall var hvitt og bløtt. Det hang en mengde slike frukter oppe i treet; jeg hadde altså her et brødfrukttre, og en verdifullere opdagelse kunde jeg ikke ha gjort. Dette ene tre var mer enn belønning for dagens møie.

Jeg smakte på frukten, den var ikke god. Jeg måtte forsøke å steke den, og det var lett gjort, nu da jeg hadde midler til å få tendt ild. Uaktet fuglene hadde hakket i den, var det allikevel mer enn nok som ennu var dekket med skall og altså aldeles rent. Treet var nemlig for høit til at jeg kunde klyve op i det. Men da jeg nu var kommet over den store kløft på min egen bro, og jeg hadde funnet et tre som kunde gi mig livsophold, næret jeg ingen tvil om at jeg nok skulde finne midler til å komme op i det. Imidlertid grov jeg et hull i sanden og laget et bål; da det var utbrent, viklet jeg blader om brødfrukten, la den ned på glørne i hullet, øste sand ovenpå og gjorde så atter et bål ovenpå det hele. Så visste jeg at mitt brød vilde være stekt om ikke lang tid. Den måte å steke både fugl og fisk på, bruker mange ville folk, og den er fortrinlig; det hadde jeg ofte lest.

Så begynte jeg å se mig om videre ute ved bukten. Alt forekom mig så vakkert at jeg allerede begynte å tenke på om jeg ikke burde innrette min bolig her.

Et stykke fra den bratte fjellvegg stod et tre så stort at jeg nesten ikke trodde mine egne øine; ja, ved første øiekast var det ikke en gang mulig å få nogen forestilling om hvor stort det var, men jeg skrittet siden op omkring det og fant at det var 80 skritt omkring det. Høiden var også meget stor, skjønt ikke i forhold til tykkelsen. Grenene, som var meget tykke, gikk rett ut fra stammen og dannet et tak som bedekket en meget stor flate. Uaktet treet stod henimot tyve meter fra fjellveggen, strakte grenene sig like hen til, ja, op på den. Treet var nemlig høiere enn fjellknausen.

Men det var først siden at jeg gjorde alle disse iakttagelser; som jeg nemlig gikk ved treet og beundret dets uhyre størrelse, så jeg et par øine som stirret på mig fra et hull nede ved roten av treet. Det var gnistrende øine, med slett ikke noget videre behagelig uttrykk. Jeg så bare øinene, men de fortalte mig straks at jeg hadde med et dyr av katteslekten å gjøre. Alle de historier som jeg hadde hørt om løver og tigere, fór igjennem mitt hode, og jeg ventet hvert øieblikk å se et slikt dyr krype frem. Men dyret krøp slett ikke frem, men, — — og dette var nesten ennu verre — — det bare så på mig; men med et slikt blikk! Jeg kunde hverken røre hånd eller fot, jeg stod som naglet til stedet. Vi, dyret og jeg, så på hverandre en stund, — — — endelig syntes dets nysgjerrighet å være tilfredsstillet, det trakk hodet tilbake og blev borte. Det var en lettelse, jeg fikk atter mine sansers og lemmers bruk, og trakk mig bakenom treet for så å gå til min ild og min bakerovn. Men også på denne side hadde treet et hull, og det omtrent i høide med mitt bryst. Jeg så at lyset fra den annen side falt inn i treet som måtte være fullstendig hult. Lyset falt igjennem det samme hull som jeg hadde sett dyret titte frem igjennem. Og hvad så jeg vel derinne? Jo, et dyr; om det var en tiger eller en leopard, kunde jeg ikke se; men at her var fare påferde var klart nok, — — ikke just i øieblikket, men når dyret atter fikk øie på mig. Nu nettop lekte det nokså pent med to nydelige unger, riktig vakre kattunger.

Dyrets skarpe øre opfattet øieblikkelig den lyd som blev forårsaket ved at jeg nærmet mig åpningen av treet. Den vendte hodet, og atter var de to øine festet på mig. Det freste eller knurret da det så mig; det var altså ikke i godt lune.

Jeg kunde imidlertid ikke la dette dyr bli boende i det hule tre, hvis jeg selv skulde ta ophold ved bukten; en kamp måtte derfor komme til å stå mellem oss, og hvorfor så ikke la stå til nu? Jeg kunde vanskelig komme til å kjempe under gunstigere forhold. Jeg kunde i all ro skyte på dyret, uten at det umiddelbart efter med et sprang kunde sitte i strupen på mig. Med forholdsvis stø hånd hevet jeg derfor den ene pistol op til hullet, tok sikte på de stikkende øine, og trakk av. Det lød et skrik, der skjedde et sprang, en dyrelabb kom gjennem røken ut av hullet, og hele dyret anstrengte sig for å komme igjennem. Men hullet var for lite. Jeg trakk mitt sverd og hugg labben av. Dyret falt tilbake inn i treet, men kun for straks efter å stikke den annen labb ut; men innen jeg kunde få brukt mitt sverd, falt dyret atter tilbake. Røken var ennu ikke trukket så meget bort at jeg kunde se tydelig inn i treet, og den labb som jeg hadde hugget av dyret, var så kraftig at jeg ikke turde stikke hodet inn for å se nøiere efter så lenge den annen labb ennu satt uskadt på sin eiermann.

Leoparden i det hule tre.

Med den ennu ladte pistol i den ene hånd og det dragne sverd i den annen stod jeg ferdig om dyret skulde krype ut av treet og angripe mig i åpen mark. Men alt blev stille, jeg hørte et par ganger en svak lyd inne fra treet, men den syntes å komme fra ungene. Endelig var røken trukket bort. Dyret la utstrakt på gulvet, det rørte sig ikke, de to unger krøp omkring som om de vilde vekke det. Men da jeg ikke kunde være sikker på at det var dødt, hadde jeg ingen lyst til å krype inn i treet, Efter å ha lagt nøje merke til hvorledes dyret lå, forlot jeg treet og gikk tilbake til min bakerovn.

Her var bålet nedbrent, og da jeg karret kullene bort og hadde tatt av de forbrente blader og skorpen, hadde jeg det deiligste hvetebrød. Dette var et lekkert måltid for mig som i lang tid ikke hadde smakt annen planteføde enn kål, kokt i vann, og syre. Men vann! Når man spiser blir man tørst. Jeg hadde jo vann på min sølvkanne, men efter at jeg hadde hatt det med mig på reisen hele formiddagen, var der slett ikke velsmakende lenger. Borte ved det store tre hadde jeg bestemt sett vann like inne under fjellet.

Med mitt deilige brød i hånden gikk jeg tilbake til dragetreet; ti det var et slikt i hvilket jeg hadde skutt det ukjente dyr. Like inne ved fjellveggen, likesom bak dragetreet, fant jeg en kilde med deilig vann, og her nød jeg min middag.

Det var imidlertid blitt langt på dag, solen stod høit på himmelen, og jeg følte trang til å sove; i de varme land er det nemlig nesten en nødvendighet å hvile på den varmeste tid av dagen.

Men hvor skulde jeg legge mig? Det var ikke her som på Skilpaddeøen, at jeg kunde legge mig hvorsomhelst. Ikke lenger tid enn jeg hadde vært på Apekattøen, hadde jeg alt sett aper, slanger og et stort firføttet dyr, som hadde vist både vilje og evne til å skade mig.

Når jeg satte mig i besiddelse av det hule tre, måtte jeg der kunde hvile meget bekvemt og sikkert. De innvånere som var der nu, fikk jeg fordrive, og det var ikke rimelig at f. eks. en slange holdt sig derinne i slikt selskap.

Da jeg kikket inn gjennem hullet, så jeg at det store dyr lå akkurat i samme stilling som før; ungene kravlet omkring og skrek. Jeg gikk omkring treet og krøp inn, men vær viss på at jeg stakk mitt dragne sverd inn først og dernest hånden med pistolen og endelig fulgte efter selv. Jeg betenkte mig imidlertid ikke synderlig på å krype inn, ti det var tydelig at dyret var dødt. Da jeg var kommet inn i treet, reiste jeg mig straks op for desto bedre å kunne forsvare mig om det skulde bli nødvendig.

Man må nemlig ikke tenke sig at det hule tre var som et av våre eketrær, hvor to mann til nød kan klemme sig sammen. Treet var sine femten meter i tversnitt, og rummet inne var da nesten to meter på hver kant. Det var altså et lite værelse jeg kom inn i. Dyret lå på ryggen slik som det var falt ned fra hullet da det siste gang slo efter mig. Jeg stakk min klinge gjennem det uten at det rørte sig. Det var altså uskadelig. De små unger pep og skrek, men dem enset jeg ikke. Det var deres mor jeg hadde skutt. De stakkars små, de var ikke så store at de kunde sørge for sig selv ennu.

Jeg trakk moren ut av treet. Ungene fulgte med. Den voksne var et vakkert, kraftig dyr, og jeg priste mig lykkelig over at jeg hadde vært utenfor treet og ikke inne da kampen stod på.

Og hvilket deilig, bløtt skinn! Det kunde komme til nytte. Jeg flådde den derfor, og slo skinnet fast på stammen av et tre med nogen pinner.

Ungene løp der frem og tilbake. Var snart inne i treet og snart ute. Jeg lot dem stelle sig selv. Da jeg kastet skrotten av det flådde dyr ut i bukten, blev den nesten øieblikkelig grepet av en hai. Det var altså nødvendig å være forsiktig hvis man vilde bade sig her.

På denne måte fikk jeg ingen middagssøvn, ti innen skinnet var avflådd og pinnet fast, var det langt ut på eftermiddagen, og jeg måtte beslutte mig til enten å bli hvor jeg var for natten, eller også straks gå tilbake til Skilpaddøen. Jeg valgte å bli og besluttet å gjøre det hule tre til mitt natteherberge. Men mat måtte jeg også ha: jeg måtte op i brødfrukttreet. Dette var ikke så lett gjort. Treet var høit, tykt og glatt; jeg måtte enten ha et taug derop, eller også en tynnere stang å klatre efter.

Men hadde jeg hatt meget å kjempe med for å komme over til Apekattøen, så lot det til at jeg skulde ha lykken med mig når jeg først var kommet der. Da jeg kom tilbake til brødfrukttreet, var det fullt besatt av aper, som uten minste hensyn til at jeg nu syntes at treet var mitt, og at jeg gjerne vilde beholde frukten for mig selv, klatret fra gren til gren med de store frukter i hendene.

For å jage dem bort, tok jeg en sten og kastet op mot dem; men dette hadde noget tilfølge som jeg minst hadde ventet: det haglet med brødfrukt nedover mig. De var både store og tunge, så jeg måtte trekke mig utenfor skuddvidde. Men dette var jo en ypperlig måte å få frukten ned på. Da jeg visste at den blev bedre ved å gjemmes, betenkte jeg mig ikke på å få apene til å sende mig ennu en haggelbyge. Det var de straks villige til, og de kappedes om å kaste frukten ned til mig, så innen kort tid hadde jeg et meget stort forråd. Mens jeg stekte en frukt til aftensmat, samlet jeg alle de andre sammen i en haug for å få dem til å gjære. På denne måte er det de ville bærer sig ad. Når gjæringen er tilstrekkelig, legges hele beholdningen i et hull i jorden, og her kan den holde sig meget lenge. Man tar op så meget man behøver, steker det og har på den måte stadig ferskt brød.

Men nu måtte jeg tenke på mitt natteleie, som burde være istand før mørket falt på. Jeg krøp inn i treet og feiet ut alle levninger. Så tok jeg en del gress og blader og gjorde mig et leie. Jeg antok at jeg skulde tilbringe natten nokså behagelig, ti det var et luftig rum og meget høit under taket. Det store tre syntes nemlig å være hult helt op til toppen; jeg kunde se enkelte lysglimt falle inn i det langt oppe, det var formodentlig hull efter avblåste grener.

Da jeg var i et erobret hus, og det jo ikke var mulig å vite hvad som kunde tildra sig i nattens løp, skar jeg med min store kniv av nogen meget store grener. Jeg stengte inngangen til mitt nye hus med dem, og rullet inn en del stener. Den brukte jeg til å styrke døren innenfra. Det mindre hull som jeg hadde skutt leoparden gjennem, stengte jeg også med grener, for at ingen ubuden gjest skulde innfinne sig.

Da solen gikk ned, krøp jeg inn i mitt hus, forsynt med et stort stykke brød og en krukke vann. Jeg stengte «døren» og følte mig trygg. Det var nu ganske mørkt inn i treet, jeg hadde ikke noget kunstig lys, og det var altså ikke noget annet å ta sig til enn å legge sig til å sove.

Men hvad var det som pustet inne hos mig? Var det kanskje en inngang som jeg ikke kjente? Det var bare de to leopardunger. De hadde holdt sig ved treet hele tiden mens jeg var der, og syntes ikke å ha lyst til å forlate det. Den største del av dagen hadde de ligget rolig, men nu da mørket falt på, begynte de å røre på sig.

De stakkars små dyr kunde gjerne være der hos mig, da kunde ingen skade gjøre og det var da et slags selskap i dem. De kom bort til mig og strøk sig op til mig som kattunger. Jeg tenkte at de kanskje var tørste; jeg heldte vann i hånden min og bød dem det. Det smakte, men de pep og var urolige. De var vel sultne. Jeg fikk se å skaffe dem mat neste dag, eller skille mig av med dem.

Midt i sin uro og pipen blev de plutselig stille, lyttet, pep så ennu verre enn før og fór hen til utgangen. Jeg kunde ikke se dem, men jeg hørte hvorledes de arbeidet for å trenge sig ut. Dette var ikke mulig, men jeg vilde ikke at de skulde undergrave døren, og jaget dem derfor bort. De pep og skrek.

Da hørtes også en lyd utenfor treet. Det var et dyr, et stort dyr også, det var tydelig å høre, og hver gang ungene inne hos mig pep, svartes der utenfra. Lyden kom nærmere og nærmere, det var en knurren eller mjauen som stadig blev høiere og høiere, og mine sengekamerater blev mer og mer urolige.

Det var husfaren som nu kom tilbake; den hørte sine innestengte barns skrik, og svarte dem. Slik opfattet jeg tingen. Jeg skal ikke nekte at jeg fikk hjerteklapp, men jeg hadde jo treet mellem mig og det kommende dyr. Inngangen var godt stengt og jeg hadde mine våben.

Snart lød hylet like ved treet, og jeg kunde høre leoparden snuse ved inngangen. Den pustet og snuste, de små pep og skrek. Og mørkt var det. Den gamle leopard gikk rundt treet; jeg kunde høre hvorledes den snuste op til hullet oppe på stammen, så kom den atter tilbake til sin vante inngang og — — — begynte å grave.

Jeg lot den grave. Jeg kunde visstnok ha sendt den en kule, men det vilde ha vært aldeles i blinde, og jeg hadde hverken kuler eller krutt å gi bort. På denne måte fortsattes gravningen og skrikene vel en times tid. Da tittet månen frem, det blev lysere og lysere, og nu og da fikk jeg et glimt av leoparden. Jeg kunde i ro og mak oppebie den tid da det vilde være beleilig for mig å angripe den. Når den hadde gravet sig litt lengere inn, kunde jeg drepe den med min kniv elier mitt sverd.

Det vilde ikke være hensiktsmessig å la den komme fra dette med livet; for da kunde jeg jo aldri være sikker for dens besøk. Da det derfor blev så lyst at jeg kunde være sikker på å treffe den, tok jeg en gren tilside for å få plass til armen. Den fikk øie på mig, gren og viste tenner og vilde storme løs, men hullet var for lite. Jeg møtte den med mitt gode sverd og gav den et stikk som bragte den til å fare tilbake. Jeg var redd for at den skulde rømme og bli ennu farligere for eftertiden. Jeg grep derfor en av ungene som begynte å skrike. Straks kom den gamle leopard hen til hullet. Den fikk et nytt støt, og det var avgjørende, for den blev liggende. Den gispet og sparket nogen ganger, så blev den rolig. Men ungene blev ennu mer urolige, så man vil forstå jeg ikke sov stort den natt.

Jeg var oppe med solen og krøp ut. Ved roten av treet lå ennu et dødt dyr, det var en ung gjet, som leoparden hadde bragt med hjem. Den hadde formodentlig vært ute for å skaffe mat til familjen, men da den kom tilbake, fant den sin make død og mig inne i huset. Ungene fulgte med ut, og de begynte straks med stort raseri å slite i gjeten. De hadde jo også nu fastet så lenge at de kunde trenge mat. Jeg besluttet å beholde dem så lenge jeg hadde mat til dem av gjeten. Jeg flådde den derfor og gav dem en god frokost. Da de hadde fått denne og vann, gikk de inn i treet og la sig, og lot mig i ro, mens jeg flådde leoparden og skar dens og gjetens kjøtt op i strimler for om mulig å tørre det til mat for mine to unge leoparder. Siden leoparder kunde leve på øen, og hanleoparden var kommet hjem med en gjet, måtte det altså være jagtbare dyr der, så jeg ikke utelukkende behøvde å leve av østers, skilpadder og brødfrukt.

Håkon slår sig ned i Brødviken.

EFTER det utfall mitt første besøk i Brødviken hadde fått, var jeg ikke lenger i tvil om at jeg burde slå mig ned der. Jeg begynte ennu samme dag å innrette mitt fremtidige opholdssted, idet jeg bragte alle de ting som jeg kunde ha bruk for fra hulen til «Brødviken»; men jeg lot noget være tilbake for å ha noget å ty til i nødsfall. Hver gang jeg gikk mellem de to steder, gjorde jeg små avstikkere inn i skogen, og fant alltid noget som jeg kunde ha nytte av.

Efter flere måneders anstrengende arbeide hadde jeg mitt hus i nokså god orden. Inne i det store tre hadde jeg reist en forhøining av bambusrør, som jeg kalte min seng. De to leopardskinn og gjeteskinnet, som jeg hadde bløtt ut i vann og beredt, lå jeg på. Foruten dem brukte jeg tørt gress. Mine husdyr, Odin og Freia, vokste til og jaget på egen hånd. De bragte mig stadig mindre dyr, fugl og kaniner. Men da jeg nødig vilde at de skulde venne sig formeget til å leve av rått kjøtt og bli ustyrlige, tok jeg utbyttet av jakten fra dem og kokte det. De fant sig i dette og fulgte mig som to hunder. Jeg hadde innrettet nogen simple hyller hvor jeg gjemte mine ting, og fra sengen hadde jeg reist op en stige av bambusstokker, slik at jeg kunde komme op i treet så langt det var hult; og det var nesten til toppen. På forskjellige steder opigjennem var der hull ut, når jeg stod på min stige, kunde jeg altså se mig om til alle kanter, for treet var så høit at det raket op over den bratte klippe der stod ved. Også flere av de tykke grener var hule, og i en av dem som strakte sig like bort til klippen, var hulningen så stor at jeg kunde krype gjennem den og hen til en fordypning av fjellet. Da jeg første gang gjorde denne vandring, fant jeg et papegøirede med flere unger i i den ytterste ende av grenen. Jeg bemektiget mig to unger og opdrog dem for å ha dem til selskap. Den ene het Jens og den annen Mary, og de lærte å si hverandres navn m. m.

Den oprindelige inngang til treet hadde jeg forstørret; men da jeg var redd for at den skulle falle i øinene om det kom ville til stedet, flekket jeg barken av et annet dragetre og laget en dør som var alldeles lik den øvrige del av treet; også på den annen side laget jeg en dør og jeg kunde fullstendig slutte mig inne i min trefestning og enda ha en utvei gjennem den store gren hen til fjellet, hvorfra jeg lett usett kunde nå broen og Skilpaddeøen, hvis jeg ikke foretrakk å opholde mig i skogen, hvor jeg naturligvis blev bedre kjent for hver dag.

Fra treet og ut til begge sider like inn til den bratte fjellvegg trakk jeg sammen alle de gamle grener og stammer jeg kunde overkomme, og laget på den måte et gjerde som det var vanskelig å komme over; men da dette vilde falle i øinene som menneskeverk, plantet jeg flere rader bambus utenfor. Herved fikk jeg et innhegnet gårdsrum på flere mål. Jeg hadde ikke annet bruk for dette gårdsrum enn at jeg kunde hente vann fra kilden uten å bli sett.

Men selv av denne grunn hadde det ikke vært nødvendig å lage et gjerde, da jeg siden la en ledning av bambusrør like fra kilden, som lå noget høiere, og ned til min stuedør.

Da jeg hadde funnet mange brødfrukter og kokospalmer, hadde jeg samlet et stort forråd av disse trærs frukter, og med den fisk som jeg fanget hver dag, skilpaddeegg og den «ferskmat» som mine to leoparder bragte mig, levet jeg meget godt hvad mat angår.

Mine fornøielser bestod i å blåse på klapphorn, å lære mine papegøier å snakke og å leke med leopardene. Jeg øvet mig også flittig i å skyte med bue. Jeg hadde nemlig ikke håp om å få mere krutt, når jeg hadde brukt det jeg hadde funnet i kistene. Jeg måtte derfor være økonomisk med det, og sørge for at jeg kunde treffe på lengere hold enn mitt sverd kunde ramme, selv når mine pistoler blev ubrukelige.

Når jeg gikk op igjennem mitt tre og gjennem den store gren, kom jeg ut på en smal fjellrygg som falt bratt av til begge sider. Den strakte sig helt ned til havet og langt op i skogen, hvor den likesom tapte sig i den store ås, som jeg før har omtalt. Litt lengere borte begynte en lignende fjellrygg, som i noget skrå retning også strakte sig ned til sjøen. Herved blev der dannet en avsondret dal som det vilde være meget lett å stenge med et gjerde oppe ved enden av de to åsrygger. Dalen var stor, full av de deiligste gresssletter og trær. Midt gjennem dalen fløt en liten bekk. Jeg kalte dette sted «Haven», fordi jeg her hadde funnet en overflod av de trær som jeg hittil især hadde festet opmerksomheten på, nemlig brødfrukttreet og kokospalmen.

Mens jeg innrettet mitt hus, hadde jeg gått mange turer til Skilpaddeøen og hulen. Ved mitt første hjem, det lille hull mellem stenene med skibslemmen over, var alt uforandret. På en lang stake som var drevet iland, bandt jeg fast et brett som jeg hadde forsøkt å skjære ut som en hånd, hvis ene finger pekte op mot min bro. Hvis det kom europeiske sjøfolk dit, håpet jeg at de vilde forstå det, — ville antok jeg, ikke vilde fatte meningen.

En dag jeg var på tilbakeveien fra hulen til mitt nye hjem, blev jeg plutselig overfalt av det redsomste tordenveir med regn og storm. Det knaket og braket i den tette skog, grener og stammer styrtet ned, lynet fraset og tordenen rullet. Det regnet ikke som her hjemme hos oss, men det øset ned. Innen nogen minutter var jeg så gjennemvåt som om jeg skulde ha stått under en pumpe. jeg ilte fremover og var glad ved å komme til mitt gode, tørre hus. Her nøret jeg op ild på ildstedet, papegøiene mottok mig med et nokså forståelig «Lever du Mary?» fra den ene, og «Lever du Jens?» fra den annen. Dette var den lengste lekse de hadde lært.

Der hang tørt gjetekjøtt, en fugl, som Odin hadde bragt hjem tidlig om morgenen; der lå brødfrukt, innrullet i blader og ferdige til å stekes; der var kokosnøtter og det deiligste vann. Snart stod sølvbollen over ilden, og bakerovnen var ferdig for brødfrukten. Det var meget behagelig å være inne i huset den dag, for det regnet så vedholdende at det ikke kunde være tale om å gå ut; men det regnet hele natten og den følgende dag, og det blev kjedelig inne i det trange rum. Jeg begynte å få en tanke om at dette våte vær kom til å vare i flere uker, at jeg lenge vilde bli nødt til å holde stuearrest fordi regntiden var inntrådt.

Håkon i sitt hustre.

Den ene dag gikk efter den annen, det skyllregnet, blåste og tordnet. Jeg måtte holde mig inne; men det var umulig å være inne hele denne tid. I de få øieblikke da det var opholdsvær, var jeg ute og samlet materialer til utbedringen av innredningen i huset mitt. Jeg gjorde en hylle, hvor mine sølvfat, sølvkanner og sølvtallerkener tok sig godt ut. Jeg flettet en stol av bambusrør. Den var simpel og klosset gjort — det var jo mitt første arbeide av det slags, — men jeg kunde da sitte på den. Jeg fikk også satt op et slags bord ved den ene vegg; platen bestod bare av kløvede bambusrør, så den var litt ujevn, men med et stort palmeblad til duk og mitt sølvfat på, så det prektig ut. Leseren skulde ha sett mig sitte der og spise, mens de to papegøier pludret fra sin pinne og de to leoparder lå ved siden av mig og tålmodig ventet på å få et stykke av det vilt de selv hadde fanget.

Da det nesten var mørkt inne hos mig når begge dørene var lukket, laget jeg flere glugger på treet både nede og oppe, men på en slik måte at de kunde lukkes med et stykke bark.

Selv mens det var tørrvær, hadde lukten av mine skinn vært så stram at jeg ikke kunde ha dem i sengen. Jeg hadde derfor hengt dem høit oppe i treet, men nu da det blev fuktig vær, blev stanken så ulidelig, at jeg ikke kunde ha dem inne. Selv om jeg ikke skjønte mig stort på den kunst å tilberede skinn, forstod jeg da at det var nødvendig å få alle kjøttdeler bort av skinnene hvis de skulde bli brukbare, og jeg husket at jeg hadde sett at garveren la skinn i vann. Jeg la derfor skinnene i regnet utenfor min dør og tok dem så inn og skrapet og skuret dem med sand. Dette gjentok jeg flere ganger, og endelig syntes de å være fri for lukt. Men da været atter blev tørt, blev de så hårde og stive at jeg måtte bløte dem påny. Jeg skurte dem ennu engang, og da jeg smurte dem inn med litt fett av gjeten, blev de gode.

Men jeg befant mig ikke vel i denne tid; jeg kunde ikke finne mig i å være innelukket i det trange rum fra morgen til aften, jeg mistet både matlysten og arbeidslysten. Men endelig fortalte den lette og behagelige luft, fuglesangen og insektenes summen, at en ny sommer var begynt.

Det var som jeg fikk ny kraft og nytt mod. Og hvor vakkert var ikke alt! Hele naturen hadde klædt sig i en lysere og gladere drakt, alt var friskt og kraftig. De bambusrør jeg hadde plantet, hadde vokset meget og syntes virkelig å ville danne en nesten uoverstigelig skranke innen sommeren var omme.

Dagen efterat regntiden var slutt, gikk jeg for å se om der hadde vært nogen ved min første bolig på Skilpaddeøen. Den utskårne hånd pekte op mot broen, og ingen syntes å ha vært der. Der var heller ingen forandring i hulen.

På hjemveien gikk jeg fra broen noget lenger tilhøire, fulgt av min stadige ledsager, leoparden Odin, som streifet om til alle kanter; Freia hadde jeg bundet hjemme i gården. Som jeg gikk over en temmelig bar åsrygg inne i skogen, kom to gjeter løpende like imot mig, forfulgt av min leopard. Den gamle hanleopard jeg hadde drept, hadde jo bragt med sig en unggjet, så jeg visste at der måtte finnes gjeter på øen, men de var aldri før kommet i min vei. Blinde av skrekk for gjetene like inn til mig, så det var ikke vanskelig at kaste et taug, som jeg pleiet å leie Odin i, om halsen på den største. Gjeten trakk mig med et stykke; men jeg bandt den hurtig fast til et tre og forberedte mig på å møte leoparden, ti jeg forutså at den i jaktlystens hete ikke vilde la sig stanse av mine tilrop. Jeg fikk heldigvis også tak i den, men uaktet den var ung ennu, måtte jeg anvende all min kraft for å holde den. Den vilde nok ikke bite mig, og den gjorde det ikke heller, men den hadde nok større herredømme over sine tenner enn over sine klør, ti jeg fikk en mengde rifter. Jeg måtte kaste mig over den, trykke den ned og banke den. Ved denne leilighet stod det en kamp mellem oss, som var avgjørende for dens fremtid. Jeg måtte tiltvinge mig lydighet selv om det måtte skje med meget hårde midler; men dens natur var meget hård å bøie. Jeg hadde ennu overvekt over den i styrke; men vilde det være så om nogen måneder? Efter en lengere strid mellem dens og min utholdenhet måtte den gi tapt; den hylte som en tuktet hund, den var kuet. Min stilling var meget vanskelig; ti jeg kunde ikke få gjeten og leoparden hjem på engang, og jeg hadde ikke noget å binde leoparden med. Da det ikke var langt til broen, løp jeg dit med leoparden, bar den ned i hulen og skyndte mig tilbake til gjeten.

Det stakkars dyr hadde arbeidet av all makt for å komme løs; men da jeg kom der, lå den og gispet av utmattelse og frykt og — ved siden av den stod en annen gjet, dens unge. Den voksne gjorde atter en mengde forsøk på å komme bort da jeg nærmet mig, men tauget var for sterkt. Jeg løste tauget og forsøkte å leie den ned til mitt hus; men det var vel en dans! Det gikk hit og dit på kryss og tvers. Endelig hadde jeg den ved utkanten av skogen, men nu la den sig ned, og dette var nesten ennu verre, ti den var for tung til at jeg kunde tenke på å bære den. Jeg var selv så trett at jeg trengte å hvile mig, og der lå vi nu begge to. Jeg bandt den nu atter fast til et tre og skynte mig efter flere taug. Forat den ikke skulde bli redd for Freia, tok jeg henne ut av innelukket og bandt henne lenger borte. Da jeg kom tilbake til gjeten, lå den enda, men sprang straks op ved å se mig, og var likeså ubendig som før. Det var som om den hadde en følelse av at hvis den først kom ut av skogen, var det forbi med dens frihet. Da jeg var redd for at den skulde skade sig under denne kamp, bandt jeg dens ben, og den måtte ligge ned. Så skar jeg flere tykke bambusrør og laget en slags slede, og på den trakk jeg den ned til døren av mitt hus. Med megen møie fikk jeg overkroppen inn gjennem døren og så løste jeg dens ben; med et sett stod den på alle fire og gjorde et gjetesprang ut mot døren til gårdsplassen. Jeg fulgte efter og snart var den med sin gode vilje derute. Jeg bandt atter dens ben og la den ned. Gjetekillingen breket utenfor, moren innenfor. Jeg gikk. Forskrekket sprang killingen tilside; men da den hørte moren breke, var den snart igjen ved døren og gikk inn. Møtet mellem dem, som visstnok var kjærlig, vilde jeg ikke forstyrre, men lukket døren, og det i rette tid, for i neste øieblikk kom Odin fra hulen. Hvorledes den var kommet løs, var mig en gåte.

Efter en tids forløp gikk jeg inn i gården, løste gjetens ben og bandt den til en pel som jeg rammet ned midt på gårdsplassen. Jeg tok endel gress og la for den og satte en sølvbolle med vann hen til den. Så utbedret jeg gjerdet og fant at det var så høit og sterkt at gjeten neppe kunde hoppe over. Jeg lot de to dyr være i fred, og kikket bare av og til ut av mitt vindu for å se hvorledes de tedde sig. Den voksne løp stokken rundt og rundt, atter og atter, slet i tauget og var meget ulykkelig. Endelig begynte den å befatte sig litt med ungen sin; den blev stående stille og lot ungen patte, luktet nogen ganger på vannet, men uten å drikke. Maten så den ikke på engang. Ved enhver bevegelse som jeg gjorde inne i treet, fôr den sammen og begynte atter å løpe rundt pelen.

Men leopardene måtte den natt stå bundet utenfor huset; de syntes ikke om dette og holdt en ubehagelig støi om aftenen. Men litt tukt bragte dem dog tilro. De var opdratt til å være lydige.

Den følgende morgen gav jeg gjetene nytt og friskt vann og overlot dem så til sig selv, idet jeg tok leopardene med og gikk op for å se om det var mulig å stenge den før omtalte dal, så gjetene kunde være der. Den innvendige dør til hytten lot jeg stå åpen for å venne gjetene til å se åpningen.

De to åser var så bratte at selv en gjet ikke kunde gå den vei, og åpningen mellem dem var ikke over 25 meter. Men å stenge dette stykke vilde koste ikke så lite arbeide. Å kunne holde nyttige husdyr forekom mig imidlertid så tillokkende, at jeg med iver gav mig iferd med arbeidet. Jeg kom ikke langt med det den første dag; men jeg trøstet mig med at mens jeg var deroppe ved gjerdet, vennet gjetene sig til fangenskapet. Da jeg kom hjem om aftenen, hadde de drukket vann, men om de hadde spist, kunde jeg ikke se. Den blev ytterst urolig ved å se mig; jeg plaget den derfor heller ikke lenge med min nærværelse, men lukket døren til treet.

Således gikk det dag efter dag, og for hver dag blev den mindre sky. Dette kom av at jeg ikke befattet mig stort med den, men ofte klappet og kjelte for killingen, som snart var helt tam. Når den kom til mig, kom tilsist moren nærmere, men sprang alltid langt bort bare jeg rakte hånden ut. Den spiste og drakk nokså godt efter nogen dagers forløp, uaktet jeg kunde se på den at den ikke trivdes, for den blev mager.

Endelig en dag la jeg dens fôr på et annet sted i gården, løste båndet og forsøkte å lede den bort til gresset. Den fulgte villig med, og da den hadde spist en stund, tok jeg gresset under armen og ledet den tilbake til stokken. Den var altså nu blitt mere medgjørlig, og skjønte at jeg ikke vilde gjøre den noget vondt. Det var et sparketak første gang jeg vilde lede den gjennem begge dører og ut; men den gikk da både ut og inn. En dag slapp jeg den løs i gården. Det gjorde ikke noget videre forandring. Ved hjelp av litt av dens yndlingsmat kunde jeg lett fange den inn igjen. Den voksne gjet blev alltid meget redd for leopardene, og disse viste også stor lyst på en «jagt», men jeg tuktet dem til å la være; den unge gjet lot sig slett ikke skremme av dem. Den trampet med benene og strakte frem sine små horn når de nærmet sig. Det så altså ut til at disse fire dyr skulde forlike sig med hverandre.

Endelig var gjerdet ferdig. Det bestod især av bambusrør, som var festet i en høide av to og en halv meter fra tre til tre. Det var umulig for en gjet å komme over eller igjennem; men om også leopardene skulde ansees for å være stengt ute, var et annet spørsmål. Jeg blev nok nødt til å ha et våkent øie med mine to «hunder» den første tid.

Endelig en dag ledet jeg gjeten omkring åsryggen og ut i haven. Da rummet var stort, og den lett igjen kunde bli fullstendig sky, bygget jeg et tak ved klippen og vennet den i nogen dage til å holde til der. Da jeg endelig slapp den, var det forbi med dens villhet; den gikk ganske rolig og spiste når jeg var i nærheten av den, ja den kom endog bort til mig av sig selv. Gjennem den hule gren hadde jeg en meget kort vei ned til «haven», men da dette var en besværlig vei, satte jeg en bambusstige fra gårdsrummet op til fjellryggen og likeledes en stige på den annen side.

Håkon gjør opdagelser.

JEG hadde nu mitt hus iorden, jeg hadde nok å spise og drikke, hvad skulde jeg nu gjøre? Den dag jeg ikke arbeidet, var jeg meget misfornøiet med mig selv; men jeg kunde ikke riktig finne mig i å arbeide uten mål eller hensikt. Jeg kunde visstnok ha plantet trær o.s.v.; men de vokste i slik overflod at det var aldeles unødig. Noget slags korn eller lignende som jeg kunde så og høste og på den måte komme til å leve mere på européisk vis, hadde jeg ikke.

Men hele øen lå for mig; jeg fikk dra videre på opdagelsesreiser — — — jeg visste jo ikke engang om det var en ø, iallfall ikke om den var stor eller liten, heller ikke var jeg viss på om landet var beboet eller ikke. Uaktet min del av øen frembragte alt hvad jeg trengte, hadde jeg allikevel på mine vandringer alltid funnet at den blev mer fruktbar ennu lenger bort; især var det øiensynlig at det der var flere dyr.

Tidlig en morgen satte jeg derfor ut på opdagelsesreise, vel forsynt med våben og niste og ledsaget av mine to leoparder. De hoppet og sprang omkring mig som to hundehvalper, og fant mig alltid igjen tross de hundre avstikkere jeg gjorde til alle kanter.

Jeg holdt mig nede ved kysten; jeg gikk omkring den ene vik efter den annen, snart kunde jeg se utover havet, snart var utsikten den vei dekket av klipper og skjær. Jeg kom nærmere de høie fjell i bakgrunnen, men de var meget langt borte. Som jeg gikk, hadde jeg hele tiden skogen på min høire hånd og havet på min venstre. Jeg hadde visst gjort flere opdagelser hvis jeg hadde gått inne i skogen; men der var det meget vanskelig å bane sig vei; derfor vilde jeg komme fortere frem når jeg gikk langs stranden tiltross for at jeg da måtte gå mange kroker.

Slik hadde jeg gått i flere timer, da jeg plutselig blev opmerksom på en gren som var hugget eller spikket av og en del fliser som lå nede på marken. Et slikt menneskeverk faller så forunderlig lett i øinene; det ligner intet av hvad der frembringes ved naturens krefter. Min forbauselse og forundring var overordentlig. På mange måneder hadde jeg ikke sett noget spor efter folk, ja på Apekattøen hadde jeg aldri før sett noget som tydet på at der hadde vært folk. Men her var det da tydelig! Grenen var spikket av. Det var skåret på begge sider av grenen, som kunde være ½ tomme tykk. Barken var flekket av, og grenen var skåret av ennu engang, kanskje flere ganger, for der lå mange fliser og en del av grenen som lå tilbake måtte ha vært meget lenger for å passe til snittet på treet.

På flisene så det ut som om det var gjort før regntiden, for flisene var aldeles tildekket med sand. Men det var heller ikke et år siden, for stokken var ikke helt tørr ennu, selv om den visstnok var udyktig til å frembringe nye skudd.

Alt dette så jeg, men hvad så jeg mere? hvad var det som hang like foran mig? Det var et knivbelte med knivslir, og knivbeltet og knivsliren var min, den som Mary i spøk hadde spent om sig på hin ulykkelige dag da skibet forliste.

Hjerneskallen hadde skremt mig, leopardene hadde jeg overvunnet; men dette knivbelte bragte mig først den mest levende glede og så den dypeste skuffelse. Der hvor beltet er, må også den være som bar det, var min første tanke. Men så tenkte jeg på at hvis hun hadde vært i nærheten, hadde hun ikke latt beltet henge der så lenge. Det hadde hengt ute i vær og vind, læret var sprukket og sprøtt, messingbeslaget var anløpet.

Hadde også Jens vært her? Det var sannsynlig; ti kniven som hadde skåret av grenen var ført med en stø og sterk hånd. Hvad skulde de med den tynne gren, og hvorfor var beltet blitt hengende? eller hvorledes hadde de kunnet glemme det? De hadde da visst ikke for meget å passe på, for i båten som de satt i da de drev fra vraket, hadde det bare vært få ting. Jeg satte mig ned og tenkte. Kanskje var de kastet i land her; Jens hadde fått kniven for å spikke grenen av; men hvad skulde han med den? Den var ikke tykk nok til at den kunde tjene til våben, og en stokk til støtte behøvde man ikke straks man kom iland. Men de var kanskje kommet i land på et annet sted? Var det noget spor av båten nede ved stranden? Jeg lette omhyggelig nede ved stranden. Ved et lille fremspring av fjellet lå der to løse stener, den ene ovenpå den annen, omtrent slik som man så ofte ser dem hvor folk i en snarvending vil binde en båt. Hadde det ligget en båt her? Jeg kunde ikke se det; men lenger oppe på stranden var det tydelig merke efter at stenene før hadde ligget, tildels nede i sandet! Stenene var altså bragt ned til vannkanten.

Men atter og atter kom jeg tilbake til det spørsmål hvorledes man hadde kunnet henge knivbeltet fra sig; man trengte det jo igjen når man skulde bære kniven med sig. Alt hvad jeg så, og alt hvad jeg ikke så, forstyrret mig slik at jeg ikke visste hvad jeg skulde gjøre eller tenke. Et spor hadde jeg. Mary eller Jens eller begge to måtte efter all sannsynlighet ha vært der, de hadde vært på Apekattøen, de var der kanskje ennu. Jeg måtte søke dem op.

Uaktet det spor mine venner hadde efterlatt var så gammelt, vil man visstnok finne det rimelig at jeg undersøkte alt i nærheten, og at jeg næret et svakt håp om å finne dem. Med denne søken gikk den ene time efter den annen, og innen jeg tenkte på det, led det så langt på dag at jeg ikke kunde komme hjem til mitt hus om aftenen. Jeg måtte søke mig et natteleie, men nu var jeg ikke redd for å sove ute lenger. Mine leoparder var ute på jagt; når de kom tilbake, vilde jeg binde dem, og de vilde nok holde vakt og vekke mig hvis det var nogen fare påferde. Jeg hadde mat både til aftens og den følgende morgen; når jeg gikk hjem i betimelig tid, kunde jeg ruste mig ut til min forestående lange utflukt. Natten gikk rolig, og den følgende morgen var jeg atter tilbake på samme sted, efter å ha vært hjemme og forsynt mig med «hvad huset formådde». Det var ikke meget, men jeg hadde nu alt lenge vært vant til ikke å ha overflod. Av det ene leopardskinn gjorde jeg en slags ransel, og i den pakket jeg så meget mat den kunde rumme og kuler og krutt. Med min sabel ved siden, mine to pistoler og en lang kniv i beltet var jeg godt rustet.

Efter megen overveielse besluttet jeg mig til å holde mig langs kysten. Jeg anså det nemlig for avgjort at mine to venner hadde hatt båt, og da var det ikke rimelig at de hadde forlatt den. Formodentlig hadde de rodd videre langs kysten; kanskje jeg kunde treffe dem i en eller annen bukt hvor de hadde slått sig ned på samme måte som jeg. Men om så var, vilde de neppe ha så godt og vakkert hus som mitt, og de vilde visstnok mangle våben og alskens andre brukelige ting.

Alt samme eftermiddag begynte jeg min vandring; ti det sted hvor jeg hadde funnet knivbeltet, hadde jeg undersøkt så nøie at det ikke var håp om å finne mere der. Altså fremad!

Den første dag gikk jeg like til aftens uten å finne spor. Jeg sov, stod op og gikk videre og holdt på således i tre dager, uten at landskapet forandret sig noget videre. Jeg kom visstnok nærmere hen til de høie fjell i bakgrunnen, som jeg før har snakket om; men de var allikevel fremdeles langt borte. Jeg hadde gått omkring den ene vik efter den annen, hadde kløvet over den ene lile åsrygg efter den annen, det syntes aldri å ville ta ende.

Men endelig den fjerde dags morgen kom jeg til en fjellpynt hvor hele kysten gjorde en bøining. Solen som jeg før hadde hatt foran mig på den tid av dagen, gikk jeg nu på siden. Litt lenger borte forandret også landskapet sig, for skogen som hittil ikke gikk ned til sjøen, gikk her ikke alene ned til den, men helt ut i den.

Men dette var jo ikke noget forunderlig, for dersom jeg bodde på en ø, måtte jo kysten dreie av. Men hvad som bragte mig til å stusse, var at jeg så nytt land på den annen side av sjøen, at de store fjell som jeg hadde sett rage op ikke hørte hjemme på min ø. Det vannbelte som strakte sig mellem min ø og det nye land var ikke så bredt; det kunde vel være halvannen mil eller så, og landet på den annen side kunde jeg se temmelig tydelig.

Eftersom tiden gikk, hadde jeg mere og mere tapt håpet om å finne Jens og Mary; men nu da jeg fikk se det nye land, blev jeg nesten grepet av fortvilelse, for i samme øieblikk var det som om noget sa mig at der over måtte jeg søke dem. Men jeg hadde ikke nogen båt og ingen midler til å bygge en, ja, ikke engang til å slå sammen en forsvarlig flåte.

Jeg kunde ikke forlate stedet; det var som om jeg samtidig måtte forlate håpet om nogensinne atter å treffe mine kjære venner.

I almindelighet pleiet jeg ikke å drømme; men den natt på pynten drømte jeg hele tiden; jeg drømte, våknet og drømte igjen, og alltid var det om mitt hjem i Norge. Uaktet jeg om aftenen hadde tenkt på Mary og Jens, drømte jeg om far, mor og mine søsken. Jeg husker så godt at jeg drømte at jeg lå hjemme i min egen seng. Jeg var bare et lite barn; mor hadde klædt av mig, hadde foldet mine hender og sagt fore en bøn som jeg skulde si efter og lære. Jeg våknet idet jeg leste Fadervår. Atter sovnet jeg inn. Da var jeg ikke i min seng; jeg var ute i en munter lek blandt mine kamerater. Ja, den natt levet jeg virkelig hele mitt liv op igjen; men det var alle livets lyssider, alt var godt, trygt og behagelig. Da jeg våknet, hvor ganske anderledes var det ikke så i virkeligheten!

Men hvad var dette? Hvor var vannet? Jeg hadde lagt mig ved et vann som var minst en mil bredt, men nu var det borte?

Det var først en dyndet, våt kystrann, så en lang strekning av tørr sand, såvidt jeg kunde se helt hen til det annet land.

Jeg hadde sett så meget av flo og ebbe i min tid, at jeg forstod at de var grunnen til vannets forsvinnen, og jeg hadde tillike en så levende erindring om den natt jeg tilbragte utenfor hulen, da strandveien var overskyllet, at jeg tok mig vel iakt for å betro mig til den tørre sandflate før jeg hadde undersøkt hvor høit vannet steg. Kanskje vannet bare stod litt over det lave land, så det vilde være mulig å vade over fra min ø.

jeg besluttet mig ril å undersøke dette, og imidlertid kunde jeg fortsette mine undersøkelser langs kysten. Jeg gikk altså videre langs stranden som ennu var tørr, og kom endelig inn i en skog som gikk helt ut i vannet.

Men hvilken skog! Det vilde være forgjæves å forsøke å finne en lignelse for den: jeg må da heller fortelle hvorledes trærne vokser og formerer sig i den.

Det var en mangroveskog. Av dem finnes der mange ved alle flodutløp og sumpige kyster i Amerika, på Borneo og Madagaskar. Frøet av mangrovetreet spirer alt i frukten; det blir ti tommer langt og smalt, faller ned og fester sig i det bløte dynd hvori mortreet står. Treet skyter røtter med stor hurtighet. Så skyter nye røtter ut fra stammen ovenfor; de senker sig nedad og vokser fast. Treet står så å si på stolper eller støtter. Når treet blir 12 fot høit, får det ikke flere røtter, men kronen vokser frem, og øverst i den vokser det ut lange rustfarvede grener, luftrøtter, som henger ned likesom taug og vokser fast i grunnen. Treet har altså røtter både i rot og topp og står uanfektet av storm og bølgeslag. Man vil lett kunne tenke sig hvor uigjennemtrengelig en slik skog er.

Jeg forsøkte å arbeide mig gjennem den, men det gikk langsomt. Nede mellem røttene var grunnen bløt og dyndet, så jeg måtte hoppe fra rot til rot, og av mygg, moskitos, var det slik mengde at det var meget værre enn noget orekratt hjemme. En umådelig mengde av allslags andre dyr ferdedes også herinne i halvmørket og nede i det mudrete vann: Sjøpølser, havpinnsvin, tanglopper, krabber og fisk. Opover røttene, så langt som vannet steg ved høivann, hadde en utallighet av østers, muslinger og andre sjødyr festet sig.

Skogen stod i en myr, men heldigvis var den ikke større enn at jeg efter nogen timers anstrengende gang kom igjennem den.

Jeg hadde alt vært der ved kysten nogen dager, da Odin en morgen kom til mig med en kanin. Hvis jeg kunde fange nogen kaniner og ta dem med mig hjem, vilde jeg snart ha nok kjøttmat, selv om leopardene i tidens løp skulde vise sig mere grådige og ikke skulde ville dele sitt jagtutbytte med mig.

Da jeg gikk videre, kom jeg til et sted inne i skogen, hvor jeg blev enda mere forbauset enn da jeg fant knivbeltet. Her viste sig nemlig tydelig spor av at skogen hadde vært brent, og at der hadde vært sådd. Det var gjort for lenge siden, ti temmelig store trær var atter kommet op på mange steder midt inne i bråten. Her var poteter, her var gulerøtter, her var rug og her var mais. Det så ut til at der oprindelig hadde vært sådd forskjellige «senger», men nu vokste det vilt om hverandre. Det hadde nok sådd og høstet sig selv i mange år.

Og hvilken sverm av kaniner! Det myldret av dem da jeg kom. Men ikke før hadde Odin og Freia gjort hver sin til bytte, før hele flokken var borte i sine underjordiske huler.

Så herlige Guds gaver som brødfrukttreet, kokospalmen og bananer var, så gledet jeg mig allikevel til å få poteter og gulerøtter. «Småguttsmaken» satt i mig ennu.

Leseren kan tro at jeg snart hadde gravet op nogen poteter og gjort op ild for å steke dem, og det måltid jeg da fikk, var det første i alle de måneder jeg nu hadde opholdt mig på øen som minnet mig om mitt hjem i Norge. Hele måltidet bestod jo bare av nogen stekte poteter, men hvor de smakte!

Denne del av øen hadde altså vært besøkt før jeg kom dit. Jeg visste at det ikke var usedvanlig at skib som av en eller annen årsak søkte hen til slike øer, sådde og plantet frø fra Europa. Det kunde jo være til den største velsignelse for ulykkelige skibbrudne, og for skib som fordrives av kursen så provianten slipper op. Denne potetesaker var meget mere verdifull for mig enn alle de skatter sjørøverhulen inneholdt. Hulen bragte mig med gru til å tenke på synd og forbrydelse, akeren talte levende om menneskekjærlighet, og omsorg for medskabninger.

Ved kysten så jeg ikke noget som kunde opmuntre mig til å friste lykken ved å gå over når vannet var borte. Dette syntes ikke å inntreffe regelmessig, og vannet var ikke alltid like lenge borte. Med tungt hjerte måtte jeg derfor opgi den ting, og belage mig på å gå videre.

Jeg måtte gå rundt for om mulig å finne Mary og for å få en mening om hvor stort mitt «kongerike» var. Ja, det var mitt kongerike; men jeg hadde ikke mange å herske over; to leoparder og to papegøier var alle mine undersåtter. Da jeg skulde gå en ukjent vei, forsøkte jeg ikke å ta nogen kaniner med mig. Nogen poteter tok jeg derimot med. På den side av øen var kysten ikke så innskåret av bukter; veien var derfor ikke så lang, og efter nogen dagers forløp var jeg ved den revne som hadde voldt mig så meget arbeide å komme over. Jeg gikk op langs revnen, over elven som dannet vannfallet, og var så på kjent mark. Men da det var tidlig på dagen, og jeg ikke hadde nogen «hjemme som ventet på mig», tenkte jeg at jeg likeså godt kunde følge kanten av avgrunnen like ut til sjøen, komme inn i min «have» og derfra til mitt hus. Denne vei hadde jeg aldri gått tiltross for at den egentlig lå like innpå min dør, men når den var fullført, vilde jeg også ha gått hele Apekattøen rundt.

Min ø var så stor som et prestegjeld her hjemme, og da den for den største del var bevokset med skog, var det ikke så snart gjort å bli kjent der. Når jeg skulde inn i skogen, måtte jeg bruke min store kniv for å bane mig vei og for å gjøre merker i trærne. På den måte blev det bare et lite stykke skog jeg kunde undersøke på hver tur. Jeg forteller dette her for at man skal forstå at der kunde finnes ting temmelig nær mitt hus som jeg ikke hadde nogen anelse om.

Jeg gikk altså ved randen av fjellkløften ut mot havet. Kløften var like bratt hele veien; jeg hadde den bratte styrtning og den nakne Skilpaddeø på venstre hånd og den tette skog og Apekattøen på høire. Da jeg kom et godt stykke ned, begynte jeg å skimte havet mellem trærne; jeg så at det gikk en stor bukt inn bak min «have», og at det forøvrig var bestrødd med holmer og skjær.

Endelig stod jeg helt ute på et forbjerg som strakte sig temmelig langt ut i havet. Foran mig hadde jeg det umådelig store hav så langt øiet kunde nå; tilvenstre og litt bak mig lå Skilpaddeøen, tilhøire hadde jeg først den nysnevnte bukt, så stranden som strakte sig henimot «haven», og endelig bortenfor der mitt hus, mitt tre, mitt hjem. Som vi av det foregående vet, fortsattes stranden langt bortenfor der til den odde hvor kysten dreiet om, og hvor jeg traff sundet som skilte min ø fra det annet land. Også det «ukjente land» kunde jeg såvidt skimte lengst tilhøire.

Jeg hadde aldri fra noget annet sted sett så meget av mitt kongerike; derfor kalte jeg den fjellpynt jeg nu stod på for «Utsikten».

Efter å ha sett mig om skulde jeg nettop vende mig om for å gå til mitt hjem, da mitt øie falt på et skjær av en ganske forunderlig form. Det var noget så kjent i linjene, de var så regelmessige og så forskjellige fra alt annet rundt omkring. Et håp, en tanke for igjennem mig, jeg kjente blodet strømme heftig til hjertet. Var det virkelig et skib? Det var ingen master og ingen stenger, intet baugspryd, ja ikke engang et helt skrog å se; men det jeg så måtte være akterdelen av et skib. Jeg syntes at jeg kunde skimte kahyttsvinduene, og den hvite rand langs skibssiden syntes jeg tydelig å se. Men et skib på det sted! Da måtte det være et vrak. Bortover mot «haven» var det en fjellpynt som syntes ennu nærmere «skibet». Dit måtte jeg. Hvis det var et skib, måtte jeg også dit ut. Men hvorledes?

Det var et spørsmål som jeg brøt hjernen med, mens jeg gikk omkring bukten, og det var en lang vei, for bukten var stor og gjorde en runding inn i landet, mens det var meget trangt ute ved havet.

Ja, hvorledes skulde jeg komme dit ut? Svømme dit kunde jeg ikke, for nesten bestandig når jeg var nede ved stranden, hadde jeg sett haienes trekantede ryggfinner stikke op av vannet.

Men å gjøre en flåte! Jeg hadde bare min store kniv. Det vilde bli et langvarig arbeide å skjære av så mange trær som det trengtes til en flåte, og dessuten hadde jeg ikke spiker til å slå den sammen med. Jeg begynte å frykte for at jeg vilde bli skuffet i mitt håp om å komme dit ut, på samme måte som jeg var blitt skuffet i håpet om å finne Mary og Jens eller flere spor efter dem.

Da jeg endelig kom omkring bukten og ut på pynten, så jeg tydelig at det lå et skib ute på en holme; men selv om jeg nu var meget nærmere vraket, var avstanden allikevel så stor at mitt håp snarere sank enn steg.

Jeg gikk endelig hjem, nedslått og bedrøvet.

«Lever du Mary», «Lever du Jens»? var de ord jeg blev mottatt med i mitt hjem. Men desverre de var også de eneste og de blev uttalt av de to papegøier som glade flagret mig imøte. Efter å ha klappet og strøket de kjære dyr, gikk jeg straks inn i haven på bambusstigen for å se til gjetene. Ellers pleiet de bestandig å komme mig imøte når jeg lokket på dem, men nu lot de sig ikke se. Jeg gikk lenge og lette, endelig hørte jeg dem breke øverst oppe ved gjerdet. Men det var flere gjeter der, det hørte jeg snart, for jeg kjente «målet» på mine egne to. Det var en grov bas som også lot sig høre. Jeg listet mig forsiktig nærmere og så snart at mine to gjeter løp op og ned på den ene side av gjerdet, mens «bassen» løp på den annen side. Det måtte altså være en kjenning som stod utenfor og vilde lokke mine gjeter ut — «eller som selv vilde inn», falt det mig i tanke. Efter mælet å dømme måtte det være en bukk, og å fange den vilde visst ikke være så lett som å fange gjetene.

Et vrak.

Hvis jeg lukket op leet, vilde mine gjeter løpe bort for mig. Jeg måtte bruke list. Jeg nærmet mig så meget, at mine gjeter kunde høre min stemme, og begynte å lokke på dem. Den unge gjet kom snart til mig og la på alle måter sin glede over gjensynet for dagen. Jeg bant den og leiet den nedover, samtidig som jeg lokket på den gamle. Endelig kom den også, og jeg hadde begge to. Jeg bandt dem nu begge to et godt stykke fra leet bak nogen trær. De breket, og den fremmede svarte dem oppe ved gjerdet.

Lydløst som en indianer snek jeg mig hen til gjerdet, og mens bukken var ved den annen ende, rev jeg en temmelig stor åpning i det. Det braket i bambusrørene og bukken holdt op å breke. Den blev vel forskrekket og visste ikke hvad dette kunde være. Jeg listet mig vekk og hadde snart den glede å høre at den atter begynte å breke. Den gikk frem og tilbake og breket og breket og gjetene svarte. Men det varte ikke lenge innen den kom hen til hullet. Da den kom dit, blev den stående. Den snuste og snøftet, luktet på de nedrevne bambusrør og følte sig øiensynlig usikker på om den skulde våge sig inn. Jeg stod på lur meget forventningsfull; gikk den først innenfor gjerdet, skulde jeg nok sørge for at den ikke kom ut igjen.

Den stod stille, den snuste og snøftet, den breket ikke. Den gikk hen til åpningen og hen til den annen kant, så breket den, og gjeten svarte. Den kom atter nærmere, men den samme frykt for å gå inn holdt den tilbake. Mon den luktet at menneskehender nylig hadde rørt ved bambusrørene? Det har antagelig vært så, for inne i skogen måtte den gå gjennem mange åpninger som var meget mindre enn denne. Men som alle vilde dyr hadde den stor frykt for alt menneskeverk.

Der stod den altså og var sikkert gått sin vei igjen, dersom ikke heldigvis først den lille og siden den store gjet hadde stemt i et brek som den ikke kunde motstå. Med et «gjetesprang» var den langt innenfor gjerdet, og med et par til var den nede hos gjetene. Jeg var ikke vidne til det venskabelige møte mellem de to, formodentlig gamle bekjente fra skogen, for jeg skyndte mig hen til åpningen, og få minutter efter var den lukket. Bukken var min, og mine gjeter hadde fått selskap! Ja, jeg selv hadde jo også på en måte fått selskap. Bare den som lenge har levet ensom, kan gjøre sig en forestilling om hvor glad man kan bli i dyrenes selskap. Du kan bli forbauset, ja henrykt over alt det vakre og store i naturen, du kan med glede se på en vakker utsikt, forbauses over de skyhøie trær, og virkelig med en slags kjærlighet betrakte de små vakre blomster; men du kan ikke snakke med utsikten, med treet eller med blomsten. Dyret derimot kan du snakke med, du gir det navn, det lærer sitt navn å kjenne, mottar dine kjærtegn og ser dig inn i øinene som om det vilde si: «Jeg kan ikke snakke, men jeg forstår hvad du sier.»

Nå behøvde jeg ikke lenger være redd for å vise mig; for bukken kunde visstnok springe fra mig, men den måtte bli i haven, om den enn var aldri så vill, og jeg håpet på at vi ved fortsatt «omgang» skulde bli gode venner. Da jeg kom ned til den, var den så ivrig beskjeftiget med å snuse på de to gjeter, at den ikke la merke til mig før jeg nesten var like ved den.

Jeg skal aldri glemme det forbausende ansikt den satte op. Den kunde åpenbart ikke forstå hvad jeg var for en. Men det var bare et øieblikk, så syntes hele sannheten å stå klar for den, den gjorde et sprang bakut, og i ett nu var den oppe ved åpningen som jeg hadde stengt. Og det var merkelig, for det at den søkte dit, viste jo at den hadde en forestilling om at den var innestengt. Da den ikke kunde komme ut, løp den langs gjerdet og endelig inn i haven så langt bort fra mig som mulig. Jeg fulgte ikke efter den, men lot den ifred.

Leseren vil kanskje synes det er forunderlig at jeg som var født ved kysten og som nesten alle mine dager hadde ferdedes på sjøen, nu efterat jeg var kommet til den ensomme ø, ikke hadde gjort noget forsøk på å lage mig en båt eller en flåte; men det var nettop mitt nøie kjennskap til sjøen, og hvor farlig det er å ferdes på den med dårlige redskaper, som avholdt mig fra å gjøre noe sådant forsøk. Hittil hadde dessuten sjøen ikke kunnet by noget som jeg ikke kunde få på land, og alle haiene som næsten til alle dagens tider og overalt svermet omkring kysten, skulde ikke bidra til å lokke mig ut på sjøen. Den som engang har vært så ulykkelig å se en kamp mellem et menneske og en hai — og det hadde jeg sett — han vil ha fått en gavnlig skrekk for disse uhyrer, og en gyselig erindring som aldri vil forlate ham.

Men nu da jeg hadde sett et vrak ligge så langt fra kysten, hadde jeg fått den sterkeste opfordring til å trosse de farer som var forbundet med en reise ditut. Med de midler som stod til min rådighet var det mig så godt som umulig å lage en båt; det måtte i tilfelle være en kano som møisommelig var uthulet av en stokk, men erindringen om alt arbeide jeg hadde hatt med å felle det store tre på Skilpaddeøen, bragte mig til å opgi hver tanke på det. På mine reiser hadde jeg også været i Kina og hadde sett hvordan man der benyttet bambusrør til stoler og bord, til vegger og tak, til båter og seil. jeg visste også at indianerne på Amazonfloden setter over de mangen gang milebrede «Gapos» (oversvømmede landstrekninger) på flåter, som ikke er annet enn en bundt rør som er sterkt sammensurret i den ene ende. Denne kunnskap måtte jeg dra mig tilnytte.

En flåtefart.

I HAVEN min stod bambusrøret frodig og fantes i alle størrelser; blandt disse valgte jeg slike som jeg uten altfor megen anstrengelse kunde skjære av med min kniv, og bandt dem så sammen i store bundter. Disse bundter var tømret til min flåte. Det var et sent arbeide som kostet mig megen sved og megen eftertanke; men efterat jeg først var begynt, gikk allikevel arbeidet temmelig lett fra hånden, og jeg unte mig liten hvile da jeg var redd for at en storm skulde springe op og ødelegge vraket.

På et sted ved kysten hvor vannet nettop var så dypt at det første lag bambusrør kunde flyte, men tillike så grunt at ingen hai kunde komme inn, bandt jeg bundt ved bundt og styrket sammenføiningene ved å legge nogen større bambusrør tvers over bundtene. På denne måte var grunnlaget for min flåte ferdig. Et nytt lag av bundter blev lagt tversover de første, og gjennem begge lag slo jeg nagler som så ut omtrent som en tvare. Ovenpå dette kom ennu et lag rørbundter, og efterat dette var fastbundet, plugget og styrket godt, anså jeg flåten for ferdig; men jeg næret ikke overdrevne forventninger om dens sjødyktighet.

Jeg behøvde ikke mast, for jeg hadde ikke noget seil; men jeg fikk på en måte laget årer av et par unge trær. Flåten fløt høit på vannet og hadde meget større bærekraft enn der trengtes for å holde mig oppe; men hvordan det vilde gå mig når jeg kom ut av den stille bukt hvor flåten blev bygget, hadde jeg ikke noget begrep op, men så meget forsto jeg at det vilde bli en farefull ferd — kanskje min siste. Man kan si at det var uforstann å våge sig ut med så dårlige saker, men jeg tror snarere at det var vikingblodet, som vi norske sjømenn alltid roser oss av å ha i våre årer, der bragte mig til med godt mot en morgen å drive ut av bukten med ebben og ut mot det uhyre hav, som for mine øine ikke syntes å ha nogen grense.

Flåten gled sakte ut forbi pynten av viken og hen mellem de holmer og skjær som beskyttet øen mot oceanets lange, rullende, mektige bølgeslag. På begge sider av flåten hadde jeg gjort nogen slags tolleganger, slik at flåten gikk med det ene hjørne foran når jeg halte dyktig i årene. Og jeg rodde av all kraft, for veien til vraket var lenger enn jeg oprindelig hadde tenkt, og jeg vilde gjerne unngå den brennende solhete som man på en stille dag alltid har på den del av jorden.

En lang tid gikk alt godt, og skroget av fartøiet viste sig alt meget tydeligere, da jeg plutselig like i nærheten av flåten fikk øie på en hais trekantede ryggfinne. Å flykte var umulig, jeg måtte opta kampen med denne rasende menneskeeter. Jeg visste at et slag av haiens kraftige hale, vilde bringe min svake flåte til å kantre, og da var jeg fortapt. Et øieblikk var jeg som lammet av skrekk, men den bydende nødvendighet gav mig kraft til å handle. Årene var unyttige som våben; jeg måtte forsøke om ikke et pistolskudd kunde bringe min fiende til å opgi sitt forsett. Jeg ventet til den bare var nogen få meter fra flåten, la an og skjøt. Jeg hadde ingen bestemt mening om hvor dens mest sårbare punkt var, derfor siktet jeg efter dens øie og var visst så heldig å treffe det, ti haien gjorde et kast i vannet, som bragte min flåte til å duve op og ned, og derpå styret den sin kurs ut fra flåten, aldeles som en hest der plutselig rykkes hårdt i den ene tøile. Jeg hadde truffet den i det venstre øie, og nu for den ut til den side hvor den kunde se. En lang blodstripe farvet det klare vann, og jeg trøstet mig alt ved å være kvitt min fiende, da plutselig den ene trekantede ryggfinne efter den annen dukket op omkring mig og boltret sig i blodveien. Det var som om haiene hadde luktet blod og nu samledes i store skarer. En stund forfulgte de den enøiede hai som alt var temmelig langt borte; men jeg var redd for at de også vilde finne veien tilbake, og i kampen mot mange var det ikke sannsynlig at jeg vilde stå mig så godt som mot den ene. Men jeg var hverken feig eller sentenkt; jeg vilde forsvare mig til det ytterste. For å kunne gjøre det, måtte jeg ha et kraftigere våben enn mit sverd. Mens de grådige haier forfulgte sin sårede kamerat, surret jeg derfor min lange kniv fast til enden av en bambusstang. Jeg var knapt ferdig med det, før en av haiene atter var hos mig. Den skar gjennem vannet som om den var sikker på sitt bytte.

Haiens legemsbygning er slik, at den ikke kan angripe sitt bytte når den «går på rett kjøl», den må legge sig over på siden, og på den måte blotter den buken. Da haien kom nær flåten og nettop skulde snappe efter min dårlige farkost for å velte den, støtte jeg kniven i livet på den et par ganger. Den gjorde et rasende slag med halen og dukket under; hvis den da var kommet op like under flaten, vilde redning vært umulig; men heldigvis kom den til overflaten noget til siden, men bare for med større raseri å fornye sitt angrep. Også denne gang fikk den adskillige stikk av min kniv, blodet fløt og vannet skummet av dens rasende slag. Jeg var så optatt av kampen med denne hai, at jeg først siden så at flåten var omgitt av en hel flokk. Den sårede hai opga ikke kampen, men dens bevegelser blev spakere og langsommere, så jeg ikke bare fikk anledning til å stikke, men også å gi den et langt skår mellem brystfinnene. Efter nogen slag med halen var den død. Dette var min redning, ti de andre haier kastet sig over den døde med rasende grådighet og glemte mig som atter tok årene fatt for å komme til skibet.

Jeg hadde anstrengt mig før, men vissheten om at haiene nok vilde finne veien efter, bragte mig til å bruke årene med all kraft, og jeg var virkelig så heldig å komme hen til det skjær hvor vraket stod fast, innen de hadde slukt sin ulykkelige kamerat.

Den overhengende dødsfare jeg således hadde undgått fikk mig til å glemme å glede mig over at jeg var kommet frem. Jeg tenkte bare på min frelse og takket ham der nu likesom alltid før så kjærlig hadde fridd mig fra nød og fare.

Jeg så straks at jeg var kommet på et kjent sted; det var «Lord Nelson», eller iallfall den del av den som stormen og bølgene hadde spart. Jeg visste hvor skibets forstavn var blitt av, den var gått under, var knust og splintret, men akterdelen var lettet op mellem to skjær, og her stod den så godt som på tørt land.

Det vakte minner å komme ombord her! Der var døren til chefskahytten, hvor den tyranniske skipper hadde svoret så mangen drøi ed, drukket så mangt et glass; der var den lille lukaf hvor Mary hadde holdt til, hvor hun hadde sørget og grått, og hvorfra hun blev kalt ut for å erfare at skipperen og mannskapet hadde forlatt hende. Jeg følte et slags selskap i disse kjente omgivelser; det var som om jeg igjen var kommet til «folk».

Alt ombord var angrepet av vinn og vær; men jeg kunde da sikkert vente å finne mange ting som vilde være både nyttige og behagelige. Klær og våben tenkte jeg først på, for vistnok hadde jeg funnet våben i sjørøverhulen, men min beholdning av krutt var meget liten. Fremfor alt måtte jeg skaffe mig en farkost som kunde stå sig bedre i kampen mot bølger og haier enn den dårlige flåte, som nær hadde bragt mig i fordærvelse. Uaktet skibet var gått av midtskibs, fantes der en mangfoldighet av ting, hvorav jeg lett kunde gjøre en både stor og sterk flåte; men dette arbeide vilde ta tid, og jeg måtte derfor bestemme mig til å bli ombord på «Lord Nelson» natten over, idet min frykt for at en storm plutselig skulde springe op og ødelegge vraket overvandtes av frykten for atter å gi mig ikast med haiene på den lille flåte.

Jeg gikk fra kahytt til kahytt og fra rum til rum for å se hvad jeg lettest kunde lage en flåte av. I et av rummene fant jeg flere gamle tønner; jeg besluttet å lage flåtens grunnlag av disse, men forat de skulde være til nogen nytte, måtte de være tette; jeg slo derfor et taug omkring dem og kastet dem tilsjøs. Der var også planker og bord som jeg kunde legge ovenpå tønnene til gulv eller dekk, og verktøi fant jeg i tømmermannens kiste.

Efter å ha arbeidet i flere timer var jeg både trett og sulten; jeg vilde derfor anvende resten av dagen til å undersøke hvad jeg burde ta med mig iland — men først og fremst måtte jeg ha noget å spise.

Jeg var for godt kjent ombord til å behøve å søke lenge efter mat. Skibets proviant hadde ikke falt i folkenes smak, og den hadde heller ikke vært hverken god eller rikelig; men for mig som hadde levet som en villmann i flere måneder, vilde endog meget dårlig sivilisert kost være kjærkommen. Jeg fant tønner med kjøtt og flesk, det hadde ikke været godt da kapteinen kjøpte det, og nu var det ubrukelig; men jeg fant sukker og kaffe, te, mel og en mengde andre ting som hører til en skibshusholdning. Der var også brød, men det var bedærvet, og brennevinet hadde jeg hørt mannskapet si var slett; det hadde jeg heller ingen lyst på. Jeg syntes det måtte smake godt å få en kopp kaffe, og efter å ha lett en stund fant jeg en gryte som jeg kunde brenne og koke den i. Kabyssen var nemlig gått overbord og med den de fleste kjøkkenredskaper. Jeg gjorde op en ild nede på skjæret hvor vraket stod, og den liflige lukt av brent kaffe duftet mig snart imøte. Jeg hadde med mig en sølvkanne med friskt vann, men min beholdning var ikke så stor at jeg kunde koke av den. I skibets rum fant jeg en vanntønne; vannet var ikke godt, men det var da brukelig. Mens vannet kokte op, gikk jeg atter inn i kahytten for å se mig om, og så stor var den skrekk den næsten avsindige kaptein hadde holdt oss i, at jeg selv nu følte en viss frykt ved å røre ved hans ting. Han hadde tatt med sig sine nøkler, men med et godt økseslag fikk jeg snart skap og skuffer op. Der var lite av verdi, men det var heller ikke gull eller sølv jeg søkte. Jeg fant et ur, det puttet jeg straks i lommen efter å ha trukket det op. Jeg hadde ofte savnet et ur under mitt ophold på øen. Jeg fant en mengde klær, nogen bøker og brev og endelig i et skap, vin og brennevin og kjeks i blikkdåser, alt bestemt for kapteinens egen munn; men nu skulde det komme mig tilgode. Så var det endel sjøkart og nautiske instrumenter. Jeg undersøkte også de to styrmenns saker; deres kister inneholdt ikke annet enn hvad man finner i enhver sjømanns kiste. Inne i førstestyrmannens lukaf lå en tollekniv, det var Jens Gåsøens, jeg kjente kniven, man hadde tatt den fra ham da han blev lagt i jern. Hvor mon knivens eier nu var?

Som jeg stod og beundret denne kniv, kom jeg til å tenke på mitt knivbelte med slir som jeg hadde funnet på Apekattøen. Da falt det mig inn, at Jens visstnok der på stranden hadde fått både beltet og kniven av Mary, og da han var ferdig med sitt arbeide, hadde han av gammel vane stukket kniven i sin egen tomme slir og glemt mitt belte. Dette var iallfall en forklaringsmåte; jeg kunde ikke vite om det i virkeligheten var gått slik til.

I Marys lille kahytt lå alt i den ønskeligste orden; hun hadde ikke hatt meget å passe på, det fikk altsammen plass i en liten kuffert. Mitt hjerte banket ved å se disse småsaker som tilhørte henne. Jeg betraktet henne som en kjær, men dessverre sannsynligvis for mig tapt søster; allikevel besluttet jeg mig til å ta hennes ting til øen, jeg kunde ikke helt opgi håpet om atter å treffe henne.

Foruten kniven fant jeg ikke noget som tilhørte Jens. Han hadde hatt sin kiste forut, og den lå visstnok nu på havets bunn. Min egen kiste stod på sin gamle plass, og det var med dyp rørelse jeg atter så min bibel og salmebok, gaver fra min kjære mor, som nu alt lenge hadde begrått mig som død. Og død var jeg jo for henne og hun for mig; men jeg lovet mig selv å legge mig de ord på hjertet som hine bøker inneholdt, og til hvilke hun så varmt hadde anbefalt mig å ty hen i glede og sorg, i medgang og motgang.

Da jeg så utover de stumper av skansekledningen som ennu var tilbake, så jeg at min kaffegryte kokte nokså lystig, og innen nogen minutter sat jeg i skipperens kahytt og gjorde mig tilgode med kaffe, sukker og kjeks. Dette var da virkelig atter et europeisk måltid.

Da mørket falt på, tente jeg lys, leste for første gang på så lang tid i min bibel og la mig med virkelig velbehag i en virkelig seng, eller køie, som vi sjømenn kaller det.

Jeg var ikke overtroisk; men alle de tanker og minner som atter dukker op i mig, og den overhengende livsfare, hvori jeg den dag hadde svevet, holdt mig lenge våken. Da jeg endelig sovnet, fór jeg atter og atter op i forskrekkelse over lyd som jeg hørte eller trodde å høre, og over syner som gikk forbi min heftig bevegede sjel. Endelig ut på morgensiden falt jeg i en sund søvn, og solen stod høit da jeg begynte mitt arbeide på flåten.

Jeg blev ombord to, tre hele dager, innen jeg syntes min flåte var så sterk at jeg turde våge mig ut med den. Uaktet den just ikke vilde bli hurtigseilende, følte jeg mig da viss på at den sikkert og lett vilde føre mig tillands; ti ombord fant jeg seil nok, og når jeg benyttet strøm og vinn, vilde jeg slippe å ro. Det jeg ønsket å ta med, skulde jeg altså nu bringe ned på flåten. Først og fremst var det tømmermannens redskapskiste, så min egen kiste, mine bøker ikke å forglemme, Marys lille kuffert og de øvrige saker, en god del proviant og deriblant de lekre saker fra kapteinens kahytt, køieklær, karter og skibsinstrumenter, de bøker og brev jeg hadde funnet ombord og endelig nogen geværer og nogen små krutt-tønner. Da dette var bragt ned, var min flåte fulllastet; vilde jeg ha flere ting, måtte jeg gjøre en reise til. Jeg blev ikke angrepet av haiene på hjemveien, og følte mig så sikker på min store om enn klossete farkost, at jeg næsten beklaget at jeg ikke fikk enledning til å hevne mig på disse udyr, som hadde voldt mig så megen skrekk. Jeg landet i bukten ved min have i god behold, og siden hadde jeg flere dages arbeide med å bringe mine saker iland. Det var bare den minste del av det som jeg bragte over fjellryggen og inn i mitt hus; ti frykten for å bli angrepet av de ville satt ennu i mig. Derfor vilde jeg ikke ha alle mine nyttige ting på et sted, idet jeg tenkte at selv om mine fiender erobret f. eks. mitt hustre, så vilde jeg allikevel på andre steder ha midler til mitt forsvar og til min underholdning. Derfor bygget jeg et skur i haven for endel av de bjergede saker, og dette byggearbeide gikk lett fra hånden efterat jeg hadde fått ordentlige redskaper. For å ha ennu et tredje tilholdssted bragte jeg mange ting over i sjørøverhulen.

Mens jeg arbeidet på skuret, kom mine to tamme gjeter ofte til mig, men bukken jeg nylig hadde fanget, flyktet i begynnelsen straks den så mig; men selv om den aldri blev riktig tam, vennet den sig da litt efter litt til å se mig, og den syntes å befinne sig meget vel. Når den skulde være i fangenskap, kunde den heller ikke få det bedre.

Jeg gjorde flere turer ut til vraket og forte med mig mange forskjellige ting, som jeg antok kunde bli til nytte for mig. Da jeg kom derut, lå rorflåten min fremdeles fastbundet og uskadt, og jeg tok også den med tilbake; men forat den ikke altfor meget skulde sinke den store flåte, som hadde den lille på slep, rigget jeg den ut med en slags mast og seil. Jeg fikk forresten ikke mere nytte av den, for en morgen da jeg kom ned til stranden, var flåten gått løs, og jeg fant ikke at den var så meget værd at jeg vilde reise efter den.

Mens jeg arbeidet med å bringe alle mine bjergede saker under tak i skuret i mitt lille hus og i sjørøverhulen, inntraff en dag et tilfelle som på engang var så latterlig og så farlig, at jeg må omtale det. Jeg kom gående fra landingsplassen med en del bjergede saker på ryggen og var omtrent midtveis ute på broen, da jeg hørte noget røre sig like foran mig. Da jeg gikk med en temmelig stor byrde, og broen just ikke var den beste å gå på, hadde jeg gått med senkede øine og derfor ikke lagt merke til at en levende skapning til befant sig på broen over det gapende svelg. Foran mig stod en stor, grinende ape; det var ikke en av disse små ulykkelige skapninger som man trekker omkring med på lirekassene, nei, det var en henved fire fots kar, sterk, stygg, sint og med et usedvanlig uhyggelig opsyn.

Jeg skrek ikke, men idet jeg instinktmessig grep efter mine våben, slap jeg den byrde jeg bar på; den traff broen, og plasket så ned i vannet. Jeg var nær selv fulgt efter, så aldeles overrasket blev jeg — og min hånd famlet forgjeves efter pistolene. På min daglige ferd omkring ved huset og ved havet var jeg så vant til å gå uten å møte nogen fare, at jeg i den senete tid ikke pleiet å gå med pistolene på mig. Men i øieblikket husket jeg ikke at jeg ikke hadde dem, min hånd famlet og famlet og fant — mitt klapphorn, som jeg ofte bar på mine utflukter; ti å blåse på det var min eneste adspredelse. Skulde ikke apen gi tapt for et klapphorn, især når det blev blåst av mig? Det for mig virkelig gjennem tanken, at den lodne fyr kanskje vilde la sig skremme hvis jeg «blåste ham et stykke». Jeg satte klapphornet til munnen, og da en av de melodier jeg hadde øvet mig mest på var «Sønner av Norge», føiet fingrene og munnen sig slik at jeg blåste nasjonalsangen for den grinende apekatt. Virkningen var forbausende, den lyttet til nogen av de første toner; men da jeg kom så langt som til «du eldgamle rike», holdt den ikke lenger stand; først så den sig tilbake, derpå gjorde den et sprang — efter mitt hode trodde jeg — men den sprang helt over mig, var med et nytt sprang iland på den annen side av kløften og blev borte i skogen.

Det hele kom så uventet, gikk så hurtig, og hadde et så forunderlig utfall, at jeg for første gang siden jeg blev kastet iland på øen, fikk mig en latter, og hvilken latter! Jeg lo som om jeg hadde opspart en beholdning som nu måtte forbrukes, jeg lo så jeg nesten blev syk; ti virkningen av min musikk hadde vært storartet.

Da jeg siden gikk ned til vannet i kløften, stod det klart for mig at den lettvinteste måte jeg kunde bringe mitt gods til sjørøverhulen på, vilde være å seile omkring forbjerget «Utsikten» og innover kløften like under hulen. Dette gjorde jeg da også, og innen kort tid var alle mine ting vel forvart.

Hvis jeg nu hadde hatt selskap, kunde jeg ha levet behagelig; men den evige taushet som omgav mig, Og følelsen av at jeg ikke på nogen rimelig måte kunde komme bort, at jeg kanskje til min dødsdag skulde være skilt fra mine, blev mig undertiden aldeles uutholdelig. Da kunde jeg nære de urimeligste ønsker, jeg kunde tenke mig det som en gledelig begivenhet om det kom ville folk til øen, ja jeg ønsket at skattens eier måtte komme og kreve mig til regnskap. Jeg syntes at min stilling ikke kunde bli verre enn den var. Da knurret jeg mot ham som styrer alt til det beste; jeg anklaget skjebnen som hadde kastet mig iland på denne ensomme ø, og jeg knurret og klaget, inntil Gud på en eller annen måte atter lot mig tilflyte en velgjerning til de mange han for hadde tildelt mig. Og disse velgjerninger mottok jeg så ofte og følte dem som velgjerninger; ti når man er alene, merker man hvor avmektig og avhengig man er.

Dovenskap er djevelens hovedpute, sier ordsproget, og det gjaldt også den ensomme ø; jo mere jeg arbeidet, desto mere tilfreds var jeg, og desto takknemligere for alt det gode jeg nød. Derfor slo jeg mig aldri tilro. Efter å ha bragt alle mine ting i orden, besluttet jeg mig til å foreta en ny reise; men denne gang skulde den gå tvers over øen henimot den kant hvor jeg hadde funnet poteter og kaniner. Nå da jeg var forsynt med et lommekompass, som jeg hadde funnet ombord på «Lord Nelson», kunde jeg gå trygt. Nu var jeg dessuten rustet til å møte farer og strabaser. Jeg hadde fullt op av klær, istedenfor de to enkeltløpede sjørøverpistoler hadde jeg to revolvere, hver med fem skudd, og jeg hadde en rifle som jeg hadde øvet mig flittig med, nu da jeg hadde krutt nok. Forsynt med alt som kunde gjøre turen behagelig og sikker, begynte jeg min gang tvers over øen. De to første dager gikk uten at jeg så eller hørte noget usedvanlig. Jeg så meget få dyr; men det falt mig inn at grunnen til det visstnok var den at jeg var i «slett selskap», så de fredelige dyr tok sig iakt for å komme mig og mine kamerater, de to leoparder, for nær. Det gikk en fjellrygg langs øen, og den høieste topp raket høit op; jeg la min vei slik at jeg skulde gå over høideryggen omtrent ved foten av denne topp, på den måte kom den til å ligge mellem min vei og det sund som skilte Apekattøen fra det ukjente land. Da jeg kom i høiden, traff jeg på den samme elv som dannet vannfallet i nærheten av broen. Jeg fulgte elven opover og kom snart til et sted hvor den dannet et lodrett fossefall. Ovenfor der, så langt borte at man bare svakt hørte fossebrusen, utvidet elven sig til en klar, stille innsjø, så smukk som jeg aldri hadde sett nogen før. Midt ute i sjøen lå en ø, tett bevokset med trær og busker, og inne mellem disse trær stakk taket av et hus frem! Det var ikke et stenhus eler et bjelkehus, men en hytte av grener og blader. Hvis disse blader som den var tekket med ikke hadde vært tørket og brunstekt av solen, vilde den ikke falt mig i øinene. Hittil hadde jeg vandret fremad sorgløs og fryktløs; men nu stormet håpet og frykten atter inn på mig. Mon det skulde være her Mary og Jens holdt til, eller tilhørte hytten sjørøvere eller ville? Min første innskytelse var å løsne et skudd for å vekke opmerksomhet; men ved nærmere eftertanke fant jeg at det visstnok var best å se uten å sees. Jeg måtte legge mig på lur for å finne ut om huset inneholdt venner eller fiender. Jeg valgte et sted hvorfra jeg lett kunde overse hele øen og huset; jeg ventet og speidet time efter time, men ingen levende skapning viste sig. Det var visst ingen hjemme, jeg så ingen båt eller flåte ved øen, og den som bodde der måtte da ha det ene eller det annet for å komme iland. Jeg kunde ikke fra noget sted nøiaktig overskue hele sjøen og dens bredder, båten kunde jo ligge forstukket et eller annet sted. Dette måtte undersøkes. Jeg listet mig fra tre til tre stille og forsiktig nede ved stranden, og ventet hvert øieblikk på å treffe en båt eller en gangsti gjennem skogen; men jeg gikk hele sjøen rundt uten å se noget spor. Uaktet det altså var usannsynlig at den lille ø var ubeboet, turde jeg allikevel ikke stole på det. Det begynte alt å lakke mot aften, jeg måtte vente her i det minste til den følgende morgen for å se om nogen vilde vise sig.

Det var en forventningsfull aften, natt og morgen jeg tilbragte der; men både mitt håp og min frykt blev gjort tilskamme, ti når jeg undtar endel dyr som jeg ikke riktig kunde skjelne i mørket, viste der sig hverken venner eller fiender. Tiltross for at det var klart at hytten ikke hadde nogen beboere, iallfall for tiden, kunde jeg ikke forlate stedet uten å ha vært iland på øen. Da vannet var ganske stille, og avstanden ikke stor, skulde der ikke stor flåten til for å bære mig over. Jeg flettet sammen en flåte av nogen nedblåste stammer og grener, og endelig stod jeg på øen. Der var ingen spor på stranden, ingen vei, Og trær og busker syntes ikke å være rørt av menneskehand.

Med stor forsiktighet nærmet jeg mig huset. Hytten var ikke bygget av ville, for den hadde glugger til vinduer og en ordentlig dør, og både selve hytten og gluggene var firkantet; de ville bygger derimot nesten bestandig rundt og gjør alle åpninger runde. Jeg kan ikke forklare grunnen til det, men det er en erfaringssetning. Jeg trådte inn i huset. Der var et rått bord, en trebenet krakk og en hylde hvor det stod en blikkkopp, en blikk-kjele, en stekepanne og nogen andre kjøkkenredskaper. I et hjørne stod en bue med nogen piler og en liten øks; på en plugg som var slått inn i veggen, hang et kledningsstykke, som nu var så fortæret av insekter at det nesten ikke var mulig å forstå hvad det engang hadde vært. På bordet lå en bok som var meget ødelagt av tidens tann. Den inneholdt nogen trykte blader i et sprog jeg ikke kjente. Bak i boken var det heftet inn flere blader som var beskrevet i det samme sprog. Der var ingen spor efter at hytten hadde vært besøkt, heller ikke hadde nogen berøvet hytten de eiendeler som hørte hjemme der, for det lille som var, fantes på sin plass; men hvor var hyttens beboer? Hadde han forlatt dette tarvelige hjem for å søke sig et annet? og hvor var han nu? Kunde jeg vente å treffe ham, eller hadde han opnådd, det jeg ikke syntes å skulde kunne opnå? Var han kommet bort fra øen? Omtrent slik tenkte jeg mens jeg undersøkte hytten. Jeg hadde en følelse som om jeg befant mig alene på en kirkegård. Jeg kunde sørge over at hyttens beboer var borte, og allikevel burde jeg heller ha vært glad over at han kanskje hadde undgått å leve i den samme ensomhet som jeg hadde levet i, og sannsynligvis vilde komme til å leve i. Efter dette var hytten intet tiltrekkende opholdssted, og sørgmodig forlot jeg den på den lille flåte.

Huset i sjøen.

Mine leoparder var nu så store at det meget ofte var vanskelig å tvinge dem til lydighet. De streifet vidt omkring og anrettet visst stor ødeleggelse blandt dyrene, men de trakk ikke ofte vilt hjem til mig.

Jeg hadde alt i flere dager levet av de bjergede kjeks og av frukter som jeg fant underveis. Da jeg ikke kunde vente å få nogen hjelp av mine jagtkamerater, måtte jeg selv sørge for mitt kjøkken. Ved en meget liten innsjø, hvor det tydelig viste sig at dyrene pleiet å drikke, la jeg mig derfor i bakhold om aftenen for kanskje å komme et eller annet matnyttig dyr på skudd. Det gikk en liten sti ned til vannet, omtrent som kreaturstiene i våre setermarker. Første gang jeg så en slik sti, trodde jeg at den førte til folk, men jeg opdaget snart at det var dyrene som i årenes løp hadde banet sig vei. Jeg la mig slik at vinden blåste fra stien til mig, forat dyrene ikke skulde veire mig. Det var en deilig måneskinnsaften, alt var klart som en dag. Jeg ventet lenge innen noget dyr lot sig se. Forunderlig nok var det første som kom en gris med sine unger. Jeg hadde ikke sett svin på øen før, og jeg følte mig et øieblikk uviss om det virkelig også var en gammel bekjent jeg hadde for mig; men dens grynten og dens roten viste mig snart hvor den skrev sig fra. Efter å ha tilfredsstillet sin tørst, eller rettere sagt tatt sig et bad, nettop der hvor vannet var mest mudret, gikk den atter inn i skogen, men ikke ad den samme vei som den var kommet, og det hadde den god grunn til, ti innen jeg ennu hadde tapt svinene helt av syne, kom en tiger — det var ikke til å ta feil av, — ned til vannet. Det var et deilig dyr, men den kom høist uventet for mig, og møtet var ikke behagelig. Jeg hadde ikke sett noget dyr av den slags på øen før, og jeg hadde nu i lang tid trøstet mig med at jeg hadde utryddet samtlige farlige dyr som var på øen, da jeg drepte de to gamle leoparder. Nå fikk jeg da den ubehagelige visshet om å ha tatt feil i det.

Jeg hadde ikke skutt på svinene; men en uimotståelig lyst, eller kanskje rettere en utilgivelig ubetenksomhet bragte mig til å sende dette glupende dyr en kule. Den gjorde et hopp, utstøtte et hyl og så sig om til alle kanter som om den ikke kunde begripe hvad der var foregått. Den slikket sig på det ene bakben, hvor den var såret. Jeg hadde reist mig for å lade påny; den gjorde helt om, som om den vilde flykte, den haltet et par skritt, smerten gjorde den rasende og den søkte like hen mot mig, ikke i store, lange sprang, men sakte og rolig, som om den vilde vise mig at den ikke var redd; men var ikke den redd, sa var jeg det så meget mere. Min rifle vilde ikke hjelpe mig stort; jeg hadde fått ladningen ned, men jeg skalv slik at jeg bare såvidt fikk satt knallhetten på. Jeg ventet hvert øieblikk at den skulde styrte over mig, men jeg hadde da så meget åndsnærværelse at jeg vilde beholde mitt skudd, til den var like innpå mig. Den kunde vel være en femti skritt fra mig, da den plutselig stanset, gav mig et hyl og viste tenner, men den blev stående. Den så snart på mig, snart til siden og snart bakut, som om den vilde undersøke om tilbaketoget stod åpent for den. Jeg hadde stillet mig bak et tre for om mulig å gi den en kule på riktig nært hold. Tigeren gikk nogen skritt nærmere, så sig om til begge sider og la sig ned. Herved blev den skjult for mig bak nogen busker; men ikke å se den var ennu verre enn å se den. Den tutet, så var alt stille; atter lød et av disse katteaktige skrik, men lyden kom bak mig, og snart tutet det rundt omkring mig. Enten er jeg kommet mitt i et tigerrede, tenkte jeg, eller også lusker denne ene omkring på alle kanter. Det var umulig for mig å bli stående ved treet lenger; jeg måtte finne et sted hvor jeg iallfall kunde se mig omkring.

Ikke mange skritt fra mig stod en meget tykk, halvråtten stubbe. Den var et par meter høi. På denne festet jeg opmerksomheten; kunde jeg komme op på den, vilde jeg kunde se mig om og kanskje ha nogen utsikt til frelse. Jeg løste kniven i beltet, og med speidende blikk og fingeren på avtrekkeren snek jeg mig hen til stammen, og ved å trå et par hull efter råtne grener, svang jeg mig op på stubben. Hele tiden hadde disse avskylige hyl latt sig høre; men nu da jeg kom så høit, kunde jeg iallfall se den ene av mine fiender, tigeren, som jeg hadde såret. Den lå ennu på samme sted; men den lyd jeg forårsaket da jeg reiste mig op på stubben, vakte dens opmerksomhet. Den reiste sig op, og med et forskrekkelig hyl, som blev besvart nesten like bak mig, gjorde den nogen små sprang fremover, for i neste øieblikk å styrte like op efter mig. Jeg gav den mitt skudd med så stø hånd som mulig, slapp riflen, grep min lange kniv og falt på mitt ene kne for bedre å kunne motstå støtet. Jeg så den i spranget nesten like over mig; med det samme jeg kastet mig ned på kne temmelig voldsomt, sank jeg ned, jeg visste ikke hvorledes eller hvorhen, men jeg blev nesten kvalt av jord og råttent tre som falt over mig. Jeg vet ikke hvad jeg foretok mig i øieblikkets forskrekkelse, men da jeg atter kom nogenlunde til mig selv, stod jeg i det dypeste mørke, i en kvalm, innerstengt luft og med kniven i hånden, såvidt jeg kunde merke fullstendig uskadt. Jeg følte omkring mig: overalt møtte mine hender motstand; jeg stod inne i et trangt lite rum. Jeg rakte hånden op og tok like i tigeren. Jeg blev vått i hånden, det var av blodet som strømmet ned; jeg satte mig uvilkårlig ned for å være lengere borte fra dette uhyre. Jeg forstod at det øverste svake lag av stubben hadde gitt efter, da jeg kastet mig påkne, at jeg var falt ned i en gjennemråtten trestamme; men jeg kunde ikke vite noget om ikke tigeren kunde komme efter mig derned. Min stilling var fryktelig; jeg var innestengt i et lite rum, hvor jeg knapt kunde vende mig, og gjennem den eneste åpning på dette mitt fengsel kunde jeg hvert øieblikk vente å bli angrepet av et av de grusomste og sterkeste rovdyr.

Da jeg ikke blev angrepet, begynte jeg å samle mine tanker; jeg måtte ha lys i denne forunderlige tildragelse, og lys kunde jeg få. Blandt alle de ting jeg hadde funnet på vraket, var også fyrstikker, og jeg hadde alltid en liten eske på mig. Jeg tendte en stikke og så op. Det var virkelig tigeren som lå der; men det var ikke dens fryktelige tenner som nu truet mig. Dyret lå tvers over stubben med buken ned slik som den var kommet i spranget. Blodet strømmet fremdeles ut av et sår mellem forbenene på den. Den lå ganske rolig og var sannsynligvis død; jeg turde imidlertid ikke stole på det, derfor reiste jeg mig forsiktig op og gav den flere stikk, som måtte ha drept den om den ikke var død på forhånd. Da så lang tid var gått at jeg turde driste mig til det, forsøkte jeg å skyve den bort fra åpningen. Det lykkedes mig også efter adskillig arbeide, og endelig hadde jeg den glede å høre den rulle ned ved siden av stubben. Jeg så atter den klare måne lyse over mig; men da jeg fremdeles hørte hyl og tuten i skogen, våget jeg ikke å forlate mitt hull hvor jeg nu følte mig nogenlunde sikker. I fallet hadde riflen fulgt med mig; jeg ladet den og beredte mig på å tilbringe natten hvor jeg var. Natten var slett ikke behagelig; men mitt eventyr var allikevel endt så heldig at jeg måtte takke Gud for den vidunderlige frelse.

Mens ville dyr tutet og hylte, sovnet jeg endelig og sov nokså godt resten av natten. Da solen stod på himmelen, følte jeg nytt mod og ny kraft; jeg krøp ut av stubben, ved hvis fot min skrekkelige fiende lå. Den var ikke farlig nu, og allikevel var det med en viss skyhet jeg rørte ved den. Hvor lett kunde den ikke være blitt min bane, og da skulde kanskje en ensom skibbrudden likesom jeg selv en dag være kommet til mitt hustre, ha funnet mine simple innretninger og undret sig over hvilken skjebne jeg vel hadde hatt, likesom jeg undredes over hvad der var rammet hytteboeren på den lille ø. Som jeg stod der og betraktet den døde tiger, raslet det i grenene; jeg fór forskrekket sammen og ventet angrep av et glupende dyr, men heldigvis var det mine to tamme leoparder; de knurret og skrek da de så den døde tiger, og nu forstod jeg at de visstnok hadde væri i nærheten av mig om natten, at de ikke hadde våget å gå nærmere for tigerens skyld, og at de tillike ved sine hyl hadde bragt tigeren til å stanse og på den måte skaffet mig så megen tid at jeg kunde komme op på stubben som gjorde så utmerket nytte.

Efter et forfriskende bad i den lille innsjø, begav jeg mig atter på veien. Utbyttet av min nattejagt var altså en tiger, som jeg ikke hadde bruk for; dessuten hadde jeg sett at der var griser på øen. Da jeg efter en møisommelig vandring gjennem skog og mark, kom ned til stranden, lå atter strekningen mellem min ø og det ukjente land tørr. Siden jeg var her sist, hadde jeg fått så mange nyttige ting, at jeg ikke lenger anså det for nogen umulighet å bygge en flåte. Der hvor jeg nu var, hadde jeg imidlertid ingen midler til å foreta noget for å fullføre dette forsøk; jeg var kommet for å fange kaniner og hente nogen flere poteter, og det gav jeg mig nu ivei med. Uaktet det bokstavelig talt myldret av kaniner, var det ikke så lett å fange dem, og det var først efterat jeg hadde opført to lange tette gjerder ved siden av hverandre, at jeg var heldig nok til å få skremt en fire, fem stykker derinn; men det var meget ubetenksomt av mig, for jeg hadde ikke noget å bære dem i. Jeg måtte først lage en kurv; men da jeg aldri hadde forsøkt dette, gikk det temmelig langsomt. Ved hjelp av en smule tålmodighet lykkedes det mig imidlertid å fa gjort en kurv eller bur, hvori jeg antok at jeg kunde bære et par kaniner. Men det var gått en hel eftermiddag og en natt, og på den tid hadde de innestengte kaniner fått tid til å grave sig ut. Da jeg skulde sette mine kaniner i kurven, var de borte allesammen, og jeg måtte på jagt efter nye. Jeg bar dem hjem med stort besvær; for det var ytterst vanskelig å komme frem gjennem skogen med en byrde, selv om den var nokså liten. Jeg gikk atter forbi det sted hvor tigeren så nær hadde gjort en bratt ende på mine dager; jeg kom tilbake til sjøen hvor den lille hytte stod ensomt ute på den lille ø; jeg gikk over elven og vandret hjemover nedtrykt og sørgmodig, slik som jeg i den senere tid så ofte hadde vært. Alle ting som jeg hadde fått på vraket, skjerpet min lengsel efter å komme blandt mine medmennesker, istedenfor at det skulde bidra til å gjøre mitt eneboerliv utholdelig om enn ikke behagelig.

De ville kommer.

DEN følgende morgen våknet jeg ved at man talte høit og i munnen på hverandre utenfor mitt tre. Denne uvante lyd, og den tunge søvn efter den lange vandring gjorde mig så forstyrret, at jeg i øieblikket ikke sanset hvor jeg var; hadde jeg gjort nogen støi som hadde vakt de utenforståendes opmerksomhet, kunde det lett ha blitt min undergang. Nå derimot fikk jeg tid til å betenke mig og ta mine forholdsregler, uten at nogen ante at treet var beboet.

Jeg lyttet, men jeg forstod ikke et ord av hvad der blev sagt; det var et sprog som var helt ukjent for mig. Jeg kunde snakke engelsk, jeg kunde gjøre mig forståelig på tysk og fransk, og jeg kunde skjelne en russer og en spanjol fra en kineser; men de lyd jeg nu hørte, var aldri før kommet mig for øren. Det kunde for den saks skyld gjerne ha vært en flokk apekatter. Jeg åpnet forsiktig en liten glugge på treet. Nede ved stranden lå flere dobbeltbåter, slike som de innfødte på sydhavsøene bruker, og på stranden og opover mot mitt tre, gikk, lå og satt en mengde ville øboere.

Det fryktelige øieblikk som jeg hadde gruet for så lenge, var altså kommet. De ville var kommet til øen nettop på det sted hvor jeg hadde opslått min bopel. Hvad var hensikten med deres besøk? Dette var et meget viktig spørsmål for mig; ti dersom de bare opholdt sig på øen en eller nogen få dager; kunde jeg holde mig skjult; men dersom de nedsatte sig der, var det forbi med mitt herredømme over øen.

Forsiktig og lydløst som en katt krøp jeg ned av sengen og ned til min utgangsdør; derfra kunde jeg se bedre. Bare nogen få meter fra min dør satt Mary med foldede hender og senkede øine. Hun hadde en lett drakt, likesom øboerne; enten hadde de plyndret henne, eller også hadde hun slitt op sine klær i alle de lange måneder jeg ikke hadde sett hende; men jeg skjønte at jeg måtte våge alt for å befri henne for det slaveri hun befant sig i.

Mens jeg med bankende hjerte så på hvad der foregikk utenfor min dør, og tenkte på hvorledes jeg skulde gi mig tilkjenne for henne, fikk jeg uventet hjelp av mine to papegøier. De flagret om ute mellem grenene, nesten like over Marys hode, og begynte plutselig å spørre hverandre, «Lever du Jens»? «Lever du Mary»? På papegøiers vis skrålte de dette ut den ene gang efter den annen; de ville som ikke forstod ordene, hørte det ikke, det var bare almindelig papegøieskrål; men Mary blev opmerksom på ordene. Hun løftet hodet fort og så sig om; papegøiene gjentok sine spørsmål — hun lyttet, hun så på dem, hun reiste sig op. Straks var en stor, langhåret, halvnøken øboer ved hennes side, og så vidt jeg kunde forstå av miner og fakter, spurte han om han skulde skyte en av papegøiene til henne. Jeg kunde hatt lyst til å skyte ham, og allikevel var det åbenbart at hun var den befalende og han den adlydende. Han la atter pilen i sitt kogger og fjernet sig; men Marys øine vandret omkring til alle kanter, som om de søkte opløsningen på en gåte: Hvorledes hadde de to papegøier pa denne ensomme ø lært de to navn Jens og Mary?

De to papegøier.

Jeg hadde alltid vært meget forsiktig med å la noget ligge på stranden eller i nærheten av treet som kunde forråde mitt opholdssted. Hennes øine søkte derfor forgjeves. Jeg kunde se hvor urolig hun var, og hvorledes hun skiftet farve. Hvor jeg lengtet efter å hviske henne et trøstens ord i øret. Men hun var ennu for langt borte fra treet til at jeg turde våge å blande min stemme med papegøienes.

De ville hadde imidlertid gjort sig det makelig; de gjorde op et bål, og fra båtene sine bragte de op fisk som de stekte. Det var enda godt at de ikke vilde holde et menneskeætermåltid like utenfor min dør; de var forresten stygge nok til at man kunde tiltro dem det. Mary satt hele tiden som naglet fast til stedet; det var som om hun syntes at hun var kommet til begynnelsen av en riktig vei, men at hun var redd for å røre en fot før hun med bestemthet visste hvor hun skulde sette den. Papegøiene hadde altså bidratt til å vekke hennes opmerksomhet; men de kunde ikke fortelle henne at når hun gikk nærmere hen til treet, vilde hun få vite mere. Jeg kunde ikke uttenke noget middel til å vekke hennes opmerksomhet; ti hvordan jeg enn bar mig ad, vilde jeg være utsatt for å røbe mig for de ville. Jeg tenkte på å åpne min dør og med pistolen i hånd løpe ut og hente Mary; men de villes antall var stort og de var godt bevebnet med buer, lanser og køller; et slag av en av disse køller vilde ha vært nok til å knuse den svake dør av bark som dekket inngangen til treet. Jeg kunde gå ut av treet inn i skogen og rope Mary til mig; men hvem vilde komme først, Mary eller de ville? Jeg var bare en enkelt mann, og uaktet jeg hadde utmerkte våben, var det ikke sannsynlig at jeg kunde stå mig mot en så stor overmakt. Jeg måtte bruke list.

Mens jeg fra mitt sikre skjulested så på hvad der foregikk nede ved stranden, hadde de fremmede spist sin mat og spredt sig omkring. Da lød et høit skrik fra en av dem; flere løp til og alle stod og betraktet med opmerksomhet noget nede på marken. De talte i munnen på hverandre, pekte gjentagne ganger på Mary, og den ville som alt en gang før hadde snakket med henne, gikk op til treet og hentet henne. Jeg kunde se at hun nødig fulgte med; men hun blev allikevel med hen til klyngen. Da hun kom der, pekte man først på hennes føtter og så på marken; hennes opmerksomhet blev spent, hun bøiet sig ned og betraktet lenge og nøie gjenstanden for den almindelige undren. Jeg kunde lenge ikke begripe hvad det man hadde funnet; men endelig forstod jeg at det var mine fotspor i den fine sand nede ved vannet som hadde forvoldt så meget opstyr.

Dette var både vel og ille; Mary vilde derved være blitt bestyrket i sin tro på at jeg var i nærheten; men de ville hadde tillike fått en mistanke om at øen var befolket. Skulde jeg altså overliste dem, måtte jeg bruke ennu større forsiktighet. Heldigvis var det et belte av større sten mellem strandkanten og mitt tre, hvor mine fotspor ikke hadde efterlatt noget merke. Jeg kunde altså håpe at man ikke vilde falle på å søke efter mig ved eller i treet; at man søkte efter mig fremgikk tydelig nok av den forsiktighet og nøiaktighet hvermed hele flokken snuste omkring til alle kanter.

Det var ikke klart for mig hvilken stilling Mary hadde blandt disse folk. Man hadde tatt fra henne de fleste av hennes klær, og hun blev vel betraktet som et slags lovlig bytte; men hun gjorde ingen slavetjeneste; hun fikk tvertimot opvartning og blev behandlet på en annen måte enn de andre kvinner, som aldri snakket eller befattet sig med henne. Jeg næret stor frykt for at den øboer som hadde hentet henne ned til stranden, og som syntes å være anføreren, hadde utsett henne til bytte. Da Mary gikk ned til stranden, ladet jeg to revolvere for å være forberedt på alt. Da jeg så at jeg ikke hadde flere skudd, skyndte jeg mig å åpne en pakke som jeg alltid hadde trodd inneholdt patroner, tor den lignet fullstendig en annen pakke som jeg nu hadde brukt op.

Man kan tenke sig min forskrekkelse da jeg så at pakken ikke inneholdt patroner, men noget som enten måtte være raketter, svermere eller lignende. Jeg kastet den fortvilet tilside, og hadde ikke nu noget annet å stole på enn de skudd pistolen og riflen inneholdt, og som min siste tilflukt mine blanke våben. Jeg hadde riktignok patroner både i haven og i sjørøverhulen, men jeg våget ikke å fjerne mig så lenge fra Mary.

Hvad de ville tenkte med sitt besøk, var mig aldeles ubegripelig. Jeg kunde se at det blev utsendt bud til forskjellige kanter, og at de kom tilbake med underretning; kvinner og barn gjorde sig det makelig, og lot som om de vilde bli hvor de var. De hugget grener og gjorde istand små hytter. De tenkte iallfall på å bli natten over. Da vil min tid komme, tenkte jeg; da må jeg kunde komme så nær Mary at jeg kan gjøre henne opmerksom på hvor jeg holder til.

Slik gikk den ene time efter den annen, og uaktet jeg var meget engstelig for hvad fremtiden vilde bringe, var det allikevel en stor trøst for mig at de ville ikke var menneskeætere.

I dagens løp hadde jeg naturligvis lagt en mengde planer om hvorledes jeg skulde bære mig ad, når det kom så langt at jeg måtte handle. Til slutt hadde jeg besluttet mig til å stole på mine våben, men tillike å skremme de ville med noget de formodentlig hverken hadde hørt eller sett. Jeg hadde laget stokker til rakettene av bambusrør, og stillet flere av dem slik ved et par glugger på treet, at de dels vilde gå op i været, dels ned mot stranden, når de blev tendt. På et brett ved en glugge over døren la jeg en hel del svermere, som samtidig vilde fare ut. Jeg hadde hatt hele dagen å arbeide på og hadde fått gjort det hele godt istand; ti uaktet jeg ikke hadde ferdige patroner til mine revolvere, hadde jeg løst krutt nok. Endelig laget jeg en uhyre trollkjerring som skulde dekke tilbaketoget, hvis jeg blev forfulgt.

Solen var nede, og jeg kunde hvert øieblikk vente at mørket vilde inntre. De ville hadde bygget sine småhytter ferdige, de hadde spist, og alt tydet på at den ville flokk nu skulde søke ro. Da kom høvdingen — for det må jeg vel kalle ham — atter hen til Mary, som nesten hele dagen hadde sittet og stirret på det sted hvor hun hadde hørt papegøiene snakke. Han sa nogen ord til henne og pekte på en av løvhyttene. Hun rystet på hodet. Han snakket ennu engang. Det var klart at de ikke var enige; han vilde røre ved henne. Hun sprang op, vek flere skritt tilbake og kom derved nær hen til min dør. Jeg kunde se at hele flokken stod nede ved ilden og med spent opmerksomhet så på hvad der foregikk ved treet. Men det var også bare med et halvt øie jeg så dette; for da jeg merket at hun var redd ham og vek tilbake, åpnet jeg min dør og ropte: «Mary jeg kommer», og tendte samtidig raketter og svermere som med hvislen og sus for op mot himmelen og bort blandt den skrekkslagne forsamling ved ilden, mens jeg selv fór hen til Mary, strakte høvdingen til jorden med et skudd og atter var inne i treet hvor jeg tendte trollkjerringen som fraset som et ildsprutende berg.

De hyl og skrik jeg hørte fra stranden, har jeg aldri hørt make til og får vel heller aldri høre det. Det var den ytterste fortvilelse og skrekk som gav sig luft på den måte; jeg hørte at dobbeltbåtene blev skjøvet i vannet, at man i all hast skyndte sig i båtene og rodde bort; ved lyset av bålet så jeg at den store høvding på alle fire kravlet ned til stranden; han ropte på sine landsmenn og styrtet sig i sjøen. Alt dette var meget hurtigere gjort enn jeg har kunnet fortelle det; min seier var fullstendig; men for å skremme de ubudne gjester ennu mer, så de ikke oftere skulde besøke min ø, sendte jeg ennu nogen raketter efter dem og nogen op mot himmelen. Det var for mørkt til at jeg kunde se båtene, undtagen når en rakett fór hvislende hen over dem; men jeg kunde høre at de av all makt rodde ut gjennem bukten. Om de fikk tatt op høvdingen, vet jeg ikke; men at han ikke falt for mitt skudd, var iallfall sikkert, og det var jeg glad for; ti jeg vilde nødig ha hans død på min samvittighet. Det er sannsynlig at at det bare var skrekken som fikk ham til å falle, og at han er svømmet efter båtene; for som alle slike øboere var han visstnok en utmerket svømmer.

Fyrverkeriet.

Nu først fikk jeg tid til å se mig om efter Mary; jeg hadde bare lukket henne inn i mitt hus og siden utelukkende henvendt min opmerksomhet mot de ville. Det var et forunderlig møte derinne i min bolig, som nu var alldeles mørk. Mens jeg famlet omkring efter lys, søkte jeg å berolige henne, idet jeg forsikret at nu var all fare over. Hun svarte mig at hun ikke var redd, men på den skjelvende stemme kunde jeg høre at hun iallfall hadde vært det. Snart hadde jeg tendt to lys, og vi to gamle venner satt atter midt overfor hverandre. Det var et gledelig møte; vi hadde begge to holdt hverandre for døde, og nu hadde jeg kunnet frelse henne fra den rå ville og by henne et nokså godt opholdssted i mitt tre. Jeg hadde sett Mary hele dagen og i flere timer sittet og tenkt på vårt møte. Min overraskelse var derfor ikke så stor; men Mary var så forstyrret efter alt det der hadde tildratt sig og over hvad hun så, at hun ikke hadde ord for å uttrykke sig, men bare gråt og falt mig om halsen som en søster der har funnet sin bror, og som bror og søster betraktet vi også hverandre.

Jeg vil overlate til leseren å tenke sig den glede med hvilken jeg bød henne alt hvad mitt hus formådde, og det var ikke så lite, især av ting som hun hadde savnet i lang tid. Vi var begge to barn, og vi gledet oss som barn over den lune, sikre bolig. Jeg så at Mary følte sig ille på grunn av den lette indianerdrakt. Heldigvis hadde jeg hennes kuffert hos mig i treet. Hun blev meget forbauset og glad ved å se den. Jeg gikk utenfor, og da jeg kom tilbake var det den civiliserte pike fra «Lord Nelson» som stod for mig.

Jeg hadde naturligvis straks spurt efter Jens Gåsøen. Det var en lang historie Mary hadde å fortelle. I aften måtte jeg nøie mig med den underretning at han levet og levet forholdsvis bra, den gang hun skiltes fra ham, da de ville tok henne med sig til min ø. Først måtte jeg tilfredsstille hennes nysgjerrighet og fortelle hvorledes jeg hadde hatt det, og hvorledes jeg var kommet til slik makt og velstand.

Leseren må huske på, at siden jeg sist fortalte om hvordan mitt hus var, hadde jeg vært ombord på vraket, og der hadde jeg forsynt mig med nesten alle brukelige ting. Det var ikke lenger en fletning av bambusrør som tjente som bord og stoler, jeg hadde nu et pent mahognibord og kahyttstoler, jeg hadde en ordentlig køie. På veggen hang en mengde våben og en bokhylle, og en annen hylle var rikt besatt med skinnende sølvtøi og porselen. Og da jeg dekket vårt bord med hvit duk, sølvgafler og mange lekre saker fra vraket, og av min egen øs frukter, skulde visselig ingen falle på at jeg var kastet iland på den ensomme ø uten noget annet redskap enn en liten kniv, uten mat, uten drikke, ja næsten uten klær. Jeg hadde all grunn til å være takknemlig for all den lykke som var vederfart mig, og nu da Mary var kommet til mig, vilde jeg kunne glede mig så meget mere over det. Det manglet nu bare at også Jens skulde komme til oss, og det kunde jo hende; sålenge der var liv, var der håp.

Mens vi spiste vår aftensmat og glade snakket om nytt og gammelt, hørtes der en lyd utenfor døren. Jeg forstod straks at det var mine to leoparder, men Mary tenkte nok at det var de ville som kom tilbake, og blev ytterst forskrekket. Jeg gikk ut for å hente dem inn, men jeg var så forsiktig å binde dem, for de hadde aldri sett noget annet menneske enn mig, og jeg var slett ikke rolig for hvorledes de vilde motta husets nye beboer. Som rimelig kan være var Mary redd for de store, glupende dyr; men leopardene lot til hverken å føle frykt eller vrede. Alt fra den første stund lot det til at de syntes godt om Mary, og efter nogen dages forløp fulgte de likeså gjerne henne som mig, og hun vant fullstendig herredømme over dem uten nogensinne å ha straffet dem. Den første natt fikk Mary min køie; det var første gang siden forliset at hun sov i ordentlig seng. Køien var hengt op temmelig midt oppe i treet, ved en bøining på den bambusstige sem førte op til den hule gren. Ved bøiningen var gjort et nogen meter stort hull av bambusrør; det var altså likesom et lite værelse for sig selv. Jeg tilbragte natten sammen med leopardene nede på gulvet, og uaktet dagen hadde vært så full av frykt, håp og spennende begivenheter, sov jeg bedre enn jeg nogensinne hadde gjort på Apekattøen. Det var vel følelsen av at det var forbi med denne trykkende ensomhet, der nu bragte mig ro.

Håkon og Mary.

Tidlig den følgende morgen var jeg ute for å se efter de ville, men de var borte. Jeg håpet at det uventede syn av raketter hadde satt dem i slik skrekk at de aldri mere vilde våge å komme tilbake. De anså formodentlig mig for å være en ildsprutende drage, som hadde slukt Mary like for deres øine, og som på et hengende hår hadde drept deres høvding. Da jeg altså nu var befriet for frykten for at de ville skulde komme tilbake, begynte jeg å tenke på hvordan mitt hus og mitt husvesen måtte innrettes. Det var nemlig meget som måtte forandres nu da Mary skulde bo hos mig. Først og fremst måtte treet avdeles i værelser; men da det ikke gikk an å gjøre værelsene mindre enn treets tversnitt, måtte jeg altså avdele det etasjevis.

Da jeg kom tilbake til treet, var Mary også kommet ut og vi blev foreløbig enige om å innskrenke oss til i passende høide å legge tak over første etasje; og når vi avdelte dette gulv med en tilstrekkelig høi vegg, vilde vi ha hvert vårt værelse ovenpå, og en felles stue nede ved jorden. Dette var et arbeide som straks burde settes iverk, hvis vi skulde komme til å leve behagelig; men innen jeg begynte, måtte jeg vise Mary haven og husdyrene. Efter å ha gjort dette, og mens jeg siden med hammer og spiker var ivrig sysselsatt med å gjøre istand avdelingen inne i treet, fortalte Mary mig hvorledes det var gått henne og Jens efter forliset.

Marys fortelling.

DA båten hadde hugget sig løs fra skibet, anså de både sig selv og mig for fortapt. De visste at der ikke var nogen båt jeg kunde redde mig i, og de syntes at deres egen båt var så liten at den ikke kunde klare sig i den rasende sjøgang. Jens gav sig imidlertid ikke over, han rodde alt hvad han kunde, og søkte å holde båten mot vind og bølger for at den ikke skulde hvelve. Dette lykkedes ham også, og da stormen den følgende morgen la sig, så de at de befant sig i nærheten av en ø. Med vanskelighet kom de igjennem brenningene og landet. De hvilte sig og samlet en del frukter til mat; men på det sted hvor de først landet, fant de ikke noget vann, og måtte derfor reise videre. Slik rodde de fra bukt til bukt på øen, men da de ingensteds fant mennesker eller spor efter mennesker, søkte de, som rimelig kunde være, innad mot det store land. På den måte kom de også til den store vik hvor jeg hadde funnet mitt knivbelte. Her hadde de lagt til land for å få et par nye tollepinner, det var til det grenen var spikket av. Da Jens skulde spikke av grenen, grep han til siden efter sin kniv, men den var borte, den var blitt tatt fra ham da han blev lagt i lenker ombord i Lord Nelson. Mary hadde så gitt ham mitt knivbelte og min kniv, han hadde hengt beltet på en gren, og da han var ferdig, hadde han, formodentlig uten å tenke på det, stukket min kniv i sin egen tomme slir.

Da de bestandig håpet å treffe folk, rodde de lenger og lenger, til sist våget de sig til å sette over til det land de så i det fjerne. Jens og Mary var altså reist nettop den samme vei som jeg, bare med den forskjell at de rodde langs kysten, mens jeg gikk like nede ved stranden. Da jeg kom til pynten, måtte jeg stanse fordi jeg ikke hadde nogen båt; men Jens og Mary kunde fortsette veien, og kom på den måte fra øen, hvor vi ellers visstnok snart vilde være truffet sammen.

Imidlertid hadde de under alt dette tilbragt flere dager på Apekattøen, hvor de levet av frukter og østers. Da de endelig våget sig til å sette over til det ukjente land, hadde bølgegangen efter stormen lagt sig, og overfarten gikk heldig. Henimot aften kom de nær stranden, hvor de blev møtt av en mengde ville som rodde omkring dem, øiensynlig meget forbauset over hvad de så. De ville gjorde ingen tegn til å ville gjøre dem nogen skade; og da de kom iland, blev de mottatt med den største venlighet.

Det var en liten forsamling av små hytter, tekket med blader de kom til. Likesom synet av de to hvite var nytt og overraskende for de ville, så så heller ikke Jens og Mary noget de hadde sett før. Alt var fremmed, og det lot ikke til at beboerne av byen nogensinne hadde sett hvite folk eller folk med klær. Især syntes Mary å tiltrekke sig almindelig opmerksomhet på grunn av sin klededrakt.

Ved tegn og miner søkte Jens å forklare at de var fredelige folk, og dette falt ikke så vanskelig, da ingen forsøkte å gjøre dem nogen fortred; men å forklare dem hvorfra man kom, fikk man opsette med til en annen leilighet. Tross alle disse gode merker, følte våre to skibbrudne sig på ingen måte beroliget, og de ønsket sig bort; men da de nu engang var kommet blandt de ville, måtte de bli der og rette sig efter omstendighetene. Mary var redd for de mørkfarvede menn, som med sine køller og buer så meget krigerske ut. Jens trakk båten iland, og gikk så fulgt av hele svermen opover til hyttene. Han tok veien like mot det største av disse hus; ti han tenkte som så, at i det største hus måtte vel den mektigste mann bo.

Da de under mengdens skrik og skrål var kommet like hen til huset, blev de møtt av to store, vakre menn, som de ville enten næret frykt eller aktelse for; ti de vek tilbake så våre to venner var ganske alene, da de kom hen til de mektige menn. Disse var visstnok likeså forbauset som deres undergivne hadde vært, men de la ikke sin forbauselse så tydelig for dagen. Jens måtte atter til med sine miner; men han var visstnok meget uheldig i å gjøre sig forstått, for de to høvdinger vinket til dem at de skulde følge med til strandbredden. Da de kom derned, syntes det å gå et lys op for byens fedre, de pekte på båten, og, på det uendelige ocean som lå foran dem, og antydet ved tegn at de fremmede var kommet den vei. Da de atter kom op til landsbyen, blev de ført til høvdingens hus, og der traktert med fisk, brødfrukt og annet hvad huset formådde. Om aftenen fikk de anvist et lite hus, og uaktet leiligheten just ikke var stor, var den allikevel så god som nogen annen der på stedet, og Jens og Mary hadde all grund til å være takknemlige for den gjestfrie mottagelse, og fremfor alt å minnes ham som så vidunderlig hadde ført dem uskadt gjennem stormen og bragt dem i havn. Fra den dag av var Jens og Mary som de hørte hjemme i landsbyen. De begynte snart å lære de innfødtes sprog, og efterat de hadde vært det et halvt års tid, kunde de snakke såpass at de kunde forklare noget om skibbruddet og deres besøk på Apekattøen. Som man kan tenke sig, var Jens ikke ledig i alle disse måneder. Han hadde sin kniv, nu hans kostbareste eie, som vakte hele befolkningens beundring og frykt. Ved hjelp av den, skaffet han Mary mange bekvemmeligheter som var ukjent der tillands, og for de ville spikket han buer og gjorde køller. De innføtte hadde nemlig ingen redskaper av metall. De hadde nogen meget simple økser av sten, og man kan da tenke sig i hvilken anseelse Jens og hans kniv stod.

Men en ting var meget ubehagelig, og det var at især de to høvdinger hadde den største begjerlighet efter å bytte bort de matter, hvormed de kun sparsom dekket sine lemmer, med våre to venners klær. Dette bytte gikk meget venskabelig for sig, men allikevel på en slik måte, at man ikke godt kunde si nei til landsbyens konger. Følgen var at Jens og Mary snart var så ribbet at de måtte begynne å bruke hjemmegjorte matter istedenfor klær, og Mary hadde et ytterst møisommelig og vanskelig arbeide når hun med en trenål, som Jens hadde gjort av et stykke hårdt tre, skulde lage nye, eller lappe gamle klær. Det var bare kniven Jens fikk beholde for sig selv, for efterat en av kongene hadde skåret sig på den, var det ingen som hadde lyst til å befatte sig mere med den. Men arbeide måtte han, og det for hele landsbyen. Dette falt undertiden tungt nok. Jens’ og Marys liv blandt de ville var derfor ikke så behagelig, ti det lot til at alle syntes de hadde lov til å by og befale over dem. Især gikk det ut over Jens, og jo mere føielig og tjenestvillig han var, desto høiere steg fordringene til ham. I begynnelsen næret de likesom en slags frykt for ham og hans skarpe kniv; men da de var vant til det, og da de merket at Jens var meget medgjørlig, svant denne frykt alldeles.

Jens og Mary kommer til de villes land.

Jens forstod at det vilde bli nødvendig på en eller annen måte å vise en dyktighet som ingen av øboerne besatt, men hvad dette skulde være, kunde han og Mary ikke finne ut, uaktet de ofte snakket om det. Han kunde ikke skyte med bue, han kunde ikke kaste spyd, ja, han kunde ikke engang svømme så godt som de innfødte. Han kunde riktignok lese og skrive; men disse ferdigheter hadde han ingen bruk for. Hvad skulde han gjøre for å gjenvinne den anseelse som dalte for hver dag?

Endelig kom tilfellet ham tilhjelp.

Det skulde være stor fest i hyttebyen. Der var fanget en mengde fisk, stekt brødfrukt og laget palmevin; festen bestod nemlig især i å spise og drikke; men som om det var for å få riktig matlyst viste alle de unge «tapre» først sin dyktighet i allskens legemlige ferdigheter. De løp omkapp, hoppet, klatret og skjøt tilmåls. Der var mange flinke folk, og de undlot ikke å opfordre Jens til å vise hvad han dudde til. Men han innskrenket sig til å være tilskuer. Da det blev mørkt, blev det tendt et stort bål midt i byen, gresskar, fylt med palmevin, kom frem, og snart begynte den villeste dans rundt det flammende bål. Det blev villere og villere; Mary var redd og holdt sig nær Jens, som selv ikke var synderlig modig; ti hvad skulde han den enkelte næsten våbenløse mann gjøre mot så mange, hvis de i rusen falt på å ville tilføie ham eller Mary noget vondt?

Dansen gikk rundt bålet under hyl og skrål. Plutselig gikk Jens hen til høvdingen og bad om han måtte få lov til å danse for dem. «Også hvite folk kan danse,» sa han, «men de danser riktignok ikke på samme måte som her.»

Ved nogen slag på et stort gresskar, som tjente som tromme, fikk høvdingen de ville dansere til å holde inne, og Jens trådte inn i kretsen. Den musikk de ville hadde, kunde han ikke bruke, han måtte ha Mary til å synge. Hun overvant sin frykt så godt hun kunde, og sang en melodi som så nogenlunde kunde passe for en halling. Allerede sangen vakte de villes forbauselse, og da Jens begynte en halling med sleng og kast, blev det jubel. Jens var en god hallingdanser, og selv Mary, som aldri hadde sett noget lignende, beundret ham. Endelig stanset Jens, gikk hen til en av de ville som flere ganger under festen hadde opfordret ham til å kappes med sig, og bad ham gjøre efter hvad han nu skulde få se. Han stillet Mary inne i kretsen og lot henne holde oppe i luften en tom kokosnøtt på en lang stokk. Så begynte han atter sin dans, fór rundt i kretsen, gav et sett, og spente kokosnøtten ned av stokken så den fór langt hen over hodene på de ville. Det manglet ikke dem som vilde gjøre dette efter, men det mislykkedes aldeles, og for dem alle endte det med at de falt uten å nå nøtten.

Fra den dag av nød Jens mere heder og anseelse, ti han hadde gjort noget de ville ikke maktet å gjøre efter. Våre venner fikk mere ro, de ville hadde fått mere aktelse for Jens’s legemlige kraft og ferdighet.

Men dette varte ikke lenge. Det blev snart klart for våre to skibbrudne venner at de to høvdinger ikke lenger var enige, og de opdaget med stor rorskrekkelse at uenigheten skrev sig fra at der var strid om hvorledes byttet skulde deles, — de anså nemlig Jens og Mary som bytte. Nu vilde begge høvdinger ha dem begge. Dette utartet til åpent fiendskap, og den lille by var delt i to partier, som hver holdt med sin høvding. Endelig blev der sammenkalt en forsamling av alle de eldste, og Jens, som før hadde vært tilkalt ved slike forsamlinger, fikk befaling til å holde sig hjemme. Hvad der blev avhandlet i rådsforsamlingene fikk Mary aldri vite, for den følgende morgen blev hun lokket ned til stranden av nogen kvinner, og bragt ombord i en båt. Flere båter kom til, og de styrte over til Apekattøen. Sannsynligvis var det blitt bestemt at Jens skulde tilfalle den ene høvding, og Mary den annen, og at han med en del av beboerne som vilde følge ham, skulde flytte over til Apekattøen. Slik gikk det til at Mary kom til Apekattøen.

Jens danser halling.

Dette og meget mere fortalte Mary mens hun og jeg arbeidet på å gjøre huset beboelig for to. Vi tenkte meget på Jens og utkastet mange planer for å befri ham. Men her var det lettere å tenke enn å handle.

Imidlertid begynte jeg på å lage en liten flåte; en båt så jeg mig ikke istand til å lage, og jeg tenkte at det var bedre å ha en god flåte enn en dårlig båt.

Slik gikk flere uker hen. Jeg arbeidet på flåten og Mary hadde overtatt hele husvesenet. Hun forstod sig ikke akkurat så meget på det; men med en god vilje kan man utrette meget, og hun blev snart en flink husmor. Hun holdt det pent og ordentlig inne i treet, hun laget maten, gav kaninene mat, og avla nu og da et besøk i haven hos gjetene. Når så dagens gjerning var tilende, satt vi to barn, for barn var vi jo begge, inne i treet og leste. Vi hadde nok å lese; vi hadde bibelen både på norsk og engelsk, og mange andre bøker, deriblandt nogen spanske, som vi også, da hele det annet forråd var gjennemlest, begynte å stave oss igjennem ved hjelp av et leksikon. Jeg lærte engelsk av Mary, og hun lærte norsk av mig.

Dette var et herreliv for mig efter den lange ensomhet jeg hadde levet i.

Da jeg hadde tatt alt hvad jeg fant kunde være nyttig for mig på vraket, kan man lett tenke sig at mitt hus var godt forsynt. Riktignok var det bare den halve del av skibet som var tilbake; men der fantes mange ting, ja nesten alt hvad man pleier å ha i en almindeiig husholdning, foruten en uendelighet av småting som hører hjemme på et skib. Det vilde bli for langt å opgi alt hvad jeg hadde i mitt tre og i forrådshuset; men jeg vil engang for alle si at jeg hadde forsynt mig godt. Vraket stod der dessuten ennu, og når jeg manglet en eller annen ting, reiste jeg ut og hentet den. Efterat jeg først hadde lært veien, d.v.s. strømsetningen, gikk reisen meget lett, og flåten var så stor at jeg ikke var redd for haiene.

Hver søndag stod arbeidet stille på Apekattøen. Efter å ha lest og sunget til hans pris som så kjærlig hadde ført oss gjennem så mange farer, gikk vi rundt og gledet oss over den herlige natur som omgav oss på alle kanter. Jeg fikk gjort et rekkverk på broen over til Skilpaddeøen, så Mary lett kunde gå over. Vi besøkte alle de steder jeg før har omtalt i denne fortelling, like fra det punkt på kysten hvor jeg var kastet iland, til sjørøverhulen.

Jeg var i tidens løp blitt så vant til å ferdes inne i hulen, at jeg som oftest ikke engang tenkte på hvor dødelig forskrekket jeg hadde vært den første gang jeg besøkte den. Det var anderledes med Mary. Hun hadde hørt fortellingen om menneskeskallen og hun hadde alltid en uhyggesfornemmelse derinne, som om der hvert øieblikk kunde hende noget. Men hun var ikke egentlig redd, og hun gjorde ingen innsigelser mot å gå derinn.

En dag jeg var dernede, sa jeg at jeg vilde undersøke hulen fullstendig. Hittil hadde jeg hverken hatt tid eller synnerlig lyst til å gjøre det, men det var da rimelig å undersøke den. Jeg hadde ofte forundret mig over hvorledes leoparden var kommet tilbake dengang jeg stengte den inne i hulen, da jeg fanget den første gjet. Det måtte sikkert være enda en utgang på hulen. Da Mary hørte at jeg vilde ut på en slik opdagelsesreise, påstod hun at hun vilde være med; hun følte sig under alle omstendigheter bedre i mitt selskap enn alene.

Hennes skrekk for de ville hadde nemlig ikke lagt sig ennu. Derfor gikk hun alltid bevebnet med en dolk og et par pistoler, som hun hadde lært å bruke. Hennes skytning var noget usikker fra begynnelsen av, men da hun efter nogen skudd lærte å stole på at kulen virkelig gikk frem og ikke tilbake, tiltok hennes mod og dermed også hennes støhet.

Forsynt med hver vår skibslanterne og velbevebnet forlot vi derfor en morgen hustreet for å undersøke hulen. Den strakte sig et godt stykke inn i fjellet og var høi og bred. På enkelte steder utvidet den sig betydelig til siden. Endelig delte den sig i to armer, hvorav den venstre syntes å gå opover, den høire nedover.

Vi valgte å undersøke den venstre arm først. Luften her var tung og innestengt: men lyset brente da klart så vi uten fare kunde gå videre. På hele den strekning vi nu hadde gått, hadde vi ikke funnet noget spor efter at den hadde vært besøkt før. Det var simpelthen en lang, underjordisk gang, som stadig steg op mot overflaten. Til slutt blev gangen mindre, lavere og smalere, og endelig så liten at vi ikke kunde gå opreist. Idet jeg satte lanternen fra mig for å krype videre, opdaget jeg til min store forbauselse en lysstripe foran mig. Her var altså en annen utgang på hulen, men om man kunde komme til den, var et annet spørsmål. Jeg krøp fremover på alle fire og nådde endelig til en åpning som gikk helt ut i dagen; men åpningen var ikke så stor at jeg kunde komme igjennem. For å finne stedet igjen når jeg kom ut, kastet jeg lommetørklædet mitt ut gjennem åpningen

Vi måtte nu vende tilbake og undersøke den annen gren av hulen som gikk nedover, den blev stadig videre og rummeligere og utvidet sig til slutt til en stor sal. De to lanterner oplyste bare ufullstendig den store hule, og det var med gru jeg merket at veggene i gangen, som hittil hadde vært like ved oss, plutselig vek likesom tilbake, mens lyset tapte sig i et stort, tomt rum. Vi kunde se et stykke bortover gulvet, som var forholdsvis jevnt, men taket kunde vi ikke se, og av veggen såes bare det stykke vi stod ved.

«Huf, kom la oss vende om,» sa Mary, «her er så koldt og uhyggelig.»

«Er du redd Mary?»

«Nei, ikke redd, men det er så uhyggelig her. Og er du sikker på at vi finner ut igjen?»

«Vi har jo bare en gang, — jeg har iallfall ikke sett nogen sidegang efterat vi forlot hovedgangen.»

«Ikke jeg heller, men her blir rummet så stort at vi ikke kan vite hvorledes vi skal finne gangen igjen. Og tenk om våre lanterner slukket!»

«Det har jeg sikret mig mot, jeg har både lys og fyrstikker i lommen. Men hvis du vil, kan vi gå ut igjen. Jeg ser forresten ingen fare. Flaggermusene som farer omkring oss er ubehagelige, men de gjør ikke nogen skade. Kom la oss gå ut i dagens lys igjen.»

«Nei ikke for min skyld, vi kan jo holde oss efter veggen så må vi jo finne gangen igjen. Vi burde kanskje sette et merke ved den også; for det kunde jo være flere ganger her som fører til andre kanter.»

«Vel, jeg setter min lanterne ved gangen, så tar du din og så går vi videre.»

Vi gjorde så, men det var med nølende skritt og bankende hjerte Mary gikk videre. Hun følte sig beklemt, kanskje ikke så meget av frykt som av den innestengte luft.

«Merker du ikke hvor lett luften blir Mary? Her blir det varmere også.»

«Ja gid vi var ute igjen. Dette er en ubehagelig tur. Det er en trøst at lanternen lyser så godt ved gangen.»

Det blev atter en stans, for jeg vilde ikke plage henne med å være med på en undersøkelse som jeg jo kunde gjøre alene; men hun forsikret at det vilde være ennu skrekkeligere å være alene igjen deroppe enn å følge mig nede i de kolde ganger. Vi gikk altså videre. Veggene gjorde plutselig en bøining — — det var en liten smal gang, og vi hadde for oss det mest overraskende syn.

Lyset slo oss imøte, riktignok dunkelt og svakt imot ute under fri himmel, men allikevei overraskende og nesten blendende efter en så lang underjordisk vandring.

Vi stod ennu inne i en hule, egentlig i en ny hule, men like ved føttene på oss skvulpet vannet inne fra havet, og gjennem en port i fjellet, som var dekket med trær og busker, strømmet lyset inn. Åpningen var stor nok til at lyset falt på den gule sandbund i det lille, underjordiske hav, som så plutselig åpenbaret sig for oss, og det oplyste svakt de vegger som omgav bukten. Det var ikke mulig å se hvor hulen munnet ut, og efter så lang gang under jorden, kunde vi heller ikke ha nogen mening om det; men da vi visste at åpningen var der, måtte det jo gå an å finne den igjen, og det besluttet jeg mig til å gjøre. Hulen hadde altså på denne måte tre utganger.

Hjemturen gikk godt. Vi fant lanternen fremdeles brennende ved gangen og kom i god behold ut i dagens lys. Mary frydet sig i det herlige solskinn da hun kom ut, hoppet lett bortover broen, og snart satt vi ved et godt måltid inne i treet, som Mary forstod å gjøre så hjemlig og behagelig. Mens jeg den følgende morgen arbeidet på den flåte som skulde bringe oss over til Jens, kom Mary løpende til mig og fortalte i en blanding av engelsk og norsk at hun så et seil langt ute. Jeg hadde i den siste tid funnet mig så godt i opholdet på øen at jeg neppe hadde tenkt at et skib kunde komme og løse oss fra vårt ufrivillige fangenskap; men nu da jeg hørte at muligheten var nær, våknet atter min lengsel efter å komme tilbake til mine. Det var derfor med hast jeg sprang hjem for å hente kikkerten, og med skjelvende hånd jeg rettet den mot den lille prikk langt ute på havet. Det var virkelig et seil; men mere kunde ikke sees. Undertiden forekom det mig som om det var to, det ene langt bakenfor det annet.

Jeg hadde på mine lange sjøreiser sett så mange seil og skib dukke frem av horisonten, at jeg straks så at dette ikke var noget stort skib. Seilet så ikke ut som bramseilet av et skib, og det måtte det jo være hvis det var et skib. Men det kunde være en båt. Men selv om det var det, fortonet det sig ikke på vanlig måte.

Da var det rimeligere at det var en båt som tilhørte de innfødte. Riktignok så det heller ikke ut som de skrå, spisse seil på en indiansk dobbeltbåt; men man kunde jo ikke vite hvorledes de ville brukte sine seil, og jeg følte mig til slutt viss på at det måtte være en indianerbåt.

«Hvad er det Håkon?»

«Jeg kan ikke se det tydelig, men det ser ut som et skib. Jeg skulde nærmest tro det var en indianerbåt. Men se nu efter selv, du har sett flere indianerbåter enn jeg.»

Jeg holdt kikkerten for Mary som efler å ha lett en stund endelig fikk øie på seilet.

«Jeg har ikke nogensinne sett slikt seil på indianerbåter, — — men det forekommer mig at der kommer en indianerbåt efter det første seil,» tilføiet hun langsomt, mens hun ennu uviss så hen mot seilet.

Jeg fikk kikkerten igjen.

«Du har rett, det er to båter; den første har et lite firkantet seil, og den annen et stort trekantet. Det er et langt stykke mellem dem, men de ligger i samme kurs og synes å styre hit.»

«Men hvad skal vi gjøre hvis de ville kommer hit igjen?» sa Mary forskrekket.

«Tap ikke modet! Vi hadde lykken med oss i den forrige kamp. Dette uvær blåser nok også over. Men vi må ta våre forholdsregler. Vi må ha god tid. Det varer lenge innen de kommer hit.»

Efter å ha tenkt mig om litt, sa jeg:

«Jeg tenker vi bevebner oss til tennene og tar vår gamle flåte og seiler hen til åpningen av den nye hule. Når vi gjemmer flåten der, kan vi flykte eller angripe, alt eftersom det faller beleilig; vi har da mange utveier, — — og så må resten stå i Guds hånd.»

Det viste sig nu hvor hensiktsmessig det var å ha sine rikdommer på forskjellige steder på øen. Flåten lå ved bukten utenfor haven, og i forrådshuset fantes alt hvad vi behøvde. Vi tok med oss hvad vi syntes vi trengte, og rodde over til den del av Skilpaddeøen hvor vi trodde at åpningen på hulen måtte være. Vi fant også inngangen efter nogen søken, og det var nettop så meget rum at flåten kunde komme inn. Underveis hadde vi naturligvis holdt øie med de to båter, som stadig kom nærmere, men de var allikevel ennu så langt borte at det ikke var noget å frykte; vi gjorde sikker regning på at man ikke vilde se oss på den lave flåte like innunder land.

Efter å ha bragt et meget tilstrekkelig forråd inn i hulen, så vi atter ut. Vi kunde se de sorte prikker ute på havet meget tydeligere, selv med blotte øine. Jeg så gjennem kikkerten. Et utrop som tydet både på skrekk og glede, unnslapp mig.

«Hvad er det Håkon?» spurte Mary ivrig.

«Det er min første flåte som kommer seilende hit. Det er bare en mann på den, og han ror av alle krefter mens en indianerbåt følger efter den. I indianerbåten er der en mengde folk. Og det kommer ennu en båt med trekantet seil bakefter den første. Jeg kjenner den flåte som drev bort fra mig. Men hvem har funnet den og vil betro sig til en så skrøpelig farkost? Det må være en modig mann. Vil du se Mary?»

Mary rettet ut kikkerten, men den falt nesten ut av hånden på henne i samme øieblikk.

«Det er Jens, det er Jens som er på flåten, Og han blir forfulgt av øboerne. Han er flyktet, og de setter efter ham. Kan vi ikke gjøre noget for ham? De vil innhente ham og kanskje drepe ham.»

«Er du sikker på at det er Jens, Mary?»

«Ja, det er ham. Se, se selv. De nærmer sig mer og mer, å hjelp ham, hjelp ham.»

Jeg stirret atter dit ut gjennem kikkerten.

«Du har rett, Mary, det er sikkert Jens. De andre båtene haler innpå ham. Hvad skal vi gjøre?»

«Ile ham tilhjelp. Vi er bevebnet. Han har i det høieste sin kniv.»

I sin angst for Jens glemte Mary aldeles sin egen frykt og sin egen fare. Jeg var mere rolig, om enn ikke mindre begjærlig efter å hjelpe min gamle skibskamerat. Vinden var ikke sterk, det var en dårlig seiler han hadde, og det gikk langsomt med ham. Men indianerbåten, som ellers pleier å løpe så lett henover vannet, gikk det heller ikke fort med.

«Så får du bli tilbake i hulen mens jeg ror ham imøte; men det kommer til å gå langsomt, for flåten er tung og vinden imot.»

«Nei, jeg vil være med; jeg kan ro og — — jeg kan skyte. Kan vi ikke skyte? — — det vil opmuntre Jens og skremme øboerne.»

«Jeg synes det var best at du blev her; men det er sant nok, du kan også gjøre nytte på flåten.»

Med min modige ledsagerske staket jeg flåten ut av hulen, og snart rodde jeg ut av alle krefter. Men vinden var imot, og flåten gikk tungt.

«Se hvor nær innpå Jens’ flåte indianerbåtene kommer, Håkon — — skal vi ikke skyte? Kan ikke en riflekule nå dit?»

«Nei, men det er kanskje best å gjøre Jens opmerksom på at det er venner i nærheten.»

«Ta du kikkerten og se hvilken virkning det gjør, så skal jeg skyte. Ser du dem?»

Jeg skjøt, skuddet knallet henover vannet.

«Jens vendte hodet — — han holder op å ro — — han ser oss — — han svinger sin bladhatt, han ror atter.»

«Men de ville?»

«De holder op å ro de også — — de ligger stille, det er stor forvirring ombord. Den annen båt er kommet hen til den første. De ror atter efter Jens.»

Slik talte Mary i avbrutte setninger, mens hun stod med kikkerten for øiet.

«Så må vi atter ro for å komme på skuddhold. Jens vet at vi er her, og de ville lar sig altså ikke skremme.»

Vi tok begge fatt på årene. Det var uheldig at jeg ikke kunde bruke all min kraft, for tross Marys gode vilje, rodde jeg henne allikevel op.

«La mig ta begge årene, så kan du se efter og si mig hvorledes det går.»

Med begge årer trakk jeg nu på den tunge flåte, den gikk fremover, men det gikk sakte.

Mary begynte igjen.

«Den siste indianerbåt har rodd forbi den første — — den går meget fort. Den annen båt har ikke årer, den karrer sig frem Jens ror — — han stanser — — mon det er for å hvile — — han ror igjen, indianerne roper til hverandre og peker på oss. Den nærmeste båt styrer hit — — den annen forfølger Jens. Kan det ennu ikke nytte å skyte?»

Jeg så mig om.

«Nu kan du se uten kikkert. Lad den avskutte rifle! Tør du skyte? Så skyt mot den første båt. Se hvor kulen vanner. Skyt høit.»

Mary adlød. Jens vendte ikke engang hodet; han rodde bare så meget sterkere. Men indianerne gjorde en stans — — de betenkte sig et øieblikk, så dreiet de atter av for å forfølge Jens.

Men denne lille avstikker de hadde gjort, hadde vært nyttig for Jens, som kunde holde sig borte fra den ene av indianerbåtene som ikke var forsynt med ordentlige årer, men som nu vilde være tatt hvis den annen uforstyrret hadde forfulgt ham. De to flåter nærmet sig mer og mer til hinannen, men indianerbåtene var nærmere Jens enn vi.

«Nu er indianerbåtene bare nogen få meter fra Jens — — de tar ham om nogen øieblikk; han holder op å ro, han står med åren i beredskap for å forsvare sig. Han ser sig tilbake.»

«Så må vi forsøke,» sa jeg; jeg trakk årene inn og grep min rifle. Det var på høie tid.

Stillingen var nu slik: Mary og jeg var nærmest ved Apekattøen og så langt fra den at vi var utenfor skjær og holmer. Omtrent hundre meter foran oss og noget tilhøiere var Jens på sin lille flåte; like i hans kjølvann og straks ved ham var den første indianerbåt, den som ikke hadde årer. Endelig kom den annen indianerbåt til å ro omtrent midtveis mellem oss og Jens. At den kom dit, var en følge av at den først en stund hadde rodd mot oss, men siden dreiet av for å angripe Jens.

Indianerbåtene nærmet sig nu så sterkt Jens, at jeg måtte legge mig imellem straks hvis han ikke skulde bli tatt. Jeg lot derfor Mary ta årene, og grep riflen. Det var båten uten årer som nu var nærmest Jens. Den måtte altså først stanses i sin fart. Jeg la riflen til kinnet, tok sikte på båten og skjøt. Det blev en uro og et hyl i indianerbåtene, som man kun kan gjøre sig en forestilling om når man har sett en flokk folk på engang råd ville og til det aller ytterste forskrekket. Igjen holdt begge båter op å ro.

«Ro, ro, Jens!» skrek jeg av all makt. «Jeg skal holde båtene borte.»

Indianerbåtene med årene stoppet nogen åretak; de fikk øie på Mary, og et høit gledeskrik lot sig høre. Båten rodde dristig frem. Den måtte stanses i farten, dersom Jens skulde kunne komme til oss.

Jeg hadde atter ladet riflen, og atter knallet et skudd henover sjøen, men virkningen av dette skudd var høist uventet. Det blev først nogen røre i indianerbåten, som så plutselig dreiet av og rodde like henimot oss. Den var nu ikke over firti meter fra oss.

«Nu kan du holde op å ro Mary. Indianerne kommer hit: ta dine pistoler!»

I sin iver hadde Mary ikke sett sig tilbake, men bare rodd så meget hun orket. Nu reiste hun sig.

«Det er den store indianerhøvding, det er ham som bragte mig til Apekattøen,» utbrøt Mary.

Jeg hevet atter riflen for å sende en kule inn blandt den tette flokk.

«Skyt ikke, la mig snakke med ham.»

Mary gikk frem på den forreste kant av flåten og viftet til indianerbåten. I forstavnen på den stod en stor indianer. Og nu fulgte en samtale som jeg ikke forstod et ord av, men som jeg siden fikk forklart.

«Den Sterke Hai (så het indianeren) skal heve sine årer. Den Hvite Blomst vil tale med ham.»

Roningen ophørte.

«Hvad vil den Hvite Blomst, som blev bortført fra mig?»

«Hun vil at du ikke skal forfølge hennes venner. Den hvite mann er hennes bror.»

«Den hvite mann har sneket sig bort fra landsbyen. Han er snart i min makt, og den Hvite Blomst skal følge med tilbake.»

«Den Hvite Blomst er sterk og hun vil ikke følge dig. Men du har vært god mot den Hvite Blomst. Derfor vil hun advare dig mot å kjempe mot henne og hennes hvite brødre.»

«Haien er sterk; han tar alt med til sin by. Kun en gang blev den Sterke Hai redd for lyn og torden. Du må vende med tilbake.»

Årene falt atter i vannet, og båten nærmet sig.

«Ophold ham med snakk ennu en stund. Jens har fått en liten stripe vind. Han skyter foran båten, og kan komme hit innen indianerne legger merke til ham,» sa jeg til Mary.

Samtalen begynte igjen, og indianeren var uforstandig nok til å innlate sig på den, uten å se sig om efter Jens som han formodentlig anså som sitt sikre bytte.

«Ophold ham endelig med snakk. Bare nogen minutter.»

«Den Sterke Hai skal lytte til den Hvite Blomsts stemme. De hvites lyn er farlige. Har du ikke merket det?»

«Det tordner nok, men det dreper ikke,» sa indianeren med forakt.

«De hvite er mektige, men milde; de ønsker ikke å drepe sine fiender. Dersom Haien vender om, vil de hvite ikke skade ham.»

«Den Hvite Blomst må følge med tilbake, likeså Blankkniv og den Tordnende Hvite også,» svarte Haien, som nu fikk øie på Jens som ikke var langt fra oss. Dette var uventet for indianeren, og han forstod visstnok at det vilde være vanskeligere å ta oss dersom vi først kom sammen.

«Blakkniv skal dø,» sa han, og grep sin bue for å sende ham en dødbringende pil; men i det samme knallet min rifle, og Haien styrtet ned i båten. Han reiste sig imidlertid nesten likeså fort og skrek rasende til sine folk, som begynte å ro tilbake. Vi kunde se at han slo til høire og venstre for å skaffe sig lydighet, men forgjeves; frykten hos de ville var for stor til at de våget å komme oss nær. Da var det som om han blev grepet av raseri; han tok sin kølle, styrtet sig i vannet og svømmet med kraftige tak hen imot Jens flåte. Kulen kunde ikke ha gjort stor skade; for han svømmet meget fortere enn Jens kunde ro. Faren for Jens var ikke liten; ti den åren han hadde vilde bare være et dårlig våben mot den villes kølle, selv om han hadde min kniv med. Jeg gjorde mig atter istand til å skyte på indianeren da Jens ropte:

«Skyt ikke, han har nu med en annen fiende å gjøre.»

Like efter indianeren svømmet en stor hai.

Mary blev som lammet av skrekk, men hun hadde da åndsnærværelse nok til å rope til indianeren på hans eget sprog, at en hai var efter ham. Han vendte sig om, og så straks at han nu måtte forsvare sig selv istedenfor å angripe.

Han ventet rolig haiens komme, og nettop da den vendte sig om for å snappe efter ham, dukket han under, kom op på den annen side av haien, og gav den et slag med køllen sin. Som man kan skjønne kunde et slikt slag ikke hjelpe stort, og da dette hadde gjentatt sig nogen ganger, var det tydelig at indianerens krefter begynte å avta.

Han rope til sine egne folk at de skulde komme til ham, men de var altfor redde.

«Skyt på haien,» ropte Jens. «Indianeren er ikke farlig nu; men han er da et menneske og for god til haimat.»

Jeg sendte haien den ene kule efter den annen, den blødde meget, men det syntes bare å forøke dens raseri. Imidlertid rodde Jens nærmere hen til indianeren, og ropte til ham at han skulde skynde sig til flåten. Det lykkedes ham også ved anspennelse av sine siste krefter å svinge sig op på flåten til Jens, hvor han blev liggende aldeles utmattet. Nogen øieblikk efter var Jens og jeg atter sammen.

Det var ikke nogen tid til å ytre nogen glede over gjensynet; ti vi måtte tenke på vårt forsvar. Indianeren var riktignok fullstendig i vår makt, men han hadde kamerater, og de kunde ta mod til sig og angripe oss. Jeg gav Jens en rifle, en sabel og et par pistoler, jeg antar at han, bevebnet på den måte, følte sig mere sikker enn han nogensinne hadde gjort siden forliset.

Vår stilling var, tross det heldige utfall hittill, virkelig vanskelig; de to indianerbåter hadde forenet sig og lå i nogen avstand for å se hvorledes det nu vilde gå deres høvding, og vi var også sammen, men hvad skulde vi gjøre med den Sterke Hai, som lå på flåten og gispet av anstrengelse? Siden Haien ikke hadde fått fatt i sin navnebror, var det vel rimelig at vi også sparte ham. Han begynte å komme sig; han reiste sig halvt op og stirret på oss.

«Hvad skal vi gjøre med ham, Jens? Er det ikke likeså godt å binde ham?»

«Jeg tenker han er fullstendig tilfreds med det slagsmål han nylig har vært i, uaktet han er en modig fyr, som ikke så lett gir sig. Hittil har han befalt over mig, nu får jeg se om han vil lystre mig?»

«Sterke Hai, reis dig op,» sa Jens.

Haien reiste sig og kastet et sky blikk omkring sig, men gjorde ingen mine til å ville angripe oss. Det vilde også nytte ham lite, for vi stod alle tre med hver vår spente pistol i hånden, og han hadde ikke engang en kølle.

«Din bror, haien i havet, har jaget dig i min vold. Hvad vil den Sterke Hai nu gjøre?»

«Den Sterke Hai blev overrasket. Han kan atter styrte sig i bølgerne; han er ikke redd for haien i havet.»

«Nei, fordi den flyter med buken op. Min hvite bror har drept den istedenfor dig. Du var redd, nu er du modig.»

Den Sterke Hai vendte sig om og så på sin fiende, haien, flyte litt borte fra flåten. Han følte sannheten av Jens’ ord, og svarte ikke.

«Den Hvite Blomst og min hvite bror er milde, de vil ikke drepe dig. Du er vår slave.»

«Den hvite mann er mektig,» sa øboeren.

«Ja han er mektig, men tillike mild, han gir dig friheten. Du kan reise tilbake til ditt folk; men husk på at du ikke oftere kjemper mot den hvite mann.»

«Der er mange haier i sjøen, og mine båter er langt borte. Jeg er ubevebnet.»

«Du skal få min kniv, er det våben nok?»

«En liten stokk er nok til forsvar for den Sterke Hai når han er frisk. Men den Sterke Hai er såret. Din bror med lynet har truffet mig.»

Først ved disse ord blev vi opmerksom på at den Sterke Hai blødde av et sår i den venstre fot. Ved dette syn nærmet Mary sig straks for å forbinde ham.

«Gå ikke til ham, Mary, han kan være lumsk,» sa jeg.

«Jeg kjenner ham; han vil ikke tilføie mig noget ondt.»

«Den Sterke Hai og den Hvite Blomst er venner nu,» tilføiet hun i indianersproget. Jeg vil forbinde ditt sår.»

«Den Hvite Blomst er alltid min ven,» svarte øboeren og lot sig forbinde med et lommetørklæ.

«Vi kan ikke la ham svømme ut til sine båter, det vilde jo være mord her i dette farvann hvor det vrimler av haier,» mente jeg.

«Så får vi la ham rope sine båter hit,» svarte Jens.

Indianeren ropte, men hans folk var ennu ikke så fattet at de turde komme nærmere. Enden på det blev at indianeren fikk den lille flåte for at han på den kunde søke tilbake til sine folk. Da han reiste, sa han:

«De hvite har vært gode; vil de motta en høvdings vennskap?»

«Den Sterke Hai er vår venn,» svarte vi, «og dersom du elsker ditt folk, så forbyd dem å reise til vår ø. Vår torden rekker langt, og vi er ikke venner med dem alle.»

Derpå fikk han en åre, Og da Jens vilde gi ham min kniv, bad jeg han heller gi ham en av dolkene. Jeg hadde lyst til å beholde min tollekniv som hadde vært med i så mange eventyr.

Med kraftige åretak rodde den ville ut mot sine folk som mottok ham med gledesskrik. Derpå reiste vi hver vår vei, visselig hjertelig fornøid over at sjøslaget hadde endt så godt.

Det var nu over tre år siden forliset, og hele den tid hadde Jens tilbragt i et alt annet enn behagelig fangenskap. Der blev aldri tilføiet ham nogen egentlig overlast; men han var hele befolkningens slave, og uaktet han undertiden kunde gjøre sig gjeldende på grunn av sine større innsikter og erfaringer, så var hans stilling ufri og blev dessuten verre efterat Mary var blitt borte; man passet meget på ham og voktet nesten alle hans skritt.

Den morgen han opdaget at Mary var bortført, var en sorgens dag, for han visste ikke hvad hensikten var med det. Det var først siden han fikk vite at bestemmelsen hadde vært den at byttet skulde deles mellem de to høvdinger, slik at den ene skulde reise til Apekattøen med Mary, og den annen bli tilbake med Jens.

Da de som var dratt ut kom tilbake uten Mary, visste han lenge ikke hvad han skulde tro; men endelig fikk han vite at hun var «opslukt av en ildsprutende mann». Så forunderlig denne beretning enn lød, forstod dog Jens så nogenlunde sammenhengen, og uaktet de villes tale var høist forvirret og fortellingen om ilden som fór rundt dem på alle kanter meget overdreven, ante han at han over på den ø de ville hadde besøkt vilde finne civiliserte folk. At det var mig som holdt til der, drømte han imidlertid ikke om, og han var derfor meget engstelig for i hvilke hender Mary nu kunde være falt. Han besluttet sig derfor til å våge endog sitt liv for å komme bort fra de ville og over til det ukjente land. Men vanskeligheten stakk i å komme bort ubemerket. Han gikk riktignok fritt omkring, men man slapp ham aldri ut i en båt, uten at flere ville var med. Båtene var derfor under stadig opsyn, og han kunde bare håpe på en eller annen lykkelig tildragelse en dag vilde hjelpe ham. Han lå våken så mangen en natt og tenkte på hvorledes han skulde bære sig ad.

Jens, Håkon og Mary.

Endelig en dag som han gikk langs stranden, så han et seil, som ikke lignet noget han hadde sett i øboernes eie. Det var et virkelig seil av seilduk, heist på masten av en elendig flåte. Han tenkte først at det måtte være kommet nogen ulykkelige skibbrudne likesom han selv til øen; men da han hverken så eller hørte folk, falt det ham inn at flåten kanskje måtte være drevet dit. Den lå inne mellem nogen trær som hang utover stranden, men den var ikke fastgjord. Da det ikke lot til at nogen av indianerne ennu hadde sett den, tok han seilet av og skjulte det mellem buskene. Selve flåten så da bare ut som sammenbundne rør. Den vilde nu temmelig lenge kunde undgå opmerksomheten.

Nu syntes han at han var kommet temmelig langt på vei med sin plan om å rømme fra de ville. Han hadde en farkost som de ville ikke kom til å savne. Han hadde da utsikt til å få et forsprang, når han endelig våget sig ut på den farlige fart.

Men der gikk ennu mange dager innen leiligheten bød sig. Han måtte nemlig søke å få årene ut av indianerbåtene forat man ikke skulde kunne innhente ham, og han måtte ha medvind for å kunne benytte sitt seil. Han forestillet derfor høvdingen en dag at årene burde bringes op til ham for å gjøres lettere og finere. Indianerne gikk i fellen. Alle årer blev bragt til hans hytte, og han gav sig straks iferd med å spikke på dem. Han arbeidet hele natten og hadde da ødelagt alle årer. Da solen stod op, snek han sig med hele sitt eie, kniven og et gresskar vann ut av hyttebyen og hen til sin flåte. Den var snart rigget, og ved morgenbrisen gled han fra land. Det gikk godt. Jo lenger han kom ut, desto friskere blåste vinden. Men flåten var allikevel en dårlig seiler.

Riktignok var farten over det åpne hav farlig, men den største fare truet fra hyttebyen. Han kunde ikke vente å være ute av syne før de ville stod op, og når de så seilet ute på havet, savnet ham, og så sine ødelagte årer, vilde de nok forstå hvorledes det hang sammen.

Med utrettelig iver arbeidet Jens sig utover sjøen, og så efter om han kunde merke nogen bevegelse inne i hyttebyen. Alt var rolig; han var alt så langt borte At han ikke kunde se folk, og selv husene begynte å svinne for hans blikk.

«De innfødte vil ikke kunne se dig når du ikke kan se dem,» tenkte Jens og frydet sig over sin vellykkede frelse. Han var imidlertid en altfor forsiktig mann til å sakne farten eller holde op å ro.

Endelig kunde han ikke engang se hyttene i byen. Men Jens så ikke hvad der foregikk inne på land; han så ikke at den ene indianer efter den annen krøp ut av hyttene; han så ikke at man begynte å lete efter Jens da han ikke viste sig og ikke fantes i sitt hus; han så ikke hvorledes alle øboerne myldret omkring på alle kanter. Han hørte heller ikke hvilket forbitrelsens hyl der reiste sig, da man fant alle de ødelagte årer, og man således forstod at han var rømt utover sjøen.

De villes skarpe øine opdaget snart den lille sorte prikk, Jens og hans flåte dannet ute på havet, og de tenkte først at han hadde tatt en av deres båter. De overbeviste sig imidlertid snart om at de hadde alle sine båter i behold, og efter å ha heist matteseilet på en av dem, satte de efter Jens.

Det gikk godt i begynnelsen; med den lettseilende dobbeltbåt halte de inn på Jens. Men dette varte bare en kort stund; morgenvinden døde snart bort, og der lå de langt tilhavs uten en åre.

Jens, som så at han blev forfulgt, lo så smått ved å se indianerbåten ligge der næsten ubrukelig; da nærmet en annen indianerbåt sig fra land. Der hadde man været forsiktigere; man hadde fått istand nogen årer, og det hadde været ute med Jens hvis han ikke nettop i det beleilige øieblikk hadde fått hjelp av Mary og mig.

Så var vi da atter forenet.

Howell og Nelsons mannskap.

DA «Lord Nelson» forliste, gikk kaptein Howell med sitt mannskap i storbåten og forlot Jens, Mary og mig på det synkende vrak.

Man skulde tro at når det blåser slik, at et stort skib som «Lord Nelson» går under, måtte en liten båt som den hvortil kaptein Howell med mannskapet, styrmenn, negerkokken og malaiergutten hadde tatt sin tilflukt, være dømt til hurtig undergang. Men mange eksempler viser, at en åpen båt, som blir godt håndtert, kan holde ut i et rasende uvær, og føre sitt mannskap til frelse, om enn gjennem uhyre anstrengelser og mange lidelser. Alt håp er altså ikke borte, selv om man befinner sig i åpen båt midt på det store ocean; faren skriver sig ikke så meget fra storm og bølger, som fra hunger og tørst. Når et skib holder på å gå under, når man under en storm søker å sette ut en båt, da får man ofte ikke tid til å forsyne sig med disse livets første og største fornødenheter, brød og vann. I en hast får man ned i båten hvad der nettop ligger forhånden; mannskapet firer sig ned og kapper fanglinen hurtigst mulig, forat ikke båten skal slåes istykker mot skibssiden. Det er et vanskelig arbeide å sette en båt på vannet under slike omstendigheter. I sjøen går det ikke an å ha båtene slepende efter skibet, som når skibet ligger i havn; gjorde man det, vilde de gå under i den første friske vind, eller slite sig løs. De må derfor heises ombord, hvor de enten settes på dekket, eller henges i store bøiler på siden av skibet, slik som vi stadig ser dem på dampskibene. En båt som skal kunne tåle sterk sjø, og dessuten bære en skibsbesetning, må være både tung og stor og er derfor ikke lett å håndtere. Og har man endelig fått den ut, er ennu den største vanskelighet tilbake, nemlig å hindre den fra å bli knust mot skibet.

Kaptein Howell hadde lykkelig fått båten i vannet og støtte fra. Hver mann arbeidet godt og hindret båten fra å drive mot revet, og i det farvann hvor båten var, vilde de skibbrudne snart ha nådd til en eller annen ø og så siden søkt hen til en havn, hvis kapteinen hadde hatt kompass; men uheldigvis hadde det tatt skade idet han hoppet i båten.

Han hadde imidlertid ferdedes sålenge i de farvann han nu befant sig i, at han så nogenlunde kunde vite i hvilken retning han skulde styre, og det var håp om frelse, da man hadde vann og brød for flere dager, hvis man var sparsommelig.

Båten blev tumlet om av de rasende bølger hele eftermiddagen og den følgende natt, og mannskapet arbeidet skiftevis ved årene for å holde båten fra de farligste steder. Ut på natten la vinden sig noget, og da man den følgende morgen så sig om, var man på det åpne hav uten synlig land på nogen kant.

Lenger ut på dagen blev været meget godt, så mannskapet kunde få nogen hvile, og man kunde snakke om hvad det var best å gjøre.

Ulykken hadde ikke i minste måte forandret kaptein Howell, som var likeså umedgjørlig og tyrannisk som nogensinne og ikke hadde nogen evne til å holde motet oppe på sitt mannskap. Det brød som blev utdelt blandt dem, blev krydret med de skrekkeligste forbandelser over dem som skulde spise det, og det vann som han ikke kunde eller turde nekte dem, var iallfall ikke vel undt. Han behandlet alle som slaver, like fra styrmannen til malaiergutten. Og han hadde makten i sin hånd, for han var den eneste av dem som hadde våben; hans to revolvere stakk fremdeles i hans belte, og uaktet han hadde sendt en kule efter Jens, hadde han allikevel ennu ni skudd tilbake; med andre ord, det rasende menneske hadde hele mannskapets liv i sin hånd.

Skulde man bli flere dager i båten, måtte han jo sove, og da kunde han bli overfalt; men han hadde meget vel beregnet at styrmannen som satt på hans ene side, ikke vilde være med på et oprør, og at båtsmannen, som satt på hans annen side, var så forhadt av mannskapet for sin opførsel i Sidney, at han ikke turde annet enn våke over kapteinens sikkerhet.

Hadde altså livet ombord i «Lord Nelson» vært ubehagelig, så var livet i båten elendig. På knapp kost, tørstende, motløs og utmattet, måtte de stakkars mennesker arbeide like under øinene på en mann som hatet dem og fant sin glede i å plage dem.

Kaptein Howell spurte visstnok sin styrmann og båtsmann hvilken kurs man skulde ta, men han handlet likesålitt nu som før efter det råd han fikk. Styrmannen vilde at man skulde sette kursen nordover for å komme til Ny-Guinea; men kapteinen mente at man burde seile vestover for å komme til Timor, og slik blev det. Han kunde ha rett i å velge den kurs, fordi man nettop da hadde en makelig østenvind; men Timor er en forholdsvis liten ø og ikke lett å finne, når man hverken har kart eller kompass. Denne dag var altså opholdet i båten enda utholdelig; for der var da litt hvile efter den anstrengende roning, og man fikk et stykke brød og litt vann. Men alt den følgende dag begynte alle de med en slik reise forbundne lidelser å innfinne sig. Båten var seilet fremover time efter time, uten at man hadde sett land eller noget som kunde tyde på at land var nær. Mannskapet lå sammenkrøpet, uthungret og elendig, dels nede i båten, dels på toftene. Kapteinen satt fremdeles akterut, taus og streng. Han var fullstendig edru nu, ti han hadde ikke fått tid til å ta sin kjære «leskedrikk» med sig. Men så beholdt han til gjengjeld den største del av brødet og vannet for sig selv.

Jeg skal spare leseren for beskrivelsen av det elendige liv i båten i de par følgende dager. Hungeren og tørsten krevet sine offere, nogen døde i båten, andre blev grepet av fullstendig vanvidd og sprang overbord, nogen fant sig med gudhengivenhet og bøiet sinn i den hårde nød, andre klaget og knurret. Endelig den tolvte dag var der ikke flere tilbake i båten enn kapteinen, styrmannen, båtsmannen, negerkokken og malaiergutten; men det var kun benraden av disse mennesker; de var alle, på kapteinen og malaiergutten nær, over det punkt da man lider. De var sig ikke lenger bevisst, og deres lidelsers mål vilde snart være fullt.

Kapteinen var også uttæret og medtatt; men han hadde holdt sig meget bedre. Han hadde tilvendt sig den største del av den sparsomme proviant og det likeså sparsomme vann, og hadde ennu en liten, godt gjemt beholdning. Malaiergutten hadde opholdt livet fordi han var i sin kraftigste ungdom.

Kapteinen satt ennu bak i båten; men det var ikke den samme kraftige mann som hadde raset så ombord i «Lord Nelson». Han var sammensunken, og hadde ikke lenger nogen kraft til å styre båten, som drev hvor vind og strøm førte den hen. Malaiergutten lå sammenrullet som en hund foran i båten og åpnet bare nu og da øinene for å kaste et halvt avsinnig, halvt forskrekket blikk på kapteinen.

Styrmannen, båtsmannen og kokken lå midt i båten, aldeles uten sans og samling. Det var det sørgeligste billede på nød, elendighet, forlatthet og håpløshet. Det var ingen stø hånd som førte roret lenger, intet øie som voktet på seilet. Båten var prisgitt til bølgenes og vindens luner; hvor den vilde lande var umulig å si, ja, den vilde kanskje aldri lande, den vilde drive med de sørgelige levninger av de menneskelige skabninger som nu befant sig i den, men som bare hadde få timer å leve hvis hjelpen kom snart.

Båten drev, drev, drev — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —

Det var ut på morgenen den fjortende dag, da kapteinen kom til sig selv ved at båten plutselig gjorde en ganske uventet og usedvanlig bevegelse; der fulgte en skurrende lyd, og båten støtte på grunn.

Det var et sørgelig syn som viste sig for ham; en liten sandbanke, ikke stort større enn at han med et øiekast kunde overse den. Og allikevel oplivet dette syn ham. Det var da fast land, det var kanskje mulig at der kunde finnes noget spiselig. Ute på det dype hav, langt fra land, nytter det i almindelighet ikke å fiske, her ved banken kunde man gjøre sig håb om å fange fisk.

Så godt som hans svake krefter tillot det, ravet han ut av båten og krøp iland, dog først efter å ha gitt hver av sine reisefeller et spark for å vekke dem. Bare malaiergutten rørte på sig, men dermed blev det også; han gjorde intet forsøk på å gå iland.

Så svak kapteinen var, hadde han da tatt med sig sitt lille forråd av brød og vann, og uten engang å tenke på å gi de ulykkelige i båten noget med sig, satte han sig på strandbredden og forfrisket sig. Han var en for kraftig karakter til nu mer enn før å gi efter for fristelsen til å fortære hele sitt lille forråd. Han visste at hans eneste håp stakk i å tøie sitt forråd sålenge som mulig. Efter nogen munnfuller gjemte han derfor resten omhyggelig, og så sig om. Han fant et par skjell som han uten videre spiste, han fant flere, og den hårdhjertede, grusomme mann gikk hele dagen og spiste, hvad spiselig øen frembød, uten å gjøre noget forsøk på å hjelpe de ulykkelige i båten.

Kapteinen tilbragte dagen nokså behagelig, og kom endog til krefter. Han sov en stund midt på dagen, våknet ut på eftermiddagen og følte sig styrket. I båten var det fremdeles rolig. Malaiergutten kunde gjøre en liten bevegelse eller utstøtte et sukk en enkelt gang; men dette hadde ingen innflydelse på Howell, som atter fikk sig et måltid på skjell.

Utover eftermiddagen viste der sig tegn til at værforandring vilde inntre; nogen sorte små skyer steg op av havet ytterst i synskretsen, de bredte sig ut og blev større; Howell forstod at en storm vilde komme, og fra hvilken kant. Båten lå på øens leside, den kunde altså ligge hvor den var, men den måtte fortøies godt. Dette gjorde han og satt så og betraktet uværet som nærmet sig.

Det vilde bli regn!

Det trengte han til i høi grad; hans egen beholdning av vann var nu innskrenket til nogen få vinglass. Han kunde samle regnvann. Hvorledes? I båten, i seilet og på sine ankere! Han hadde ennu så megen kraft, at han kunde øse båten lens, for at det vann som kom i den kunde bli brukbart. Likeledes la han seilet slik, at regnet vilde opfanges i det, og derfra renne ned i ankrene, som han stillet på land.

Uværet kom nærmere; det kom først enkelte vindstøt, letsaget av enkelte store dråper, så blev vinden støere og regnet tettere. Howell var redd for at det kanskje ikke vilde bli meget regn, kanskje ikke tilstrekkelig til først å væte seilet og siden la noget flyte ned av det. Han dyppet derfor seilet i sjøen. Det var en sikkerhetsforanstaltning; men han kunde ha spart sig den, ti innen nogen minutter styrtet regnet ned.

Man kan tenke sig hvilken nydelse det var for Howell efter så lang tørst atter å få drikke i fulle drag så meget han ville.

Regnet hadde også innflyelse på de fire ulykkelige i båten, malaiergutten kom sig først. Da han var riktig gjennembløtet, begynte han først å røre på sig, så reiste han sig op, og selv hans matthet, eller den gamle frykt for kapteinen kunde ikke avholde ham fra å styrte hen til seilet og slukke sin tørst. Derpå falt han om på sanden, men bare for efter en stunds forløp atter å drikke. Sulten innfant sig da med ennu mer bydende krav, og han krøp langs strandbredden, hvor han spiste hvad han fant, som var tyggelig, for spiselig var det egentlig ikke. Imidlertid gjorde det da sin virkning på ham, det stillet mavens sterkeste krav og gav ham ro.

Men selv gav han sig ikke ro. Malaiergutten, til hvem man ikke kunde stille nogen fordring på kjærlighet til sin næste og beredvillighet til å opofre sig, viste sig nu meget bedre enn kapteinen, til hvem der med rette kunde gjøres meget store fordringer.

Hvem var nemlig denne malaiergutt? Han var en stakkars vill, som ved et eller annet tilfelle var kommet ombord i et europeisk fartøi; han hadde lært litt skibsarbeide, lært litt engelsk og hadde endelig tatt hyre som kahyttsgutt. Han var vant til å mishandles hjemme, og han blev mishandlet ombord i skibene — ikke minst av kaptein Howell. Han hadde aldri lært noget, hadde intet navn, ingen foreldre, intet hjem, ingen brydde sig om ham. Han var ikke gammel; men han hadde allikevel fart verden rundt, fra havn til havn og fra land til land.

Denne uvidende og mishandlede gutt, han tenkte på de tre elendige skapninger i båten, han hjalp dem, mens kapteinen bare tenkte på sig selv. Han fikk trukket dem iland, men kapteinen hjalp da litt til, fordi han derved vilde hjelpe sig selv; han hadde god grunn til å ville ha styrmannen, båtsmannen og negeren ut av båten.

De to ankere var nu fylt med vann, alle hadde drukket sig utørste og i båten var det en mengde vann som var drikkelig, selv om det ikke var godt. Uværet hadde raset fra sig, og de fire skibbrudne hadde ikke annet å gjøre enn å innrette sig for natten. Det var snart gjort. Styrmannen, båtsmannen og negeren var ennu aldeles hjelpeløse, de lå på sanden riktignok endel oplivet, men udyktige til enhver gjerning. Kapteinen bredte seilet over båten, for at vannet ikke skulde fordampe, og malaiergutten krøp fremdeles om på stranden for å søke mat til sig selv og sine tre lidelsesfeller.

Natten gikk, og dagen rant op, klar og varm. De to ankere blev satt tilside, man skulde først bruke det vann som var i båten. Det var med en glupende hunger kapteinen og malaiergutten gikk rundt holmen. Kapteinen slukte selv alt han fant; gutten delte med styrmannen, båtsmannen og negeren.

For de skibbrudne var det en stor overgang fra å være i båten uten mat og drikke til å være på landjorden med vann — iallfall for øieblikket i overflod — og noget om enn sparsom og just ikke velsmakende mat. Med den legemlige kraft tiltok også viljen og evnen til å virke og tenke. Alt den følgende dag, hadde malaiergutten fått istand et fiskesnøre, og fanget fisk. I båten var der jo tau, og han var fra barnsben av vant til å hjelpe sig med lite. Han fikk fisk i overflod, og i de følgende dager kunde de skibbrudne spise sig mette efter den lange faste. Da kapteinen hadde sine ladde pistoler, kunde man lett få ild. På øen fantes det ikke noget som var brennbart, derfor tok man et par bundtiljer i båten.

Dette kunde ikke vare lenge, vannet vilde snart slippe op, og det var ikke mange deler av båten som kunde brennes uten skade. Man måtte derfor søke å komme bort fra øen. Da nu alle mann var så friske at de kunde hjelpe til, hadde man snart fisket og tørket så mange fisk, at det vilde være proviant for en lang tid. Den tørkede fisk og de to vanntønner blev bragt ombord i båten. Man skulde sove den siste natt på sandholmen og den følgende dag atter seile ut på det store hav.

Dette var beslutningen; men det blev anderledes. Alle mann la sig forhåbningsfulle på den fine sand for å hvile ut; men da klokken var ett, listet en av de fem menn sig op, stjal sig ut i båten, løste den og grep årene. Nogen åretak bragte ham bort fra stranden. Han reiste masten, heiste seilet og satte kursen bort fra øen.

Det var naturligvis kaptein Howell som begikk denne nidingsdåd. Maten og vannet vilde vare lenger for en enn for fem, tenkte han; det var ikke mulig å vite når han traff på et land eller på et skib. Nu kunde han drive eller seile om i henved en måned uten å sulte ihjel. Hvad der blev av de fire som han efterlot på holmen, var ham likegyldig.

Kaptein Howell med sin stjålne båt, sitt stjålne vann og sin stjålne fisk, var alt langt borte, da den ene av de skibbrudne våknet og fant at de så skammelig var forrådt av ham, hvis plikt det hadde vært å hjelpe dem med råd og dåd. De kunde fra begynnelsen ikke tenke sig muligheten av, at han virkelig hadde forlatt dem for alvor. De fant ut de urimeligste grunner for at han bare var seilet ut en tur og snart vilde vende tilbake.

Riktignok kunde de ikke tenke sig, at han var reist ut for sin fornøielses skyld, derfor antok de at han hadde sett et skib ute på sjøen, og at han var seilet ut for å innhente det. Den som holder på å synke, griper efter et halmstrå, og de fire forrådte grep med begjerlighet efter den mulighet, at Howell vilde komme tilbake. Atter begynte en tid full av nød og elendighet. Nu kunde de visstnok få mat, d.v.s. de kunde få rå fisk; men de hadde ikke vann og ikke håb om å komme bort fra den øde, sørgelige plett de var innestengt på. Det var likeså godt å legge sig til å dø straks, hvis ikke Howell snart kom tilbake.

Det var malaiergutten, som hadde vist sig meget meget flink og opofrende, atter den som bidrog vesentlig til å gjøre livet utholdelig. Da hele vannbeholdningen var borte, måtte man søke om mulig å skaffe sig vann.

Der fantes ikke et hull eller en fordypning, som det kunde være vann i på hele holmen, — — men man kunde gjøre en fordypning. Sanden var så løs at det ikke vilde være vanskelig å grave et stort hull, selv med bare hendene, kanskje vannet vilde sile sammen der.

De var fire mann om arbeidet, og alt samme dag hadde man et dypt hull, og jorden var så fuktig at man kunde vente å se noget vann der den følgende morgen. Det gikk også virkelig slik. Hvis man like ved stranden lager et hull, så dypt at man kommer under havspeilet, strømmer vannet til dette hull; mens det salte vann trekker sig gjennem jordlaget, blir det drikkelig, om enn ikke godt.

De skibbrudne fikk altså vann, og hadde så intet annet å gjøre enn å fiske til livsophold. Ild hadde man ikke, man måtte spise fisken rå; men da det var meget varmt, tørket man først fisken i solen. Herved blev den iallfall noget appetittligere å spise.

Slik levet disse fire skibbrudne dag efter dag. Det var et sørgelig liv, og ikke til å holde ut i lengden. Bare malaiergutten syntes å passe for et slikt liv, han var iallfall merkverdig flittig i det lille arbeide som var å gjøre, og opfinnsom og rådsnar.

Der blev ikke talt meget av folk som var i en så fortvilet stilling. Der var virkelig ikke noget å snakke om, og de fire passet heller ikke godt sammen. Styrmannen var en skikkelig mann som hadde vanskelig for å være sammen med båtsmannen, som ombord på «Lord Nelson» hadde vist sig renkefull og uhederlig. Negerkokken snakket et sprog som bare bestod av enkelte forvanskede ord, og malaiergutten var heller ikke meget bevandret i engelsk. Han var dessuten taus av naturen, dudde mere til å handle enn å tale. Det var således taust, øde og sørgelig på holmen; når hungeren var nogenlunde stillet og tørsten lesket, la man sig, for de fleste begynte alt å bli sløve.

Men malaiergutten var forhåpningsfull. Styrmannen hadde et par dager lagt merke til at han time efter time kunde sitte ytterst på den ene kant av holmen og stirre ut over havet, som om han ventet noget fra den kant. Styrmannen stirret i samme retning, men så ikke noget.

«Hvad bestiller du, Borneo?»

«Jeg ser efter land!»

«Tror du at landet kommer drivende?»

«Jeg ser land!»

«Hvor?»

«Rett ut så!»

«Jeg ser ikke noget.»

«Jeg ikke se nu! først når sol lenger nede.»

«Er du viss på at det er land!»

«Ikke viss, tror!»

«Har du sett det lenge?»

«To dager, ganger! Idag tredje dag! Hver gang sol langt nede.»

Styrmannen satte sig ved siden av malaigutten for å se på landet «når sol langt nede», uaktet han hadde meget lite håp om nogensinne å komme fra det «land» hvor han nu befant sig. De satt der time efter time, endelig sa Borneo: «Jeg ser land», og pekte ut mot en blank stripe som viste sig allerytterst i synskretsen.

«Er den stripe land?»

«Hvad ellers? Ikke vann. To ganger sett likedan. Ikke vann! Se i morgen tidlig, se imorgen aften! Finne nytt land, stort land, større land, trær, mat, drikke, årer, båt,» begynte Borneo i forutfølelsen av all den herlighet som de kunde finne på det nye land.

«Men vi kan ikke komme til landet, selv om stripen virkelig er et land.

«Vi gjøre båt.»

Styrmannen fikk virkelig av Borneo en slags forklaring om hvorledes det skulde være mulig for fire nesten uthungrede skibbrudne, som var på en sandbanke, hvor der ikke fantes spor av tre, å gjøre en båt som kunde føre dem til et land som kanskje fantes langt, langt borte fra dem. Han fikk en slags forklaring, men enten forstod han den ikke, eller også anså han foretagendet for umulig, men Borneo var ved godt mod. Det blev avtalt at de tre øvrige skibbrudne den følgende dag og morgen skulde se efter stripen, landet, mens Borneo satte sitt båtbyggeri iverk.

Ved de kyster hvor innbyggerne pleier å dukke efter koraller og perlemuslinger, er svømmedyktigheten utviklet i en utrolig grad, folk beveger sig med likeså stor hurtighet og sikkerhet i vannet som på landet, og de besitter i høi grad evne til å opholde sig under vannet. Borneo forstod sig på å svømme og dukke, og hvad der er nødvendig ved de kyster, på å forsvare sig mot en hai. Perlefiskerne pleier til forsvar mot haien ofte bare å ha med en kort stokk, som er tilspisset i begge ender. Den anbringer de med utrolig ferdighet i haiens opspilte gap, nettop som den vil hugge til.

Denne ferdighet var det Borneo stolte på, da han fortalte styrmannen at de måtte over til det nye land. Der var haier nok omkring holmen, og uten å betenke sig et øieblikk gikk Borneo den følgende morgen ut på haijagt. Han hadde en henved to fot lang stokk og sin kniv. Det var et engstelig øieblikk for tilskuerne på land; men Borneos bevegelser var så sikre, og hans tillit til sig selv så stor, at det også inngjød tillit.

Landet gikk langgrunt ut i sjøen på de fleste steder, men Borneo valgte et sted hvor det var brådypt. Han hadde ikke svømmet lenge omkring, før en hai viste sig. Den nærmet sig først sakte, så ivrigere og hurtigere, og styrte like hen til Borneo, som vendte hodet like mot den. Borneo forholdt sig heller ikke rolig. Han svømmet haien imøte; han måtte være i bevegelse for å ha desto større kraft til å dukke eller gjøre hvilketsomhelst annet omstendighetene tilsa. De to fiender nærmet sig mer og mer; de er like innpå hinannen; haien gjør et par ivrige og griske slag fremover, den kaster sig halvt om på siden for å hugge efter Borneo; men da den har åpnet sitt skrekkelige gap, lukker den det aldri mer; en sterk spiss stokk står opreist mellem dens under- og overkjeve, og det er Borneo som har satt den der.

Man kan tenke sig at det store, sterke dyr gjorde nogen veldige kast i vannet på grunn av den skrekkelige smerte og den ubehagelige stilling den var i. Haien var ikke meget farlig nu, den kunde ikke bite. Men den var heller ikke død, og dø måtte den dersom den skulde komme de skibbrudne tilgode. Men Borneo forstod også å drepe den. Først blindet han den; han kunde nu da dens gap stod opspilt, sikrere nærme sig dens hode enn dens hale, og det var en lett sak for ham å stikke øinene ut på den; fra den tid var den fullstendig prisgitt Borneo, som svømmet og dukket omkring, gav den knivstikk og styrte dens bevegelser nesten som han selv vilde.

Det hadde vært en farlig kamp, og for en uøvet vilde den ha vært umulig; men Borneo gikk seirrik ut av den. Ved hjelp av et taug, som fantes liggende igjen efter båten, blev den døde hai halt til land, nettop der hvor Borneo hadde begynt sin farlige svømmetur.

Det var ganske merkelig hvorledes de tre menn som fra stranden var vidner til denne kamp og denne seir, tedde sig. Båtsmannen stod med opspilte øine, men forresten visstnok ikke med andre følelser enn om han var vidne til et slagsmål mellem to hunder. Det var ham personlig likegyldig, hvad utfallet blev; ti han kunde ikke forstå hvad haien hadde med befrielsen fra den ufruktbare sandholme å gjøre. Når det i kampens hete gikk godt for Borneo, skoggerlo negerkokken, slo sig på knærne og danset om på sin egen kluntede måte. Styrmannen så på den flinke villes modige adferd med beundring og med frykt forat han skulde bukke under i den, som det syntes, så ulike kamp, og da kampens utfall var sikkert, slo han hendene for øinene, som om han trengte å samle sig efter det gripende skuespill, og sendte en takkebøn op dit hvor selv den forlatte ikke er forglemt.

Da man ved forenede krefter hadde fått haien på så grunt vann at den ikke lenger fløt, åpnet Borneo buken på den og tok ut endel tarmer. Disse blev skåret i lange strimler, og med dem sydde, eller rettere snørte han igjen alle de sår han hadde gitt haien, og sydde også igjen munnen på den.

Styrmannen hadde trodd at man skulde flå haien og gjøre en slags båt av skinnet og benene; men det var ikke Borneos mening. Haien skulde ved solens hjelp bli båt uten videre arbeide.

Borneo var ikke fornøid med denne fangst, han angrep og drepte ennu to haier, og behandlet den ene av dem på samme måte som han hadde behandlet den første. Den annen derimot blev flådd — — og det var heldig, hver mann hadde sin kniv — — og skinnet blev straks skåret i strimler til taug. Likeledes blev hele skrotten trukket op på land, for at kjøttet skulde falle fra benene; dem hadde man nemlig bruk for.

Alle mann arbeidet villig; ti man så at det var en forstandig plan i det Borneo foretok sig. De så at de gjensydde haier for hver time de lå i solen blev tykkere og mere utspilt, og at de fløt lettere. Det hadde sin naturlige grunn i at de begynte å råtne, og at de gassarter som derved blev utviklet, ikke fikk slippe vekk. Når de to haier blev bundet forsvarlig sammen, vilde de kunde bære en meget stor byrde, og alle fire ulykkeskamerater trodde at de i godt vær måtte kunde komme over til en ø eller et fastland med en slik flåte.

Dette arbeide tok lang tid, og det var ikke nok med at flåten skulde gjøres istand; man måtte fiske for å ha endel tørket fisk med til proviant, og man måtte ha vannsekker. De blev gjort av haiskinn og var tette; men vannet vilde visst komme til å smake avskylig. Så måtte man ha noget å ro sig frem med — — man måtte ha årer eller seil.

Til årer og ror skulde haiens ben brukes. De vilde ikke være meget hensiktsmessige; men det var ikke noget valg.

De to haier som for hver dag svulmet mere og mere op, blev endelig bundet sammen med sterke taug av haiskinn og derpå bragt ut på dypet. Det ekle arbeide å skrape kjøttet av benene på den hai, man hadde skåret op, var vel overstått, og for våre skibbrudne stod der nu ikke annet tilbake enn å bringe vann og proviant «ombord». Det var snart gjort; ti det hele bestod av noget tørket fisk og to poser vann.

Flåtens bærekraft var fullstendig stor nok; den sank ikke meget ned da alle mann var ombord. Men det vilde ikke bli nogen behagelig seilas, for det var nesten ikke mulig å stå på det glatte, slibrige skinn, og det var heller ikke stort rum til å sitte eller ligge.

Men når man i lang tid har lidt alskens lidelser og savn, når håbet nesten er tapt, og man ikke øiner nogen rimelig utvei, blir selve forandringen en kilde til å lette byrden. Det hadde vært forbundet med mindre lidelser og anstrengelser og med mindre øieblikkelig fare å forbli på sandholmen; men det var en forandring å komme ut på malaierguttens flåte. Riktignok er det så at den del av havet hvor de befant sig er opfylt av øer, og at malaiergutten trodde å ha sett land; men deres midler til å komme frem og til å styre flåten, var så utilstrekkelige at de likeså snart kunde drive bort fra, som hen til landet. Skulde der komme storm og bølgegang, vilde de ikke kunde holde sig på flåten, og selv en sterkere strømsetning vilde de ikke kunne overvinne. Med to kjeveben og rygraden av en hai, vilde man nemlig ikke kunne ro med synnerlig kraft. Hvis leseren har befundet sig i en båt og bare hatt et øsekar eller et åreskaft å ro med, vil han kunne gjøre sig nogen forestilling om hvilken anstrengelse det krevdes for å få flåten fremover i en bestemt retning.

Lykken var dog forsåvidt med de fire modige menn; for de var ikke kommet langt fra land, innen flåten blev grepet av en strøm, som syntes å føre dem i den ønskede retning.

På god skibsvis delte man arbeidet mellem slik at to og to rodde av gangen, mens de andre to hvilte. Nede i den innsenkning som var fremkommet ved at haiene var bundet sammen, blev maten og vannposene opbevart, og der måtte man også strekke sig når man skulde hvile, mens de to som rodde, satt fremme ved hodet på haiene. Malaiergutten rodde sammen med styrmannen, båtsmannen med negerkokken. Negerkokken var alltid meget ubehjelpelig og ubetenksom, og man kunde være sikker på at dersom der kunde gjøres en feil, begikk han den, derfor hadde man også gitt ham den strengeste advarsel om ikke å røre vannposen; ti man kunde vedde to mot en på at hvis han åpnet en pose, vilde han slippe den og spille de dråper som var så nødvendige til livets ophold. De var så redd for at noget slikt skulde hende, at de stadig hadde et øie med ham; og man var også så heldig å undgå et slikt uheld. Men, som sagt, negeren kunde ikke la være å forårsake forstyrrelse. Han og båtsmannen skulde avløses for å gi plass for styrmannen og Borneo som skulde ro sin tur. Båtsmannen reiste sig forsiktig op og rakte sin åre til styrmannen, men kokken som ikke var vant til å tenke, gjorde plutselig et uventet lite kast på sig, der sendte først ham selv, og siden båtsmannen, som stod på det slibrige dekk, hodekuls ut i sjøen. Det var en lykke for dem at det ikke var nogen hai i nærheten, ti ellers kunde det blitt en meget farlig sak. Hverken båtsmannen eller negeren kunde på nogen måte måle sig med Borneo i å svømme, og en slik ferdighet skulde der til, om man skulde redde sig for en hai. Med noget besvær blev de to ulykkeskamerater trukket op på hver sin side av den lette flåte, og efter denne lille avbrytelse fortsattes roningen mot det ukjente, ja man kan gjerne si usette land.

Slik var dagen og natten gått hen for de fire skibbrudne uten at noget vesentlig tildrog sig, og da morgenen brøt frem, var frelsen nærmere enn de hadde turdet håpe. For en frisk bris kom et indianerskib seilende, og det så like mot dem som om det hadde satt sin kurs efter dem.

Borneo og negeren jublet; styrmannen og båtsmannen var ikke synderlig glad ved utsikten til å komme i fangenskap eller bli myrdet; for man kan ikke stole på alle skib som treffes i disse farvann. Deres stilling var imidlertid så fortvilet, at de måtte gjøre alt for å bli bemerket av prahuen. Da den kom nærmere, begynte de derfor å skrike og vifte. Det gjorde ikke nogen synderlig virkning på prahuen; ti den stod fremdeles like ned på dem; men de skibbrudne tenkte som så, at jo før man fikk øie på dem desto bedre var det. Der var jo en mulighet for at prahuen kunde dreie av uten å komme til dem.

Prahuen kom nærmere. Man kunde tydelig se matteseilet, som var utspilt med trestaker; man kunde endog se folkene ombord; men ennu lot det ikke til at disse hadde sett de skibbrudne.

Man skrek og viftet. Endelig blev der liv og røre ombord i prahuen, dens kurs blev forandret en smule, og en mann viftet til dem igjen. Man hadde altså sett dem.

Prahuen kom nærmere, det store matteseil falt, og med minsket fart gled prahuen like forbi de to flytende haifisk. Der blev kastet et taug til dem, som Borneo grep; men da han ikke hadde noget feste på det glatte dekk, kunde han ikke trekke «båten» med sig; men han vilde heller ikke slippe tauget. Han blev derfor trukket med av skibets fart, og plasket i vannet, idet han holdt sig i tauget.

Det hadde ikke stort å bety for Borneo; han blev snart heist ombord, og de tre som nu var tilbake på haifiskene, kunde se at han snakket med en mann ombord, hvem han viste stor ærbødighet.

Prahuen gled fremdeles lenger bort fra flåten. Skulde det være mulig at de vilde overlate dem til deres skjebne? Vilde Borneo, som hittil hadde vært så god kamerat, ikke kunde hjelpe dem nu. Kanskje de også var likeså godt tjent med ikke å komme ombord i sjørøverprahuen, som de straks anså den for å være.

De så efter prahuen i stor spenning; den var nu glidd et godt stykke vekk og gled stadig lenger. Da blev årene lagt ut, og prahuen arbeidet sig hen til dem.

Det var med blandede følelser av frykt og håp, de så på den rad av kobberfarvede ansikter som stirret dem imøte fra skibet. Det var et øieblikks sak å komme op på dekket, hvor de snart blev omringet av de nysgjerrige skibsfolk. Seilet blev atter heist, og de to sammenbundne haifisker blev seilet akterut, de var til ingen nytte nu, — — men skulde nogen finne dem, vilde han bli forundret og visstnok forgjeves søke å finne ut hvad de kunde bety.

Prahuen.

Ombord så det slett ikke skrekkelig ut; det var åpenbart at man var kommet ombord i et kjøpmannsskib, riktignok et malaisk. Borneo, som visste at hans kamerater ikke var uten frykt for at de skulde bli pint og halshugget, fortalte dem at skipperen hadde sagt at intet ondt skulde tilføies dem, og at han skulde ta dem med til Batavia. Borneo var til stor nytte da han kunde snakke med malaiene.

Ombord i «Merapati», som er malaiisk og betyr duen, blev våre skibbrudne meget godt behandlet; ti uaktet der er mange sjørøvere i det indiske arkipel, er det også mange, og flere, skikkelige og arbeidsomme folk. En stor del av øene står jo dessuten under européisk herredømme, og på disse har man måttet venne sig av med å gå på hodejagt og spise sin neste, det siste skal man nemlig på enkelte steder ha tilbøielighet til.

Skipperen på «Merapati», Abong Apong, var en meget snild mann. Især var han omhyggelig for Borneo, og syntes at hans innfall med å gjøre en flåte av to haier var uforlignelig. Han sa at han burde hete Bujang-Brani, d. e. «flink fyr», istedenfor Tupei, d. e. «Ekorn», som var hans rette navn. «Borneo» hadde mannskapet på «Lord Nelson» kalt ham.

Efter å ha vært ombord nogen dager begynte våre venner å komme sig igjen; de gjorde snart sin skibstjeneste likesom det øvrige mannskap. Negeren var snart lystig som før, gjorde dumheter, lo og viste sine hvite tenner. Da han ikke hørte til de aller flittigste, kalte malaiermannskapet ham «Pinyn» eller «Skilpadden», mens styrmannen gikk under navn av «Ani Ani», mauren, og båtsmannen med de lurende øine fikk nøie sig med å omdøpes til «Ular», slangen.

«Merapati» hadde en meget lang reise til Batavia, og da den endelig kom i havn, var de fire mann ved godt mod og god makt. Styrmannen og båtsmannen fikk den fornødne hjelp av sin konsul. Dessuten trenger en sjømann ikke stor hjelp når han er i havn. Han får snart hyre igjen, og da hjelper han sig selv. Abong Apong fikk godtgjørelse fordi han hadde pleiet de fire forliste, og var tilfreds med det.

De fire menn, som hadde utstått så mange lidelser sammen, skiltes her. Bujang-Brani, Tupei, Borneo eller hvad I nu vil kalle ham, tok hyre på «Merapati», og negerkokken Pinyn fulgte med ham. Styrmannen og båtsmannen derimot fikk hyre med et amerikansk skib som var bestemt til Sydhavet på selfangst.

Idet jeg avbryter her for atter å vende tilbake til Apekattøen, vil jeg minne leseren om, at hvad der her er fortalt, skedde umiddelbart efter «Lord Nelson»s forlis; ti uaktet de fire frelste menn hadde utstått meget, hadde det allikevel ikke tatt lang tid, ikke engang så lang tid som jeg brukte for å komme fra Skilpaddeøen til Apekattøen. Da jeg sist fortalte om mitt liv på Apekattøen, var der gått år hen siden jeg kom dit. I de år jeg var på Apekattøen fór styrmannen, båtsmannen, negeren og malaiergutten hver på sin kant. Hvorledes det gikk Howell, vil snart vise sig.

Håkon og Jens fanges av sjørøvere.

DA Jens rømte fra de ville og våget sig ut på havet på den skrøpelige rørflåte, hadde han allerminst anet at han så snart skulde treffe Mary og tillike finne mig igjen; han hadde alltid tenkt at jeg ikke hadde holdt ut lenger enn det vrak fra hvilket båten drev bort med ham og Mary. Og hvilken forbauselse for ham å bli ført til et ordentlig hus! Det var riktignok bare en hul trestamme; men der fantes alt hvad man trengte, og adskillig av de ting som bidrog til å gjøre livet behageligere. Han satte store øine da jeg lukket døren til treet op og lot ham tre inn. Han så sig om med forundring og glede; ti vårt hus’s innre bar de tydeligste spor av intet manglet, og Mary var en flink husmor.

Et slikt måltid som Jens fikk den dag, hadde han sjelden, kanskje aldri fått; aldri hadde han sittet ved et bord som var så rikt dekket med sølv og kostbare saker. Det var en lykkelig forsamling som satt tilbords i treet den dag, og den var lykkelig mange dager efter; for håpet var vendt tilbake nu, efterat vi på en så forunderlig måte atter var forenet.

Vi viste naturligvis Jens alle våre skatter og fortalte ham alt hvad leseren alt vet om mitt og Marys liv. Jens var en kristeligsinnet mann, som hverken i sorg eller glede glemte, at hvad skjebnen enn førte med sig, så kom det ovenfra, og han talte mangt et enkelt ord om hvor megen takk vi skyldte forsynet.

Vi rodde hen til sjørøverhulen og viste ham broen, som jeg med så megen møie hadde gjort over fra den ene ø til den annen, og fortalte ham hvad jeg hadde funnet på andre kanter av øen. Jeg talte om den store skatt, men det varte mange dager innen vi besøkte den; ti jeg satte ikke stor pris på den, og Jens trodde ikke at det var stort mere, enn hvad han så inne i hustreet, nogen boller og tallerkener. Bare dette var en stor rikdom i hans øine; men da han endelig fikk se skatten, blev han overveldet av synet. Efter en stund å ha betraktet alt det gull og sølv, som var sammenhopet der, sa han:

«Dette kan ikke bli liggende her!»

«Hvorfor ikke? Vi har jo ikke bruk for det, og der er heller ingen som kan ta det bort.»

«Men der kunde komme nogen.»

«Så la dem ta det.»

«Men om nu eieren kommer. Den som har lagt skatten her, vil vite å finne den igjen. Der hvor hans liggendefe er, der vil også hans hjerte være, husk det.»

«Det er visst lenge siden det blev lagt her. Der er visst ingen eier.»

«Den som har lagt dette her, har erhvervet det ved forbrydelser. Slike folk farer ofte vidt omkring i disse farvann; men de kommer allikevel tilbake. Finner han skatten rørt, vil han forstå at der er folk på øen, — og vi er best tjent med ikke å treffe slike folk.»

«Skal vi da legge alt hit igjen?»

«Det vilde nytte lite nu da kistene er brutt op. Eieren vil begripe at den som har funnet skatten ikke har bruk for den nu; men han forstår også at fienden ikke er langt borte.»

«Hvad skal vi da gjøre?»

«Ta alt herfra, gjemme det på et annet sted og utslette alle spor. Så tenker han at han er røvet og vil kanskje reise igjen straks. Vi har jo ikke bruk for broen, den kan vi bryte av. Her hvor det vokser så fort, er det lett å dekke stubben med levende planter. Har han lagt merke til treet, vil han tro det er blåst om eller rammet av lynet.»

Mary bleknet da hun hørte tale om sjørøvere, og stemte ivrig for at vi skulde følge Jens’s råd.

Det blev altså gjort. Hele den store skatt blev på Jens’s og mine skuldre båret over til Apekattøen, og da det var gjort, skar vi broen av, så den falt i vannet, og plantet slyngplanter rundt stubben. Herfra fløtet vi den ut i sjøen og lot den drive. Ved hjelp av flåten kunde vi jo komme til Skilpaddeøen når vi vilde, og forbindelsen med den var ikke avbrutt. Likeledes tok vi bort den stang jeg hadde satt ved mitt første hus, og tilintetgjorde alle spor efter mig på den ufruktbare ø.

Mary følte sig lettet da det var gjort, og Jens uttalte også sin tilfredshet. Jeg hadde bodd der på øen så lenge uten å se hverken sjørøvere eller andre menneskeetere, at jeg ikke næret nogen frykt. Jeg syntes dessuten at vi nu var så mannsterke og så vel bevebnet at vi måtte kunne klare oss. Jeg følte mig som en mann i sitt eget hus.

Siden gikk livet i månedsvis fredelig og rolig med arbeide og lesning. Vi hadde med forenede krefter bragt alt som kunde brukes hjem fra vraket, og det hadde vært et langvarig arbeide. Vi tenkte nemlig på å bygge en båt, som var stor nok til å føre oss bort fra øen; men da vi hadde nok av mat og drikke, samt materialer og verktøi, skulde dette gjøres med omhu og flid, så vi kunde være nogenlunde sikre på et godt utfall. Derfor hadde vi bruk for både planker, bolter, spiker og taugverk. Da vi endelig hadde tatt alt hvad vi trengte, var der meget lite tilbake, så det vanskelig vilde falle nogen i øiene, dersom de ikke kom seilende like forbi der. Men et skib vilde vel ikke våge sig så nær land i dette ukjente farvann.

Jens var skibstømmermann og en flink fyr, som kunde litt av hvert. Han hadde bygget mangen båt i sine dager, og enten den gjordes litt større eller litt mindre, vilde ikke volde nogen vanskelighet. Efter en god del sjømannssnakk besluttet vi oss til å gjøre en hvalerbåt, som vilde bære oss trygt over sjøen og var lett å styre for to mann, selv om opholdet på sjøen skulde vare flere dager og netter. Når seilene er satt på en slik båt, kan nemlig en mann i maksvær godt styre den alene, mens den annen sover.

Med øvet øie og sikker dømmekraft valgte Jens en passende liten bukt til vårt båtarbeide, ved stranden mellem innløpet til stredet mellem de to øer og min «have». Her arbeidet vi dag efter dag og uke efter uke fra den tidlige morgen.

Imidlertil passet Mary sitt hus. Da det ikke var så ganske kort fra hustreet til vårt verksted, bragte hun vår frokost dit, for at vi ikke skulde sinkes i arbeidet. Midt på dagen var det nemlig så varmt at vi foretrakk å hvile da, og heller begynne arbeidet tidlig om morgenen.

Mary var ikke lenger nogen liten pike nu, hun var en stor pike og en god pike. Hun forstod på en forunderlig måte å innrette sig efter det forhold hun så uventet var satt i. Hun var egentlig den av oss som var best tilfreds med sin stilling. Hun syntes at hun hadde det så godt, og hun hadde intet bedre ivente, om hun kom bort fra øen. Da hun mistet sine foreldre var hennes forbindelse med verden avbrutt; hun kjente ingen som hun sikkert kunde vente vilde ta sig av henne. Hun holdt av oss, visste at vi holdt av henne og var tilfreds med det.

Det var anderledes med Jens og mig. Jeg lot ofte tankene vandre til mitt hjem i Norge, til mine foreldre og søsken. Og Jens tenkte nok også ofte på det, selv om han ikke snakket om det.

Det var en morgen mens Jens og jeg som sedvanlig var ivrig sysselsatt med vårt båtbyggeri, at Jens «rettet ryggen» fra sitt arbeide. Vi hadde arbeidet meget strengt og saget og banket hele morgenen. Jens stod slik at han kunde se utover sjøen.

«Det leter på ryggen å —,» lenger kom han ikke, han blev stående og stirre med opspilte øine utover havet.

Jeg fulgte retningen av hans øine. Jens kunde nok spile øiene op, ti derute lå en skonnert, som hadde kastet bi.

«Hvad var det for en skute, og hvad vilde den?» Dette var det spørsmål som straks reiste sig, og som Jens straks kunde besvare.

«Der er han!» sa han.

«Hvem?»

«Eieren av skatten.»

«Sjørøveren?»

«Ja — —. Ser du det skarpe, lave skrog, de slanke master, de lange rær. Det er en ordentlig feier. — — Nu være Gud oss nådig,» tilføiet han, la sagen fra sig og ilte op på en liten fjellrabbe for å se bedre.

Jeg fulgte ham.

«Legg dig ned så de ikke ser oss. De har gode øine og gode kikkerter der ombord. Men jeg ser ingen båt.»

Nei, der var ulykkeligvis ingen båt; for i næste øieblikk følte si oss begge grepet bakfra, og innen vi fikk tid til å tenke eller si et ord, hadde vi hver et tørklæ i munnen og var bundet på hender og føtter! Båten var kommet iland før vi så skibet, og uten at vi ante det hadde båtmannskapet lurt sig innpå oss.

Det var sjørøvere, det var det ingen tvil om, vi så det på de ville ansikter og de brokete drakter.

I en fart blev vi trukket gjennem krattet og ned til en annen liten bukt hvor der lå en båt.

«Hvad er det for fugler?» spurte en rå stemme på engelsk. Men stemmen var oss kjent, det var Howells, og straks efter stod vi ansikt til ansikt med «Lord Nelson»s kaptein.

Det var gjensidig overraskelse, men ikke gjensidig glede. Der gikk et lyn av ondskap fra hans onde øine ved synet av Jens; men mig hadde han kanskje ikke synderlig imot.

«Ho, ho, så jeg har fanget dig der, min vakre fugl! Det er vel dig som var vært i hulen. Legg dem i båten og ro til hulen, men stille! Her kunde være flere!»

Vi blev kastet i båten og rodd omkring odden til opgangen til hulen. Her tok man båndet av våre føtter og trakk oss til inngangen, hvor man atter bandt oss og kastet oss på den bare jord inne i hulen. Vi kunde ikke si et ord; ti vi var fremdeles kneblet.

Uaktet jeg kunde vente mig den værste behandling, tenkte jeg ikke stort på det; men hvorledes vilde det gå Mary? Enten hun blev alene på øen eller sjørøverne fikk fatt i henne, var det næsten like galt.

Det var frokosttid da vi så uventet og plutselig blev overfalt. Hun hadde nettop været ved utkanten av skogen for å bringe oss mat, da hun så flere ukjente menn overfalle oss og binde oss. Det var ingen tid til å gjøre anskrik, og det var heller ingen som kunde bringe hjelp. Med en åndsnærværelse som var forbausende, trakk hun sig tilbake, og så på avstand hvorledes alt gikk. Hun hørte tale om hulen og skjønte sammenhengen. Da vi blev rodd bort, vendte hun om for å gå op til randen av kløften, hvorfra hun kunde se like til inngangen av hulen.

Hun var ikke gått mange skritt før hun stod like overfor den ville øboer «den Sterke Hai».

Den Sterke Hai var ikke forbauset, han hadde søkt Mary og funnet henne; men Mary var forbauset og en isnende frykt for igjennem henne. Men hun fattet sig snart, hun kjente jo den Sterke Hai og hadde ikke grunn til å tro at han vilde tilføie henne noget ondt, selv om hun ikke straks kunde begripe hvorfor han atter hadde søkt hen til Apekattøen.

«Er den Sterke Hai kommet til venner?» spurte den ville.

«Vi blev venner på flåten,» var Marys korte, undvikende svar.

«Den Sterke Hai har alltid båret den Hvite Blomst i sitt hjerte, — men de hvite menn, er de også Haiens venner?»

«De hvite menn angriper ikke, de forsvarer sig bare.»

«Haien angriper ikke. Han er kommet våbenløs og — alene,» tilføiet han efter nogen nølen.

«Alene?»

«Ja, den Sterke Hai har intet folk, han søker et annet, — han søker hevn.»

«Hevn — over hvem?»

«Over hyttebyen, hvor han ikke lenger vil bo,» svarte den Sterke Hai; men hvis han hadde vært sannheten tro, hadde han sagt: «Hvorfra man hadde fordrevet ham.»

Under denne samtale hadde Mary fullstendig gjenvunnet fatningen, hun forstod at den ville søkte beskyttelse, hun så at han var ubevebnet og at hun med sin revolver i beltet intet hadde å frykte av ham.

Mary møter Sterke Hai.

«Den Sterke Hai skal være velkommen til de hvites ø. Men her er flere hvite enn du har sett. Her er nogen onde hvite. Vil du hjelpe den Hvite Blomst?»

«Med mitt liv,» svarte den ville ivrig.

«Og hennes hvite brødre?»

«Ja.»

«Så kom!»

Mary hadde alt tatt sin beslutning; hun måtte bruke den Sterke Hai som bundsforvandt mot den sjørøverskare som var steget iland på den før så fredelige ø. Han vilde være til uberegnelig nytte for henne i hennes bestrebelser for å befri de to fanger. Men i den hensikt måtte den Sterke Hai bevebnes. Det kunde ikke nytte å gi ham skytevåben; for han hverken kunde eller turde bruke dem; men en kniv eller et sverd vilde han bruke bedre enn de fleste.

«Så følg mig,» sa hun og ilte foran hen til den stige som førte over fjellryggen til treet. Hun lot ham bli tilbake her, ilte bort og kom snart tilbake med et av de sverd jeg hadde funnet i sjørøverhulen.

«Ta dette, men bruk det ikke før jeg befaler.»

Øboeren var øiensynlig fullstendig overmannet av den hurtighet og bestemthet hun handlet med. Han hadde visst aldri drømt om at han skulde komme til å lyde en kvinnes befalinger.

De gikk derpå hurtig henad den gangsti som nu i årenes løp hadde dannet sig henimot broen. Underveis fortalte Mary den Sterke Hai så meget av det som var hendt, som hun fant passende, og påla ham ikke på nogen måte å røbe sig for sjørøverne.

Den ville forstod kanskje ikke meget av hvad Mary sa; men så meget fattet han da at de «to hvite brødre» var falt i fangenskap, og at Mary trengte hans hjelp for å befri dem. Men vi må huske på at Mary hadde opholdt sig meget lenge blandt indianerne, at hun som barn hadde hatt meget lett for å lære sig deres sprog og gå inn i deres måte å tenke på. Denne kunnskap og bevisstheten om at den Sterke Hai næret den dypeste beundring og hengivenhet for henne, gav henne mot og styrke til å handle både klokt og hurtig.

Tiden var imidlertid gått hen; det var et godt stykke vei fra vårt båtbyggerverksted til hustreet og derfra til broen. Innen Mary og den ville kom dit, var der også inntrådt en vesentlig forandring ved og omkring hulen; for inne i sundet mellem de to øer, lå sjørøverskonnerten fortøiet.

Efterat kaptein Howell hadde latt oss kaste inn i hulen, bundet og kneblet, befalte han en av båtmannskapet å gjøre tegn til skonnerten at den skulde seile inn. Vi hørte at båten rodde rundt Kap Håp, og ikke lenge efter var der fastgjort et taug oppe, og forbindelsen på den måte istandbragt med øens overside, omtrent på samme måte som jeg hadde hatt det.

Howell, som hele tiden siden vi kom inn i hulen, ikke hadde værdiget oss et blikk, entret nu op hvor broen engang hadde vært. Jeg skal aldri glemme det inntrykk det gjorde på mig fra hulens indre å se mastetoppene sakte gli forbi inngangen av hulen, idet skibet blev fortøiet nedenfor.

Dette gikk imidlertid altså, @men meget rolig og stillferdig for sig, vi så folk klatre op og ned av tauget, men vi hørte ikke stort til dem; det lot til at Howell holdt streng tukt, og sannsynligvis var han redd for å tiltrekke sig opmerksomhet om øen skulde være bebodd.

At Howell var kjent i hulen og visste om skatten, var klart nok av de få ord han hittil hadde talt til oss. Men hvad han hadde til hensikt å gjøre med oss, det var det vi lå og tenkte på og gruet mest for. Istedetfor straks å spørre om skatten kalte han sitt skib inn, og lot som om han vilde innrette sig her for lengere tid. Det var ikke i selve hulen han tok ophold. Howell var riktignok inne i den et par ganger, men det var med synlig uro han så sig om nede på jorden, gikk nogen skritt frem og tilbake, og vilde så plutselig vende sig om, som om han ventet et angrep fra den kant. Der var ingen ro over ham, det var tydelig at han ikke befant sig vel derinne. Når det var flere tilstede, var han roligere, eller tvang sig til å være det. Jeg kom til å tenke på hjerneskallen jeg hadde funnet; ved inngangen til hulen. Var det den han så efter? Var det minner om en skrekkelig gjerning som bragte ham til å føle sig urolig inne i hulen?

Endelig syntes alt å være iorden, og vi blev alene i hulen; men da vi var kneblet, kunde vi ikke snakke sammen. Howell og en stor del av mannskapet var klatret op på øen, hvor man også hadde bragt flere seil og andre ting.

Efter en tids forløp kom flere av sjørøverne ned i hulen, tok båndene av våre ben så vi kunde gå, og førte oss hen til hulens åpning, hvorfra vi, på en alt annet enn lempelig måte, blev heist op på øen.

Her var opslått et telt av seil, og henved tyve sjørøvere, med de villeste ansikter man kunde tenke sig, var samlet omkring det. Howell var ikke å se, han var vel inne.

Jeg så på Jens at han hadde noget han vilde si; men det var ikke mulig å begripe hvad det kunde være. Han kastet blikket tilbake og rystet svakt på hodet. Hvad kunde han mene?

Efter en stunds forløp kom Howell ut av teltet; om han på gammel vis hadde vært inne og «styrket» sig, akkurat som da han førte «Lord Nelson», skal jeg ikke kunne si; men han så iallfall ikke meget fornøiet ut.

«Kall mannskapet op!» sa han til sin styrmann, en mann med et ansikt hvis like jeg aldri har sett og forhåbentlig aldri får se. Han hadde bare ett øie; det annet var dekket med et plaster; over pannen gikk et blodrødt arr, og på det høire kinn og på haken hadde han langt, sort, gråsprengt skjegg; men på venstre kinn eller skinn var det bare et storr arr.

Denne Howells verdige kamerat gikk ut på kanten av hulen og pep i en båtsmannspipe. Nogen øieblikk efter styrtet ennu henved 15 vilt utseende figurer op på øen, og blandet sig med sine kamerater, hvor de gjorde hviskende bemerkninger om oss som stod midt inne i kretsen. To av dem nærmet sig oss, den ene var — — båtsmannen fra «Lord Nelson». Det var altså virkelig sant at «krake søker make», ti at han og Howell passet sammen, var sikkert nok.

Den annen, som gikk nærmere oss, hadde et ganske fremmed utseende, og syntes ikke å være av européisk utspring; men dette vakte ikke vår opmerksomhet dengang; ti mannskapet var sammensatt av folk fra alle verdens kanter.

Når vi var i hendene på Howell og båtsmannen, var det liten sannsynlighet for at vi på nogen måte vilde komme fra det med livet. Jeg stod hele tiden og var redd for at man også skulde bringe Mary frem; for jeg kunde ikke tenke mig at hun kunde være undgått å bli fanget samtidig med at man tok oss.

Da alle var samlet, blev vi stillet slik at Howell stod med ryggen til øen, mens hele mannskapet dannet krets om oss. Vi kunde altså se inn til Apekattøen. Jeg kastet et lengselsfullt blikk ditover, og det forekom mig at jeg så noget som rørte sig mellem buskene; men om det var Mary som hadde våget sig dit, eller om det var et dyr, kunde jeg ikke avgjøre.

«Da jeg fikk befalingen ombord i Sjøløven,» sa Howell, «lovet jeg dere at det ikke skulde mangle bytte på sjøen og muntre dager iland. Ikke sant?»

«Jo, jo,» brølte de hese stemmer.

«Og jeg har holdt dette løfte?»

«Ja, ja,» lød det atter i kor.

«Jeg lovet dere også at jeg skulde føre dere til et sted hvor gull og sølv lå ophopet, og bare ventet på den som vilde ta det!»

«Ja vel, la oss komme dit.»

«Vi er på stedet.»

«Hvor er da gullet og sølvet?»

«Det var i hulen under våre føtter.»

«Var?»

«Ja, det var, men det er der ikke. Det er stjålet.»

Et fryktelig hyl av skuffelse og raseri blev utstøtt av hele den forvorpne skare.

«Hvem har stjålet det. Hvem har stjålet det? Der har aldri vært nogen skatt. Vi er bedratt,» slik tutet og hylte man rundt om oss.

«Stille,» skrek Howell, «stille. Vi skal snart se hvem som har stjålet pengene. Alle skal høre det. Derfor er alle mann kalt op. Ta kneblen fra den skinnhellige hund der,» tilføiet han og pekte på Jens.

Vår gamle bekjent båtsmannen fra Lord Nelson var straks ferdig til å løse tørklædet fra Jens’ munn.

«Si ikke et ord om skatten eller om Mary, om man så steker dig levende,» var de første ord Jens sa, og på norsk.

«Si et ord til på ditt kråkemål, og det skal bli det siste!» brølte Howell ute av sig selv av raseri.

Jens hadde imidlertid fåt sagt hvad han vilde, og syntes meget fornøid over det. Men jeg var slett ikke så tilfreds. Det var klart nok at Howell ikke var den mann som vek tilbake for noget, og han vilde nok vite å finne midler til å få tvunget frem en tilståelse om hvor skatten var. Jeg følte mig slett ikke så viss på at jeg, som Jens hadde sagt, vilde la mig «steke» for skattens skyld. Dessuten kunde jeg ikke forstå hvorfor vi ikke likeså godt straks kunde si hvor den var, og kjøpe vårt liv på den måte.

«Hvor har du gjort av skatten?» spurte Howell, idet han gikk like på tingen med engang og forutsatte som gitt at Jens hadde tatt den.

«Jeg har gjemt den,» svarte Jens og så Howell dristig i øinene.

«Og hvor har du gjemt den, om jeg må spørre?» spurte sjørøverkapteinen hånende.

«Det er min hemmelighet,» lød svaret.

«Men den skal ikke bli din lenge, såsant der finnes gloende tenger og andre morsomme ting ombord på mitt skib.»

«Den skal bli min, inntil jeg vil fortelle den,» svarte Jens, «og det blir ikke til Dem. Jeg skulde overlate Dem kister fulle av gull og sølv! Nei, vi har et annet regnskap å gjøre op.»

«Kister fulle av sølv og gull — — hit med dem, ut med dem,» brølte sjørøverne.

«Et annet regnskap! Her har du ditt regnskap!» sa Howell, trakk en revolver, og skjøt efter Jens. Han traff ikke, og mannskapet la sig imellem.

«Ikke skyt ham før vi har fått vite hvor skatten er. Vi skal nok få hemmeligheten ut av ham, skrek sjørøverne i munnen på hverandre.

«Tilbake,» brølte Howell. «Vil du ikke fortelle, hvor du har gjemt mine penger?»

«Jeg visste ikke at det var Deres penger. Jeg trodde de tilhørte mannen med det store hugg i pannen som går dernede,» svarte Jens.

Sjørøverkapteinen stod som forstenet; han blev vekselvis rød og blek og lekte med skjeftet på sin pistol mens hans tanker åpenbart ikke var tilstede, — — de var langt borte, og dvelte ved begivenheter som var hendt for mange år siden.

Stillingen blev latterlig; ti skibsfolkene forstod at Howell blev redd; deres aktelse for Jens’ modige optreden tiltok i samme grad, som de så Howell blev redd.

En slik tilstand kan ikke vare lenge, dersom man vil beholde sitt herredømme over slike folk som Sjøløven var bemannet med. Howell følte dette, og mannet sig op. Han gikk selv hen og rev tørklædet fra min munn og spurte:

«Hvor er skatten?»

«Jeg vet ikke,» svarte jeg; ti jeg turde ikke åpenbart trosse Howell, og jeg var så uvant med å si usannhet, at jeg ikke kunde finne på annet enn likefrem å nekte. Det var visst egentlig dumt av mig; men mine ord syntes iallfall å gjøre det inntrykk på Howell at de var sanne. Han hadde jo fra gammel tid kjent mig som sannhetskjærlig. Dette satt kanskje i ham ennu; for uten å befatte sig med mig, vendte han sig til Jens for atter å begynne med ham; men i samme øieblikk satt en pil i hans venstre fot. Skytteren var usynlig; pilen kom fra den annen side av kløften. Et øieblikk efter suste en annen pil forbi våre øren og rammet båtsmannen, og ikke lang tid efter fulgte en tredje og fjerde pil, og alle traff de sin mann, om enn ikke farlig. Sjørøverne sendte nogen kuler over til Apekattøen; men det var å skyte aldeles på slump; pilene fløi iallfall like hurtig, snart fra et sted, og snart fra et annet.

Sjørøverne begynte å finne dette ubehagelig og trakk sig tilbake utenfor skuddvidde. Her skulde egentlig forhøret over Jens og mig vært fortsatt; men det blev besluttet at en sterk avdeling av mannskapet skulde gjennemsøke Apekattøen, både for å straffe skytterne, og om mulig å finne skatten. Imidlertid skulde vi atter bindes og bringes ned i hulen.

På denne måte slapp vi meget lettere enn vi hadde turdet håpe. Men vi kom dog ikke ned i hulen uten at Howell hadde forsikret oss om at vi skulde få føle hvorledes det var å motsette sig ham. Til en begynnelse befalte han at vi hverken skulde få mat eller drikke.

Jens og jeg kunde ikke forstå hvem der så plutselig hadde begynt å skyte på sjørøverne. Og vi fikk ikke anledning til å veksle et ord med hverandre; for innen vi blev bragt ned i hulen, blev der atter bundet et tørklæ for munnen på oss, så vil ikke kunde si et ord. Enhver av oss måtte således beholde sine tanker for sig selv, og disse tanker var ikke behagelige. Hvorledes vilde det vel gå Mary hvis hun falt i sjørøvernes hender, og hvorledes vilde det gå oss, enten man fant skatten eller ikke!

Da vi blev bragt inn i hulen, satte en båt av fra Sjøløven. Den var velbemannet og velbevebnet. Vi så den ro ut av det trange sund for å komme til Apekattøen. Innen den hadde gjort nogen åretak, var vi innen i hulen, hvor vi tilbragte time efter time i den pinligste uvisshet. Vi kunde se at der gjordes forberedelser til fest oppe over hulen; der blev bragt op flasker og glass, og kokken hadde det travelt. Nu og da opfanget vi også et enkelt ord eller en befaling, som med høi stemme blev ropt fra klippen ned i skonnerten. Nogen ganger hørte vi et skudd falle over på Apekattøen, og jeg behøver ikke fortelle med hvilke følelser vi hørte det; ti disse skudd gjaldt våre venner, hvem det så enn måtte være.

Det var en lang dag; men den fikk da også en ende. Først en god stund efter at mørket var falt på, hørte vi signaler og åreslag og forstod at de som hadde anstillet undersøkelser på Apekattøen, var kommet tilbake. Vi så dem klatre op forbi inngangen til hulen; nu skulde de delta i den nattlige fest. Innen den begynte blev Nelsons gamle båtsmann sendt ned for å undersøke om vi var tilstrekkelig bundet. Han utførte dette meget samvittighetsfullt, trakk alle knuter fastere sammen, gjorde tørklædet strammere om munnen, og sa oss at når morgendagen kom, skulde vi få det varmere enn nede i den kolde, klamme hulen. Efter å ha gått nogen skritt tilbake, vendte han om, tok tørklæet fra Jens’ munn og sa:

«Hvis du vil si mig hvor skatten er skal jeg slippe dig løs.»

«Tredobbelte skurk,» utbrøt Jens, «før du skal få dine klør i skatten, skal jeg la mig — — —»

«Pro, pro, ikke så hissig,» svarte båtsmannen og la atter tørklæet over munnen på ham. «Vent nu bare til imorgen skal du se hvor glatt alt går. Jeg har sett Howell steke fetere haner enn dig.»

Med denne venskapelige trøst forlot han oss for å forene sig med sine kamerater oppe på øen. Vi kunde ennu en tid merke at der var en travel gang op og nedover taugstigen: men endelig holdt også dette op, og bare på lyset fra sjørøvernes bål, som skinnet mellem trærne på Apekattøen, og et enkelt hyl som trengte ned til oss, merket vi at man feiret en fest deroppe.

Mary og Sterke Hai fører krig.

VI må atter vende tibake til Apekattøen, til Mary og den Sterke Hai, for å se hvorledes det gikk dem. De så alt hvad som foregikk på Skilpaddeøen, mens Howell forhørte Jens og mig om skatten. Det var den Sterke Hai som sendte nogen piler inn blandt sjørøverne da det så verst ut for oss, — — piler utskutt med den bue jeg hadde laget, og som Mary hadde tatt med da hun hentet våben til den ville. Hadde han hatt sin egen bue, hadde det sett verre ut for sjørøverne; men min bue var bare et måtelig våben.

De hørte også at man besluttet sig til å sende folk over på Apekattøen for å ta hevn for pileskuddene, og de innrettet sig derefter. Sterke Hai var en erfaren kriger, som straks forstod hvad der måtte gjøres.

Den unge pike og indianeren gikk den fremrykkende fiende imøte, og kom til landingsstedet lenge før båten. Her måtte Mary gjemme sig, meget mot sin vilje; men nu hadde øboeren befalingen, og hun måtte adlyde.

«Hvite Blomst bli her i skjul. Jeg lokke hvite menn, kommer tilbake, setter over til hulen,» sa han, og dermed var krigsrådet sluttet.

Båten var ikke før kommet til land, før en pil hvislet inn blandt sjørøverne. Den gjorde større virkning nu enn sist, for den var avskutt på nærmere hold. Uten å betenke sig fulgte båtmannskapet den retning pilen kom fra. Men det var ikke lett å ta den Sterke Hai inne i skogen. Undertiden lot han dem ane hvor han var, for å forøke iveren; han sendte dem nu og da en pil, — men passet sig vel for ikke å komme på skuddhold. Slik lokket han dem lenger og lenger inn på øen, og fikk dem endelig inn på en sti som førte over til øens annen side. Han sendte dem enda en pil på langt hold, lot dem se at han flyktet bortover stien, men kastet sig plutselig inn i skogen, og var snart på tilbakeveien til Mary, mens sjørøverne fortsatte den fruktesløse og unyttige forfølgelse av en fiende som ikke fantes på den kant.

Efter en lang omvei kom Sterke Hai tilbake til Mary. Indianeren hadde av henne fått underretning om hulen og dens innganger.

«Over til hulen.»

«Skal vi ta flåten?»

«I vannet.»

«Jeg kan ikke svømme. Og alle haiene!»

«Sterke Hai ikke redd, svømme med Hvite Blomst.»

Og så ivrig var Mary efter å bringe oss hjelp, at hun betrodde sig til indianeren til tross for vannet og haiene. De hadde imidlertid lykken med sig, og kom uskadt og usett over til hulens hemmelige inngang. Fra sitt sikre skjul så de at sjørøverne kom tilbake fra Apekattøen, og at de rodde tilbake til skonnerten.

Mary og Sterke Hai svømmer til hulen.

Da de endelig forstod at alle sjørøverne var samlet på Skilpaddeøen, gikk de inn i hulen for å nå oss. De var riktignok ikke sikre på at vi lå derinne ennu, men de håpet det. Det var en besværlig gang; for de hadde ikke noget lys og måtte derfor føle sig frem. Imidlertid var det ikke mulig å ta feil av veien. De snek sig frem som katter i det dype mørke, redde for å gjøre nogen støi som kunde forråde dem.

De gikk stadig fremover. Der var intet lys å se, det var belgmørkt. Var de da ikke snart fremme ved hovedhulen? Hyss, hvad var dette? De syntes å høre stemmer. Sakte, sakte! Det er nogen som snakker; de kom nærmere, og Mary hørte tydelig Jens’ stemme, som likeså plutselig hører op. Der er en annen stemme. Den taler hånlig og truende. Der lyder skritt i den store hule; det var båtsmannen.

Endelig kom de frem til det sted hvor hulens arm gikk ut fra den store hule. Deres øine var nu så vant til mørket, at de ved det lille lysskjær som strålte tilbake fra Apekattøen, hvis trær blev oplyst av sjørøvernes bål, kunde se to menneskelige figurer ligge på jorden. Var det venner, eller fiender? Var nogen i nærheten?

Dette var spørsmål som de tenkte mens de med spent opmerksomhet lyttet og stirret. Alt var stille.

Sterke Hai hvislet som en slange. Jeg trodde at det var en slange, og gjorde uvilkårlig en bevegelse. Selv Jens, som var meget modigere enn jeg, syntes nok at det var en høist ubehagelig stilling å ligge bunden på hender og føtter når slangene krøp omkring oss. Ogsā han gjorde en bevegelse og forsøkte å reise sig.

«Hvite Blomst tale,» sa indianeren, «men sakte.»

«Håkon, Jens!» lød det sakte gjennem hulen. Dette virket ennu mere enn slangens hvislen, ti med en heftig kraftanstrengelse vendte Jens og jeg oss rundt og stod på våre knær. Nu kunde de bedre se oss og gjenkjenne oss.

«Det er de hvite brødre,» hvisket Mary.

Uten å svare gikk indianeren like hen til Jens og rev bindet fra hans munn.

Mary viste mig den samme tjeneste.

«Kniv, kniv.»

Indianeren løste våre bånd.

Hvilken nydelse atter å være fri. Bare den som har ligget bunden med sikker utsikt til snart å bli pint og myrdet, kan gjøre sig en forestilling om hvilket velvære der følger med en slik befrielse. I min glede trykket jeg Mary i mine armer, og jeg tror at Jens nesten gjorde det samme med indianeren, som vi nu kjente, uaktet vi ikke kunde begripe hvorledes han var kommet dit.

I dette øieblikk for atter en figur ned ad taugstigen foran hulens åpning. Det minnet oss om å være forsiktige. Med angst og beven ventet vi på hvad der nu vilde skje.

Figuren vandret atter op på øen. Han hadde vært ombord efter et eller annet.

«Howell er overtroisk og redd. Han kommer ikke hit; det forstod jeg idag,» sa Jens. «Han blev redd ved å høre om spøkelset. Mannskapet drikker; de kommer heller ikke.»

«Så la oss straks gå ut den hemmelige gang og over til Apekattøen,» mente jeg.

«Og atter la oss fange igjen. Nei, det duer ikke. Bli her,» sa Jens og gikk forsiktig hen til hulens utgang. Vi kunde god se ham ved åpningen. Han stod stille og lyttet og kløv derpå nogen skritt opover taugstigen. Hvor mitt hjerte banket av angst! Vi kunde ikke se ham. Var han da gått helt op? Der kom han tilsyne igjen, sakte og forsiktig. Han lyttet og stirret ned; derpå krøp han ned til stranden. Om nogen av sjørøverne skulde opdage ham! Om nogen av dem skulde ha et erende ombord!

Han blev meget lenge borte, visst en halv time. Hvor lang den var.

Endelig kom han fort, men forsiktig tilbake.

«Kniven!»

Den Sterke Hai lot ham kun nødig få sitt gode våben.

«Hvad tenker du på Jens?»

«Hyss — — vent!»

Atter krøp han hen til utgangen, og atter gikk han opover taugstigen.

Hvad tenkte han da på? Han kunde da ikke ha isinne å anfalle alle disse rasende mennesker, selv om de var nokså beruset.

Han var ikke så lenge borte denne gang; men han var en god del ivrigere.

«Kom,» sa han.

«Hvorhen?»

«I båten.»

Jeg visste at jeg kunde stole på Jens, og at han ikke vilde føre oss ut i nogen unødig fare.

Da vi kom til hulens åpning, hørte vi tydelig hvorledes sjørøverne jublet og sviret oppe på øen. Jeg gikk først og hjalp Mary, så kom Sterke Hai, som ikke hadde noget begrep om hvad som skulde foregå, og endelig kom Jens.

Vi stod nede ved stranden, der lå sjørøvernes båt.

«Hurtig i båten! Sakte, stille.»

Jens satte Mary på en tofte, pekte på roret til indianeren, tok selv en åre og gav mig en annen.

«Sakte, ikke en lyd!»

Lydløst skar årene gjennem vannet, og båten gikk lett, for strømmen var sterk. Det gikk en stund, men så gav det et rykk.

«Stille! Hyss, ro, men stille! Midt i løpet, hvisket Jens til indianeren, som førte roret.

Da forstod jeg det; jeg så at skonnertens hvite seil, som det falt nogen lysstråler på fra bålet, beveget sig; vi hadde den på slep. Den fulgte oss, ikke fort, men støtt og rolig, strømmen hjalp oss. Hvor jeg trakk på årene!

Kunde dette gå godt vilde det være et mesterstykke som aldri hadde sett sin like.

Under alle omstendigheter hadde vi en båt og kunde søke bort fra øen om alt skulde gå galt.

Skonnerten gled gjennem det trange sund. Alt var rolig. Jens syntes nok nu at man ikke behøvde å være så forsiktig.

«Der fantes ikke et menneske ombord,» sa han. «Jeg kastet landtauget los. De hadde ikke kastet anker. Det var dårlig gjort av Howell, som forresten er en god sjømann, ikke å fortøie sin skute bedre. Men det er nu så at straffen skal komme over slike folk engang. Og nu — — — —»

«Nu begynner man å røre sig deroppe,» kunde han gjerne ha sagt; men han rakk ikke å fullføre den påbegynte setning; ti det var klart at sjørøverne hadde opdaget at skonnerten drev ut, som de trodde.

Howell skal ikke ha vært nådig da han så dette, og jeg vilde nødig ha vært hans styrmann.

Vi var ennu ikke lenger borte enn at vi meget tydelig kunde høre hvorledes Howell kommanderte, ropte og skrek.

Bålet lyste så klart at vi kunde se Howell komme ned til skrenten og se efter skonnerten, som han imidlertid, på grunn av mørket ikke kunde se annet enn mastene av, han kunde altså heller ikke se vår båt.

Han gav en befaling, og flere menn styrtet ned ad taugstigen. Ja, de styrtet virkelig; ti der lød et skrik idet stigen brast, og de tumlet alle ned i dypet. Jens hadde betenkt alt vel; han vilde ikke ha forfølgerne like innpå oss. Derfor hadde han skåret taugstigen av, slik at den nettop kunde bære en mann, hvis han gikk forsiktig.

Howell hylte av raseri. Han trodde først at det var i drukkenskap folkene styrtet ned; men han så snart at stigen var skåret over.

«Sjøløven» hales ut.

Han begynte å forstå at «Sjøløven» ikke var kommet i drift av sig selv. Skonnerten fjernte sig mer og mer. Det blev hentet et taug, og Howell var den første som klatret ned. Innen et minutt var han nede på stranden, fulgt av flere av sine folk.

Også båten deres var borte. Vi rodde jo i den.

At en mann kan vise sig slik i farens stund som Jens, hadde jeg ikke trodd. Ved å se Howell løpe inne på land efter sitt skib som nu drev fra ham, satt han først lenge og småklukket innvortes; men det blev mere og mere hørlig, og endelig slo han ut i en ustanselig latter.

Vi hadde nu fått fart på «Sjøløven», som gled temmelig fort fremover.

«Hvem der? Hit med båten!» skrek kaptein Howell, som nu forstod at båten var der, uaktet han ikke kunde se den.

«Hvem? Det er Jens Gåsøen, hr. kaptein, eller den skinnhellige slyngel, som De alltid kalte mig. Hit med båten! Ja, når jeg har brukt den.»

Slik lød Jens’ svar. Det blev et øieblikks taushet; men så regnet det med eder og forbandelser, og litt efter regnet det også med kuler, for Howell gikk alltid godt bevebnet. I løpet av nogen øieblikk hadde han skutt alle sine revolverskudd efter oss, men heldigvis kunde han ikke straks se hvor vi var. Ilden av hans skudd lot ham dog få øie på oss, og siktet blev bedre.

«Det var dumt,» sa Jens. «Skåt! La oss komme i le av skibet. Hurtig.»

Heldigvis var dette snart gjort, og innen nogen kule hadde rammet oss, var vi i god behold bak skibet.

Å binde båten og springe ombord var et øieblikks sak for Jens. Jeg vilde følge ham, men han vilde ikke tillate det.

«Sitt rolig. Det var jeg som lo, og jeg får ta følgene,» sa han.

Kulene pep nu omkring skibet; ti sjørøverne forstod at vi var ombord. Skibet gled med strømmen, men det hadde ikke styrefart, og vi kunde derfor meget lett komme like iland. Vi måtte sette seil på skonnerten, hvis vi skulde gå klar. Jens var ikke sen om å gjøre hvad der var nødvendig, og tross hans forbud gikk jeg ombord og tok roret. Også indianeren og Mary kom til oss. Det blev en liten stans i skytningen, for de hadde ikke mer ammunisjon. Bare nu og da falt det nogen skudd når man hadde fått hentet nye våben oppe på øen hos de drukne matroser.

På den måten fikk vi atter et lite pusterum.

«Ut i vannet! Ta henne! Hent den hund,» hørte vi Howell hyle.

Og flere av sjørøverne styrtet sig virkelig i vannet. Det var ikke lang avstand mellem oss; de ville kunde svømme fortere enn vi kunde drive, og skonnerten lå så lavt på vannet, at de lett kunde komme ombord. Vi tre mann ombord vilde altså lett kunne bli overmannet av de entrende sjørøvere.

«Ned i kapteinens kahytt efter våben, Håkon; ta roret, Hai! gå ned, Mary!» så lød Jens’s korte befaling.

I kahytten var der våben nok, og det skarpladde tillike. Jeg følte mig som et annet menneske da jeg atter hadde et våben å forsvare mig med. Jens fikk et par revolvere, jeg beholdt selv et par, og Sterke Hai fikk en god sabel.

Vi kunde høre sjørøverne puste og arbeide i vannet. De ropte til hverandre og inn til land at man skulde skyte for at de kunde se hvor skibet var.

De kom stadig nærmere, men ikke fort, for skibet begynte å skyte litt fart, skjønt vinden var meget løi.

Da begikk Howell en stor dumhet. For at hans sjørøvere kunde se hvor skibet var, tendte han ild inne på stranden. De fikk riktignok se Sjøløven, men synet var det eneste de opnådde, for vi fikk også se de svømmende, og ilden fra våre revolvere gjorde svømningen så ubehagelig for dem at flere vendte om. Ilden trakk også haiene dit, og der begynte et skuespill som er for reddsomt å beskrive.

Vi kunde nu fra skibet tydelig se Howell ved ilden inne på land. Han bar sig som en avsindig mann. Han skrek, han slog om sig, kastet sig på jorden og bannet oss i avmektig harme.

Jeg så at Jens flere ganger la an på ham, og at han kunde ha skutt ham; men han lot det være, da det ikke var nødvendig for selvforsvarets skyld å utøse mer blod. Der var allerede flytt nok.

«God natt, kaptein,» skrek Jens, idet skibet gled forbi, «god natt og møt mig her imorgen tidlig, hvis De ikke vil sulte ihjel på Skilpaddeøen.»

Det prektige, lettseilende og lettstyrte fartøi fikk fart, og vi var utenfor all fare.

Da vi var kommet så langt ut at det ikke var nogen mulighet for at man kunde nå oss fra land ved svømning, la vi bi for å vente på morgenen og for å spise. Kaptein Howell Hadde nemlig, som jeg før har sagt, satt oss på så smal kost — vi hadde slett ikke fått mat — at våre maver gjorde sitt krav gjeldende.

«Sjøløven» var godt forsynt med alskens spiselige ting, og vi lot oss dem smake. Vi tendte lys i Howells kahytt og for annen gang kom jeg til, meget imot hans beregning, å ransake hans gjemmer og nyte godt av hans matforråd.

«Jeg hører likesom skrik av et menneske,» sa Mary, som tiltross for at hun nu følte sig sikker, dog hadde vært så forskrekket at hennes sanser var mer enn almindelig skarpe.

«Skrik? Hyss, la oss høre!»

Vi lyttet. Det var stille en lang stund; så begynte Jens å snakke, men nettop da sa Mary:

«Nei hør!»

Vi lyttet atter.

Der kom en dump banken inne fra skibet, fulgt av et svakt rop.

«Det er sikkert nok. La oss høre en gang til hvor det kommer fra,» sa Jens.

Vi gikk forut. Det var tydeligere, men svakt. Nu var det bare en banken.

«Vi må undersøke dette. Er Sterke Hai redd?» spurte Jens.

«Sterke Hai aldri redd,» lød det korte svar.

«Så følg mig. Du Håkon må bli på dekket.»

Jens grep en lanterne og gikk ned i forrummet, fulgt av Sterke Hai, som hadde trukket sabelen.

«Hvad tror du dette kan være Håkon?»

«Jeg vet ikke min venn,» svarte jeg, «kanskje det er en ulykkelig sjørøver som er syk eller fengslet.»

«Jeg er så redd.»

«Det skal du ikke være. Hadde den som er dernede kunnet gjøre nytte eller skade, hadde han nok vist sig før. Vi har skibet i vår makt nu, og er godt bevebnet.»

Der kom tre menn op av forrummet; men Jens bar den ene. Det var altså en syk.

«Hvem er det, Jens?»

«Det er en gammel bekjent!»

«Hvorfra?»

«Ja, hvem skulde vel ha drømt om slikt! Det er førstestyrmannen på «Lord Nelson».»

«Styrmannen på «Lord Nelson» en sjørøver! Det er umulig!»

«Ja nu skal vi høre,» sa Jens rolig, idet han la sin byrde fra sig.

Jeg gikk nærmere. Det var virkelig styrmannen på «Lord Nelson». Han var meget medtatt, og stirret forbauset på Jens og mig.

Da vi hadde snakket norsk, hadde han ikke forstått hvad vi sa.

«Men hvorledes er De kommet ombord her blandt disse sjørøvere?» spurte jeg.

«Jeg er selv plyndret og næsten myrdet,» svarte den ulykkelige mann. Han var så svak at han ikke kunde stå og han hadde vanskelig for å snakke.

Den kjærlige Mary tok ham under sin varetekt og behandling, ti Jens og jeg måtte passe skibet. Hun sørget for ham og hadde den glede å se ham komme sig noget. Han hadde nemlig ligget lenket i et trangt rum i mange dager, og hadde bare fått litet mat og drikke. Han fortalte oss siden at han mens han førte et skib fra Singapor var blitt overfalt og tatt. Flere av mannskapet falt i kampen, og et par som blev fanget lot sig hverve som sjørøvere. Sjørøverkapteinen, i hvem han til sin forbauselse gjenkjente Howell, vilde også hverve ham; da han ikke vilde innlate sig på det, skulde han egentlig efter sjørøverskikken vært kastet overbord; men Howell hadde spart ham «for gammelt vennskaps skyld», men bare for å lenke ham fast nede i fartøiet. Styrmannen fortalte oss også hvorledes Howell hadde forlatt ham, negerkokken, båtsmannen og malaiergutten på sandholmen, og hvorledes de siden blev frelst ved Borneos klokskap. Endelig kunde han fortelle, at både negerkokken og Borneo var blandt sjørøverne, og at de var de beste av hele besettningen. Han hadde en mistanke om at det var båtsmannen som var skyld i hans eget hårde fengsel og elendige kost. Han trodde at Howells hensikt hadde vært å sette ham iland et eller annet sted; men for mannskapets skyld turde han ikke la ham gå fri på skibet.

Fangenskapet hadde imidlertid ikke vart så lenge at det efterlot varige følger; det var mest den tvungne, sammenbøiede stilling i det trange rum og den slette luft, som hadde gjort ham nesten avmektig, da Jens bar ham op på dekket. Morgenen efter var han styrket og kunde være oss til megen nytte for eftertiden.

Øboeren hadde aldri sett et skib før, og han vilde visst ikke ha gått ombord i det ved høilys dag. Da det blev lyst den følgende morgen, syntes de høie master og de flagrende, store seil å gjøre et sterkt inntrykk på ham. Han hadde hittil behandlet oss nogenlunde som likemenn; men da vi hadde vært tilværs og løst seilene, syntes han nok at vi blev ham for mektige. Fra den tid holdt han sig særlig til Mary, som med utrettelig tålmodighet måtte forklare ham alt hvad han så.

Vi fattet beslutning om hvorledes vi skulde forholde oss med kaptein Howell og sjørøverne; jeg behøver ikke å meddele beslutningen, men bare fortelle hvorledes alt gikk.

I nattens løp var vi drevet temmelig langt bort fra mine øer og vi måtte atter søke innunder land. Dette skedde med stor forsiktighet, ti farvannet var ukjent. Hittil hadde vi måttet la det komme an på lykken, om vi klarte oss fra skjær og banker; men nu ved høilys dag var det vår plikt å ta alle forsiktighetsregler.

For små seil la vi derfor innunder Skilpaddeøen. Men vi befant oss nu med skibet egentlig på vrangsiden av øen; jeg kaller den vrangsiden, både fordi det bare var en eneste havn på den side, nemlig Skilpaddebukten, mens der på den annen var både store øe gode havner, og fordi jeg hele tiden hadde bodd på den annen side, hadde mitt hustre, min have og mitt forråd der.

Vi turde ikke reise inn i det smale sund med skonnerten, for da vilde det tallrike og dristige sjørøver-mannskap lett kunne overmanne oss; vi måtte holde oss i tilbørlig avstand. Men iland måtte vi. Hele den store skatt som lå gjemt mellem buskene på Apekattøen, vilde vi ikke la ligge tilbake, og vi ønsket også å ta med adskillige av våre egne ting. Vi trengte dessuten et par mann, for besettningen på skonnerten var alt for liten. Fraregnet Mary og Haien, var vi bare tre mann, nemlig Jens, «Nelson»s styrmann og jeg.

Malaiergutten og negeren kunde vi nok ta, selv om de hadde slått sig på sjørøveriet; de hadde ikke lært bedre, og det var sannsynlig at dersom de kom ombord til oss, vilde de gjøre sin gjerning med flid og troskap. Men hvorledes skulde vi få negerkokken og Borneo til å forstå at vi vilde ha dem ombord? Kaptein Howell var naturligvis så klok at han ikke med sin gode vilje slapp nogen av sine folk ombord til oss uten som våre fiender; for var vi først fullt bemannet, kunde vi jo seile hvorhen vi vilde.

Vi la bi et godt stykke fra land, og fortøiet skonnerten ved en holme. Jens gikk i båten velbevebnet og rodde inn mot land for å snakke med kaptein Howell eller hvem annen han kunde treffe. Imidlertid holdt jeg en ladd kanon rettet mot stranden, for å kunne gi sjørøverne en hilsen, hvis de skulde våge å styrte sig over Jens.

Som man kan tenke sig, hadde sjørøverne med ennu større opmerksomhet holdt utkikk efter oss, enn vi med dem; for de hadde snart overbevist sig om, at de befant sig på en ufruktbar ø, og at det iallfall vilde være meget vanskelig for dem å komme over til den annen ø, selv om det vilde falle lettere for dem som var så mange enn det hadde vært for mig.

Da Jens var omtrent et bøsseskudd fra land, stanset han båtens fart og reiste sig op.

«Er styrmannen på «Sjøløven» der?»

«Ja, men her er kapteinen,» svarte Howell.

«Jeg spurte efter styrmannen,» sa Jens, «kaptein Howell og jeg har snakket nok med hverandre. Jeg vil ikke ha noget med Dem å gjøre.»

Jens svarte slik, først fordi han ikke hadde lyst til å ha noget med Howell å bestille, og dernest fordi han på denne måte vilde få sjørøverne delt i to partier.

«Ingen taler her uten min tilladelse!» ropte Howell, som om han ennu stod på sitt dekk.

«Man kan gjerne la være å snakke for mig,» sa Jens, «men hvis man ikke vil sulte eller tørste ihjel på denne elendige ø, må nogen annen enn Howell underhandle med mig. Egentlig burde jeg skyte Dem for den mishandling De har latt mig og andre bli til del; men straffen kommer nok over Dem. La nu styrmannen eller en annen mann tre frem og underhandle, ellers vender jeg om, og så farvel.»

Dermed satte han sig ned i båten og grep årene. Mannskapet hylte og skrek, nogen vilde at man skulde la styrmannen snakke med Jens, andre satte sig imot det. Howell var atter rasende, men det hjalp ikke; hunger og tørst var sterkere enn frykten for ham, og styrmannen gikk frem for å snakke med Jens.

«Hvad vil De?» spurte styrmannen.

«Hvad jeg vil? Det er vel rimeligere at jeg kommer med det spørsmål,» mente Jens, «men vi skal ikke trette om ord. Hvor mange var der på «Sjøløven»?»

«Fem og tredive ialt.»

På stranden er der nu bare tre og tyve. Hvor er de andre?»

«Fire blev skutt over på den annen ø igår, to falt ned av taugstigen og fem blev borte da de svømmet ut efter skonnerten.»

Det gjøs i Jens ved å høre om alle disse ulykkelige, som hadde fått en så bratt død.

«Fire, to og fem er elleve, der mangler ennu en i tallet. Hvor er han?»

«Jeg vet ikke.»

«Nu så se å finn ham. Det var en malaiergutt ombord. Hvor er han?»

Borneo trådte frem.

«Og en negerkokk?»

Også han trådte frem.

Vi husker at Jens i lang tid hadde opholdt sig hos malaierne og derfor kunde malaiisk. Derfor tiltalte han ham i hans eget sprog og sa:

«Du er ikke redd, Borneo! Få med dig negerkokken og svømm hitut, det er bedre ombord enn på den bare ø.»

Borneo forstod hvad der blev sagt; men han forstod også, at hvis han ikke kunde få forsprang for sjørøverne, vilde de innhente ham. Deres eneste håp stod nemlig til at skonnerten var så lett bemannet at den ikke turde våge sig til å seile. Og såvel Howell som styrmannen lyttet til det fremmede sprog med mistro.

«Hvad sier han?» spurte Howell.

«Hvor mange folk ombord,» svarte Borneo, som hverken nu eller til andre tider tok i betenkning å lyve, når han syntes det var bekvemt.

Men derpå gav han negerkokken et par ord og et vink, og innen nogen ante det, svømmet de begge ut mot Jens, som med revolveren i hånden pekte på enhver som vilde forfølge dem. Og han holdt ikke bare øie med mannskapet, han måtte også se om haiene skulde ville forsøke å gjøre bytte av hans skibsmannskap.

Det varte ikke mange minutter før de var oppe i båten.

«Borneo, ta årene! Neger, sett dig forut!» lød Jens’s befaling.

Dette var en stor skuffelse for kaptein Howell, som nok hadde tenkt at skonnerten ikke vilde komme langt når den hadde så liten besetning. Men saken stod anlerledes efterat vi hadde fått Borneo og negeren; ennu var der riktignok for lite mannskap til å håndtere sjørøverskonnertens store seil på rette måte; men vi kunde da sette så meget seil at den lystret roret — resten fikk stå i Guds hånd. Om vi kom noget før eller senere til vårt bestemmelsessted, hadde lite å bety.

Men tilbake til Jens.

Da han hadde fått de to sjømenn op i båten og satt dem på hver sin plass, lot han båten bli liggende, og vendte sig mot styrmannen.

«Hør nu styrmann,» sa Jens, «sank alle Deres menn sammen, hver eneste, og før dem over på den annen side av øen til utløpet av det sund som skiller disse to øer fra hverandre. Jeg har ikke lyst til å la min gode skonnert ligge på den ubeskyttede side av øen. Når vi så treffes der, skal vi snakke om hvad der mere skal gjøres.»

Sjørøvermannskapet syntes nu å ha opgitt alt håp; fra den villeste og mest uregjerlige bande, var det blitt de lydigste folk. Selv den enøiede styrmann blev rimelig og høflig. Det er alltid så med denslags folk; er de først blitt undertvunget, blir de fullstendig slaviske.

«Vel, vel, vi skal gå,» svarte styrmannen, «men vi har hverken mat eller drikke, ikke engang en dråpe vann.»

Jens betenkte sig en stund innen han svarte. Så lenge sjørøverne hverken hadde mat eller drikke, vilde det være lettest å befale; ti sult og tørst er det vanskelig å kjempe mot. Men hans menneskekjærlighet seiret over hans forsiktighet; han sa dem hvor de vilde finne vann, og lovet å bringe dem brød fra skonnerten. Det fikk de la sig nøie med.

Det var imidlertid blitt langt på dag, og en mumlen av tilfredshet gikk gjennem hele hopen da de hørte at de skulde få mat og drikke.

Hele sjørøvermannskapet gikk på styrmannens befaling inn på Skilpaddeøen; bare en blev tilbake. Det var Howell. Styrmannen kjente ham for godt til ikke å vite at det var utilrådelig å snakke til ham nu. Riktignok hadde han ikke noget skytevåben, men Howell var en kraftig mann, og en kamp med ham på blanke våben vilde ikke være behagelig, Han var kanskje nu i høi grad opbragt på styrmannen, fordi denne hadde underhandlet med Jens. Det var best å holde sig fra ham.

Howell blev altså sittende, og han satt meget lenge. Hvad var det som arbeidet hos ham siden han glemte sult og tørst? Var det samvittighetsnag over de forbrydelser han hadde begått. Var det billedet av skrekkelige tildragelser som dukket op for ham? Hadde han fått en forsmak på de lidelser han så ofte med koldt blod hadde tilføiet andre, følte han sig maktesløs og kuet? Var det anger som begynte å røre sig i hans hårde sjel?

Det var intet sådant. Han var ikke kuet nok. Han måtte sulte og tørste i mange dager innen han vilde erklære sig overvunnet eller rette sine tanker fra det onde til det gode.

Nei, det var hevntanker som rørte sig hos ham, det var dette ubendige mot som ennu holdt ham oppe, og det var et forbrydersk håp om ennu engang å få makt og midler til å herske og gjøre ondt, der lyste for ham.

Han satt time efter time. Endelig reiste han sig op som en mann der har fattet sin beslutning. Han så sig forsiktig om, og gikk så hen til det sted hvorfra sjørøverne i nattens mørke hadde kastet sig i vannet for å svømme ut til skonnerten. Her lå våbnene strødd på strandbredden, avskutte geværer og pistoler; nu aldeles unyttige, før så fryktelige i de rasende menneskers hender.

Howell undersøkte disse våben, det ene efter det annet; men undersøkelsen førte ikke noget videre med sig, alle våben var avskutt, der fantes ikke engang en knallhette.

Der ligger kanskje et eller annet brukbart våben oppe på øen eller i — hulen, mumlet Howell for sig selv; men han stanset uvilkårlig sine skritt da han kom til å tenke på hulen; ti han turde ikke gå alene inn i den. Han stanset nede på strandveien, en brennende rødme og en dødblekhet gikk over hans ansikt ved tanken på hulen. Hvad var foregått der engang for lenge siden? Det visste bare Howell.

Men han var ikke feig, uaktet samvittighetens stemme selv i hans fordervede hjerte hadde så megen makt at den jog ham bort fra stedet for hans mørkeste livsgjerning. Han så sig atter om, vekket av en skvulpen i vannet. Der ute i vannet, men inne på grunnen, lå det døde legeme av en av «Sjøløven»s mannskap. Han falt i kampen den foregående natt; de andre var blitt et rov for haiene, men denne var truffet av en kule før han kom ut på dypet. Det stod en rad av haier ute på dypet og bestrebte sig for å nå det kjære bytte, men forgjeves. De trengte hverandre tilside, de svømmet omkring; men de kunde ikke nå hen til den døde mann.

Men den ene mann som stod inne på land, og som var verre enn en hai, kunde nå ham. Med forsiktige skritt vadet han ut til liket, ikke for å trekke det tilland og gi det en skikkelig begravelse, men for å plyndre det. Det stakk en revolver i mannens belte. Om den var ladd!

Howell vadet ut, og snart var revolveren i hans hånd. Efterat ha forvisset sig om at mannen ikke hadde flere ildvåben på sig, gav han liket et spark, og snart slos haiene om det. Var ikke han verre enn en hai?

Han kom atter iland, og undersøkte forsiktig pistolen. Den var ladd, der var flere skudd i den. Et djevelsk smil gikk over hans ansikt. Der var makt i dette ene våben, ti det var det eneste på øen, — og det gav ham leilighet til å hevne sig. Han hadde tre skudd, tre menns liv var i hans hånd. Han hevet revolveren, han siktet på et tre. Det var ikke hans egen pistol, men den var av samme slags. Men var laddningen like sikker efterat ha ligget i vannet?

Pistolen var ladd med patroner, de hadde vært innesluttet i løpet, og han håbet at de måtte være i god behold. Han trakk ut de tre patroner med stor forsiktighet, og ladde tre løp på sin egen pistol med dem.

Han stakk de uladde pistoler i sitt belte; men den ladde gjemte han inne i barmen og gikk så med raskere skritt bortover strandveien, klatret op tauget, og stod snart der hvor man den foregående aften hadde feiret en fest, som var blitt avbrutt på en så uventet måte.

Howell hadde vært forsiktig, han hadde ventet lenge, han hadde sett sig om, og han trodde at han uset hadde bemektiget sig det våben som var så kjært for ham. Men der var en som hadde fulgt ham skritt for skritt, forsiktig, tålmodig og uten et øieblikk å tape ham avsyne.

«Hvad har han isinde?» mumlet den usette tilskuer, idet han forsiktig trakk sig inn mellem buskene da Howell krøp opover tauget. Så skyndte han sig innover øen og blandet sig ubemerket med det øvrige mannskap.

Slutning.

DET var en deilig, mild dag, slik som man bare kan opleve dem i de sydlige hav. En lett bris førte det prektige fartøi hurtig gjennem det svakt krusede vann, forbi Skilpaddeøen og op mot den holme hvor vraket av «Lord Nelson» var strandet. Da vi først hadde fått satt seil, lystret skonnerten vår vilje, som om den hadde vært et levende vesen.

Det sorte sjørøverflagg med den hvite hjerneskalle måtte vike plassen for vårt eget, frie, norske flagg, som jeg fant blant en bunke andre flagg fra forskjellige land. Sjørøverne hadde vel brukt dem for å skjule sin virkelige natur, og antatt forskjellig nasjonalitet eftersom omstendighetene kunde gjøre det ønskelig.

Man kan lett tenke sig med hvilken følelse Jens og jeg atter heiste det vakre trefarvede flagg. Vi gav det en salutt med «Sjøløven»s kanoner, og det en skarp salutt, ti «Sjøløven»s kanoner var ladd for fullt alvor. Den engelske styrmann mente det var rimeligst å heise engelsk flagg; men det var der nu ikke tale om; det var Jens som var hovedmannen i å erobre «Sjøløven», og da fikk han også heise sitt eget flagg.

Det var et godt stykke vei rundt Skilpaddeøen, og det var først langt ut på eftermiddagen vi kom op til den holme som vraket av «Lord Nelson» var strandet på. Her fortøiet vi vårt skib.

Da det var forsent til å foreta noget yderligere den dag, blev vakten satt og forhandlingene med sjørøverne opsatt til den følgende morgen.

Men det var ikke megen søvn ombord i «Sjøløven» den natt; ti uaktet arbeidet og utmattelsen følte vi oss ikke trette. Vi lå fullt bevebnet, ja bokstavelig med fingeren på avtrekkeren. Den eneste som følte sig trygg var Mary. Hun kunde i sin uerfarenhet ikke tenke sig at man vilde forsøke å nå hen til oss fra land, og hun stolte på alle ombord.

Men jeg syntes at Borneo og negerkokken var temmelig farlige efter å ha vært i slett selskap så lenge, og det blev derfor ikke tillatt dem å gjøre nattevakt. Jens, indianeren, styrmannen og jeg påtok oss hele det arbeide. Men selv efterat jeg var avløst og lå i min køie, fór jeg plutselig op ved den første virkelige eller innbilte lyd. Det forekom mig atter og atter at sjørøverne var over mig.

Endelig kom dagen likeså vakker som den foregående. Det er umulig å tenke sig noget vakrere enn det landskap som lå for oss. Først tilhøire de takkede fjell på Skilpaddeøen og den trebevoksede styrtning ned til det trange sund, så forberget «Utsikten» med den herlige skog av palmer og andre tropiske trær i bakgrunnen, endelig bukten som gikk inn til det lille Eden jeg kalte min have, og så tilvenstre den buktede kyst, holmer og småøer og den høie fjelltopp inne på øen. Alt så så fredelig og stille ut, og dog stormet det så i mange hjerter. Folk som var vant til å leve i overflod — riktignok på andres bekostning — var nu henvist til å leve på vann og brød. Folk som var vant til å befale, riktignok med fingeren på avtrekkeren og sverdet i hånden og under eder og trusler, de måtte nu finne sig i de livsvilkår som blev satt dem av nogen få menn, som de i sine hjerter foraktet dypt, fordi de var ærlige og skikkelige, fordi de hverken stjal, røvet eller myrdet. «Sjøløven»s tapre og modige, ja dumdristige mannskap, måtte se på at deres herlige skib blev kommandert og styrt av nogen elendige «ferskvannsmatroser» som de kalte oss. Det prektige skib lå der bare nogen få kabellengder fra dem. De hadde igår fått altfor tydelig bevis på hvor forferdelig det var å våge sig ut i det av haier opfylte hav, og de hadde ikke kunnet uttenke noget middel, ikke funnet nogen båt eller flåte. De stod fremdeles i den mening, at den annen ø var full av indianere med dødbringende piler, for det var ikke et øieblikk falt dem inn at de bare hadde med en mann å gjøre, dengang de var på Apekattøen. Derfor turde de heller ikke forsøke på å komme dit.

De måtte vente all understøttelse og hjelp av Jens, som de ikke kjente, men som de hørte kjente kapteinen fra gammel tid av, og som hadde lidt urett av ham. Styrmannen på «Lord Nelson» var blitt så ilde behandlet ombord i «Sjøløven», at de ikke kunde vente at han vilde legge et godt ord inn for dem.

To båter satte av fra «Sjøløven»; i den ene var Jens og Borneo, i den annen jeg og negerkokken. Vi rodde inn mot møtestedet med sjørøverne, og turen gikk en god del lettere i den vakre båt enn da jeg møisommelig rodde mig frem på mine flåter. Drevet av kraftige åretak, var vi snart så nær land som vi anså for tilrådelig. Der var mannskapet forsamlet, og ventet med lengsel på at vi skulde komme; ti deres gang på øen hadde vist dem at opholdet der hverken vilde bli behagelig eller langvarig. Og hvad de i det siste døgn hadde hatt å leve av skulde egentlig heller ikke sette mot i dem. Kaptein Howell hadde tatt en meget fremtredende plass, og man så at han var betenkt på atter å føre underhandlingene med Jens. På sin sedvanlige bydende måte befalte han mannskapet å trekke sig noget tilbake, tilkastet sin styrmann et mørkt, truende blikk, og opførte sig som om han var herre og befalende. Han blev adlydt av gammel vane og frykt.

Vi rodde nærmere omtrent ved siden av hverandre. Jeg så at Howell stod med hånden inne på barmen, det var en usedvanlig stilling for ham, han pleiet ellers alltid å ha dem i bukselommen, — jeg tenkte ikke nettop på det i øieblikket; men jeg fikk god grunn til å tenke mig om, og minnes hvad som nu inntraff.

Jens var for gammel og for klok til å stole på sjørøverne, han lot derfor stanse i tilstrekkelig avstand, reiste sig op i båten og sa, efterat han hadde talt sjørøverne og funnet at alle var tilstede:

«Hør nu folk! Vi som har tatt «Sjøløven» har besluttet å seile herfra med den og la dere bli tilbake; men dere skal få midler til å komme over til den annen ø, hvor der finnes mat og drikke, og, hvad der er viktigere, en båt på stabelen. Den kan snart gjøres ferdig. Men der er nogen ting på den annen ø, som vi vil ha med, og da ikke begge parter kan være der på samme tid av visse årsakers skyld, må dere bli hernede på stranden inntil våre saker er bragt ombord. Jeg gjør hele mannskapet ansvarlig for hver enkelts opførsel. Hvis nogen går herfra før jeg gir tilladelse til det, vil jeg ikke sende mat iland idag. Jeg blir liggende her og passe på, mens den annen båt utfører flytningen. Styrmann, har De forstått mig?»

«Ja, ja,» svarte styrmannen.

«Og forstår alle mann engelsk? Hvis ikke så sørg for at de får min vilje å vite.»

Mannskapet skrek at de hadde forstått det; men det var åbenbart, at de ikke syntes synderlig godt om denne beslutning. For disse folk å bli dømt til ophold på en øde ø, var visstnok ikke behagelig.

«Stille,» sa Howell, som hele tiden ikke hadde sagt et ord. «Hør nu hvad jeg har å si.» Derpå fulgte nogen ord som vi ikke kunde høre, men som øiensynlig gjorde stor virkning, og endelig: «Tror du din hund at vi lar oss sulte av dig? Jeg skal sørge for dig. Ut efter dem, gutter!»

I et nu trakk han pistolen frem, to skudd falt mot Jens i samme øieblikk, og kapteinen sammen med flere av sjørøverne styrtet sig i vannet for å ta våre båter. Men skuddene kom ikke til sitt bestemmelsessted og blev avskutt aldeles uten sikte; for i samme øieblikk Howell hevet pistolen og var nogen skritt ute i vannet og endel av «Sjøløven»s mannskap fulgte efter, styrtet en mann, likesom av vanvare i forvirringen, like efter Howell, og snart lå de begge og veltet sig inne på det grunne vann.

Da anføreren falt, stanset alle mann, og hele Howells dristige plan var strandet, eller om man heller vil, druknet. Dette var gjort i så få øieblikk at vi ikke engang hadde kunnet fatte farens storhet; men følgen var så latterlig, at Howell og den annen mann reiste sig op av vannet under en lattersalve fra våre båter, mens sjørøverne stod slukøret og skamfulle.

Badet hadde ikke bidratt til å kjølne Howells hete blod; ti han var ikke før kommet på benene igjen, før han slo til jorden den mann som hadde løpt ham overende. Denne mann var «Lord Nelson»s båtsmann, det var ham som hadde sett Howell finne pistolen og som hadde fulgt ham skritt for skritt på hans undersøkelse. Han hadde forstått at Howell hadde en dristig plan isinne; men da han skjønte at vi absolutt var de sterkeste, betenkte han sig ikke et øieblikk på å ofre hele Howells plan for å gjøre sig fortjent til vår takk. Derfor passet han hele tiden nøie på Howell, og løp ham så overende, nettop som han hevet pistolen for å skyte Jens.

Men det var nær kommet ham dyrt å stå, ti Howell hadde visstnok myrdet ham på stedet, hvis ikke Jens hadde lagt sig imellem.

Howell vadet inn til land, skamfull som en hund, og fra den tid tok han ingen del i forhandlingene mellem Jens og mannskapet. Disse forhandlinger endte nokså fredelig.

Mens Jens lå som vakt for å passe på sjørøverne, rodde negerkokken og jeg til hustreet for å hente alle de saker vi vilde ha med oss. Det var et godt stykke vei dit, og det var å forutse at jeg ikke kunde bli ferdig med flytningen på en dag. Det vilde jo være et ikke ganske ubetydelig arbeide å få skatten bragt fra skjulestedet og ombord i «Sjøløven». Da jeg efterat ha innlastet så meget gods båten kunde bære, rodde ut til skonnerten, var det nesten aften, og hele denne tid hadde Jens ligget på en alt annet enn behagelig vakt. Sjørøverne fikk sendt mat iland, og det blev pålagt dem at de fulltallig skulde møte frem den følgende morgen.

Slik gikk det også den følgende dag, og den engelske styrmann, som ikke hadde nogen anelse om de rikdomme hulen hadde inneholdt, kunde ikke begripe hvad det var i alle de kasser og sekker jeg bragte ombord. Da skatten tilhørte Jens og mig, fant jeg ikke at jeg behøvde å gi ham nogen nærmere forklaring for øieblikket.

Endelig hadde jeg fått skatten ombord, hadde tatt med mig de få ting jeg selv hadde gjort og som hadde gjort tjeneste den første tid jeg var på øen. Mary hadde vært iland og tatt avskjed med hustreet og alle de kjente steder, de to leoparder var ombord, og — jeg kan gjerne si — en rørende avskjed var tatt med gjetene. Vi hadde bragt iland alt hvad sjørøverne kunde trenge for å leve og få båten istand. Vi forsynte dem endog med de nødvendige våben; ti vi kunde ikke la dem være forsvarsløse på et sted hvor de kunde bli angrepet av ville. Alt var ordnet så langt, og skonnerten lå med løskastede seil, ferdig til å spre sine vinger for å sette kursen hjem til gamle Norge, da det spørsmål plutselig dukket op for oss: «Kunde vi forsvare å la Howell, dette skrekkelige menneske, tilbake sammen med mannskapet?» Selv om disse vilde betenke sig og forlate den avskyelige levevei de hadde fulgt, var det sikkert at hans innflydelse vilde være stor nok til å forhindre enhver bedring. Vi kunde godt tenke oss at han vilde skynde sig å få båten istand, og med den angripe det første skib han støtte på. Dette var et meget vanskelig punkt. Efter megen overveielse blev det besluttet at Jens formelig skulde innsette sjørøverstyrmannen som anfører, gi ham våbnene, og la ham råde. Han hadde hele tiden vist sig som en rimelig mann, der fant sig i forholdene, ja han hadde endog takket fordi vi ikke behandlet ham hårdere. Han syntes å være en bestemt mann, som ikke lett gav makten fra sig når han først hadde den. Å ta Howell med oss, kunde det ikke være tale om, da vi måtte ha to til av sjørøverne til hjelp på skibet, og kom Howell også, kunde vi aldri være trygge.

Styrmannen blev innsatt som befalende på øen, og Borneo nevnte to mann, som han syntes vi helst skulde ta.

Da disse to menn blev utvalgt, bad båtsmannen om å måtte få følge med oss istedenfor å bli tilbake på øen; han påberopte sig, at han hadde våget sitt liv ved å løpe Howell overende dengang denne vilde skyte Jens. Det hadde han visstnok rett i, men han hadde våget det foretagende, ikke for å frelse Jens, men for å ha noget å påberope sig hos oss. Han var en ful mann, som meget godt hadde forstått at når vi først var i besiddelse av «Sjøløven» hadde vi fullstendig overmakten, selv om sjørøverne var langt overlegne i antall. Derfor gjaldt det å gjøre sig oss forbunden. Denne hans beregning slog imidlertid ikke til, ti han var en altfor farlig mann til at vi turde våge å ta ham med oss. Det eneste vi kunde gjøre for ham var å be styrmannen forsvare ham mot Howell. Båtsmannen skuffelse og frykt ved å høre denne endelige bestemmelse var så stor, at det gjorde oss ondt at vi ikke kunde ta ham med. Vår frakt var imidlertid for kostbar til at vi ikke skulde vise den ytterste forsiktighet. Når jeg sier kostbar, tenker jeg ikke på sølvet eller gullet, som lå vel forvaret i kahytten; men jeg tenker på Mary. Hun måtte nu bringes i trygg havn, fjernt fra de skrekkelige scener hun hadde oplevet.

Så gav vi sjørøverne underretning om hvor de skulde finne flåten inne i hulen, og overlot det til dem selv å ro til Apekattøen.

Vi var nu atter forsamlet på «Sjøloven». La oss mønstre befal og besetning. Der var først Jens Gåsøen, «Sjøløven»s erobrer og dens kaptein. Han hadde riktignok ikke noget skipperpatent, men han blir lystret like godt for det. Den engelske styrmann er skibets navigatør, og jeg kan da til nød hjelpe ham med det. Så har vi Borneo, negerkokken, Sterke Hai, samt de to sjørøvere, som hadde lovet bod og bedring, og som derfor skulde bli bragt til nærmeste havn.

Endelig var passasjer, Mary, som alle var beredt til å tjene og forsvare. Dette utgjør tilsammen otte personer, som hadde det prektigste skib man kunde ønske sig og som nu lå seilferdig; men hvor skulde man seile hen? Det rimeligste syntes å være å søke hjem til Norge, fordi Jens og jeg vilde det; men der var flere folk ombord, hvis stemme og mening burde høres. Vi sammenkalte derfor skibsråd for å avgjøre dette slett ikke uviktige spørsmål.

Styrmannen holdt nu på England og de engelske, som rimelig kan være, og vilde at vi skulde søke til engelsk havn. Nu hadde vi jo kart og kunde lett seile hvorhen vi vilde. Men Jens mente, at dersom vi kom til engelsk havn, vilde man ta fra oss både gods og skib, ja kanskje tillike behandle oss som sjørøvere. Det var nemlig rimelig at et skib som «Sjøløven» vilde være kjent, ja allerede vår utrustning vilde vise hvad skibet hadde vært.

Jens foreslo derfor at vi ikke skulde løpe inn i nogen havn, men seile med det mannskap vi hadde. Kanskje vi traff et norsk skib, som kunde overlate os noget mannskap. Fremfor alt måtte vi se å komme bort fra det farvann, hvor «Sjøløven» hadde så slett rykte. Hvis vi traff et orlogsfartøi, vilde det skyte oss isenk medmindre vi lot oss ta, og det hadde vi ikke lyst til.

Dette forekom mig klart; men det var to ting som hverken Jens eller styrmannen hadde tenkt på. Hvor skulde vi gjøre av Sterke Hai og Mary? Sterke Hai blev spurt om han vilde bringes hjem til sitt eget folk. Det hadde han ingen lyst til. Borneo hadde overtalt ham til å bli sjømann, og på den måte var den vanskelighet overvunnet. Men Mary? Hun blev forbauset da dette spørsmål blev stillet; hun hadde åbenbart ikke ofret sin egen person en eneste tanke. Jeg visste at hennes bestemmelsessted var Kalkutta, hvor hun skulde opsøke en slektning, hvis han vilde ta sig av henne. Nu var det visstnok ikke noget iveien for å seile til Kalkutta; men dermed vilde vi jo nettop komme op i alle de vanskeligheter Jens hadde talt om.

Mary hørte taus på sålenge spørsmålet dreiet sig om å reise til Kalkutta; men da hun forstod, at meningen var den at vi skulde følge henne dit og så reise selv derfra straks efter, syntes hun å få øinene op for hvor ensom hun stod i verden. Hun bad at vi ikke måtte forlate henne, men heller ta henne med; hun kjente ingen andre enn oss i hele den vide verden, og hadde ingen andre å stole på. Hun vilde nesten heller vende tilbake til indianerne enn komme ene og forlatt til en stor by som Kalkutta.

«Nu vel,» sa Jens, «vil du være med oss, er det så meget bedre. Vi kan ikke få behageligere reisefølge. Så kan vi underveis tenke på om du skal til England eller Norge. Men hvor du enn kommer hen, vet du at du har nok å leve av, for du skal ha din del av byttet.»

Mary var glad, og jeg ikke mindre.

Efter endt skibsråd blev seilene heist og kursen satt hjemover mot Norge. Men det var en lang vei vi hadde for oss rundt Afrika og op til Norge. Med glede lot vi «Sjøløven» fare henover det store hav, men vi var ikke uten frykt for hvad fremtiden kunde føre i sitt skjold. Hvis alle mann ombord hadde vært gode norske matroser, vilde vi ikke hatt grunn til å frykte; for dem hadde vi kunnet stole på både i storm og stille; men slik som det nu var, gjaldt det å holde vakt og skarpt utkikk både uten- og innenbords.

Det er forskjell på mitt trehus ved den lille vik på Apekattøen, og et trehus ved en liten vik på Norges storfulle vestkyst. Mens hist de brede, tropiske blade dekker boligen, og de saftige frukter i største overflod henger ned fra grenene, dekkes taket her av et dypt snelag og «vintervokset tre, med roten op og toppen ned», henger ned fra takskjegget. Apekattøen skjules under de herligste blomster, de saftigste blade og de største trær, mens bølgene, som er brutt av koralrevet, skvulper lett mot stranden. I Norge ligger snelaget hvitt over markene, de tunge, vinterlige bølger slår mot kysten, selv efterat skjærgården har knekket deres største makt, og blomster finner man bare på de tilfrosne vindusruter.

Hjemme i Norge:

Ja visst må vi erkjenne, at det norske trehus med sine omgivelser ved første øiekast må stå tilbake for mitt trehus på Apekattøen; men la oss gå innenfor, så skal vi se om ikke gamle Norge vil vinne prisen.

Det er koldt; vinden bleser inn fra havet, det bruser nede ved stranden, og det begynner alt å mørkne, uaktet det er tidlig på eftermiddagen. Du vil helst være inne; nu så la oss gå inn i trehuset ved den norske vik; vi har opholdt oss så lenge i den varme sone — la oss se litt på livet heroppe ved polen.

Det er Håkon Håkonsen som sitter ved bordet, — ikke den Håkon Håkonsen som i det foregående har fortalt om sine eventyr, men hans far. Det er en prektig kar; hvilket godt, snildt, kraftig sjømannsansikt! Han er litt hissig av sig, men inderlig god i bunden og modig som en løve. Og han har hatt bruk for sitt mot på sin ferd i fremmede land og på de stormfulle hav. Han er en av disse norske sjømenn som gjør sitt fedreland ære, og som landet heldigvis har mange av. Intet folk kan opvise en bedre sjømannsstand enn Norge, det gjelder både matroser og befal.

Men vi må ikke av beundring for den gamle sjømann glemme hans kone og døtre. Der sitter hun, som Håkon Håkonsen så ofte tenkte på i sin ensomhet, hans kjærlige mor, som han visste savnet ham så meget, som hadde ventet så lenge, men som nu, efter års forløp, hadde opgitt alt håp om nogensinne å se ham igjen. Sorgen var mildnet, men ennu stjal ofte en tåre sig nedad den gamle kones kinn ved tanken på den kjekke, livsglade gutt, hun hadde sett dra bort, men som ikke var kommet tilbake. Hun ante ikke at han ennu var blandt de levendes tall; men hun håpet å møtes med ham der, hvor der ikke er nogen død. Hennes sorg og savn hadde vært stort; men det var ikke en sorg uten håp.

Foruten de to gamle, var der to døtre; de ligner far og mor, og lytter likesom moren på far, som leste høit i en sjøroman av Marryat.

Durrrrrr rrrrrrrr — — — — — lød det ute fra viken.

«Hvad i allveden er det for et fartøi som kommer like inn på bukten her?» utbrøt gamle Håkon Håkonsen, idet han stanset i lesningen. «Der går et anker tilbunds, og det et som ikke er lite.»

Den gamle sjømann kunde ikke bli sittende inne uten å undersøke hvorledes dette hang sammen. Der kom aldri et skib til den lille ukjente vik; selv hans eget skib hadde aldri vært derinne.

Det var ikke mørkere enn at han godt fra stranden kunde se skibet som hadde kastet anker. Men han var like klok; for han kjente hverken skrog eller rigg, det var noget ganske nytt og fremmed. Var det et skib som søkte nødhavn, eller seilet man aldeles i «åkeren»?

Han hadde god lyst til å ro derut; men han syntes det var altfor galt å være så nysgjerrig, og så gikk han inn igjen omtrent likeså klok som da han gikk ut.

«Hvad er det, far?»

«Hvis jeg var i Amerika eller Vestindien, vilde jeg si det var en sjørøver eller slavehandler.»

«Hvor du kan snakke,» sa hans kone. «En slavehandler eller en sjørøver! Du har nok lest for meget av Marryats roman nu.»

«Så gå selv ut og se om du nogensinne har sett et slikt skib, hverken her eller annensteds.»

«Det kan du trygt si, for nu er det så mørkt at man ikke kan se noget.»

Dun — dun — dun — dun — dun!

Vinduene klirret og det rullet og drønnet mellem åsene.

Alle for op i forskrekkelse og forundring. Den gamle skipper gikk atter ut for å «se», mens damene «undret sig», og blev litt mer tilbøielig til å tro at det kanskje allikevel var kommet en sjørøver til den ellers så stille og fredelige bukt.

«Jeg kan ikke begripe hvad dette er for en vindbøitel,» sa den gamle skipper da han kom inn. «Er slikt skibsmanér å skyte når man kommer i havn efterat solen er gått ned! Han har vel ikke mer hast med å få brent op sitt krutt enn at han kunde vente til imorgen. Det er forresten en statelig skute. Det må visst være en eller annen orlogsmann som er kommet hitinn. Men hvad han vil her, er riktignok mer enn jeg kan begripe.»

Man gjettet på de forskjelligste løsninger i anledning denne usedvanlige begivenhet; men det var ikke mulig å komme til nogensomhelst slutning, og Håkonsen tok igjen fatt på sin Marryat. I løpet av en halv times tid hørte man intet til det fremmede skib. Men plutselig begynte gårdshunden å gjø meget heftig nede ved stranden; der lød kommandoord og tale, der hørtes skritt på den hårdfrosne gårdsplass, hunden knurret; endelig blev det banket på døren.

Det blev atter forstyrrelse inne i Håkonsens stue. Alt dette så virkelig så forunderlig ut, at skipperen selv måtte ut og lukke op døren, for damene var nesten redde.

«Hvem er du?» spurte Håkonsen temmelig barsk.

«A letter for Mr. Håkonsen,» svarte mannen.

«Kom,» sa Håkonsen kort og godt, og da «kom» er nesten likeså godt engelsk som norsk, fulgte mannen med fra den morke gang inn i den oplyste stue.

Damene stod forventningsfulle, men at forventningene blev langt overtruffet, kunde man høre av de skrik de utstøtte; de fór sammen som en skremt gåseflokk og skrek av skrekk.

Håkonsen som hadde vendt sig om straks innenfor døren, stod også forbauset; ti han så like foran sig i døråpningen en neger med sitt sorte skinn og rullende øine.

Men han hadde sett for mange negre til å bli redd for denne som nu stod i hans hus, og tok derfor rolig brevet og bad damene være rolige. Det var jo bare en neger.

Han åpnet brevet og leste. Han leste det ut og begynte forfra igjen. Det var forresten snart gjort; for det var ganske kort, men satte Håkonsen i den høieste forbauselse. Brevet lød slik:

«Jeg gir mig herved den ære å innby hr. kaptein Håkonsen med frue og frøken døtre til å tilbringe aftenen ombord på «Sjøløven», nu beliggende her på bukten.

«Sjøløven» den 21. desember 186—.

Underskriften var det umulig å lese, uaktet brevet selv var skrevet med en meget klar og tydelig håndskrift og på godt norsk.

«Hvad heter din kaptein?» spurte Håkonsen og henvendte sig til negeren, som smilte på sin blideste måte, og viste alle sine hvite tenner; men han svarte ikke av den gode grunn at han ikke forstod et ord av hvad Håkonsen sa.

«Se den afrikanske apekatt hvorledes han står og griner! Hvad heter din kaptein?» spurte han atter, og denne gang på engelsk.

Negeren gren og lo atter uten å svare, enten det nu var fordi han ikke forstod hvad der blev sagt, eller han hadde fått befaling til ikke å snakke;

«Det er den ene gåte efter den annen,» sa gamle Håkonsen, «først kommer her et skib som nesten skyter ut vinduene mine, og så sender skipperen en afrikansk apekatt iland med et brev, hvori «Håkonsen med frue og frøken døtre» innbydes til å tilbringe aftenen ombord i «Sjøløven»; men hvad skipperen heter er mer enn jeg vet, og apekatten der forstår sannsynligvis intet levende sprog. Hvad synes du mor?»

«En innbydelse til å gå ombord iaften! Det er høist forunderlig. Jeg synes at vi kunde opsette besøket til imorgen,» mente mor.

Men dette vilde de to unge damer aldeles ikke høre på; de syntes at det nettop skulde være morsomt å komme ombord iaften. Det var jo klart at kapteinen måtte kjenne dem, siden han sendte en slik innbydelse, og man burde ikke ødelegge sin og andres glede ved å si nei. Når man så godt efter var negeren kanskje bare malt, og vilde vise sig å være god nordmann.

Håkonsen underkastet ham virkelig en temmelig nærgående undersøkelse; men det sorte satt fast — han var fullstendig neger. Enden på det hele blev, at man besluttet sig til å ta imot innbydelsen.

Mens damene rigget sig, som gamle Håkonsen kalte det, fikk negeren noget å styrke og varme sig på, og innen en time var hele familien vel innpakket i båten på tur ut til «Sjøløven».

De reiste i den faste tro, at det var en eller annen bekjent som hadde kjøpt et nytt skib i utlandet, og som nu tilfeldigvis var kommet til denne ensomme og fredelige krok av verden. Derfor tenkte de at de ved fallrepet vilde bli mottatt av et kjent ansikt, og hilset velkommen av en kjent hånd.

Der hang et par lanterner ved fallrepet, og der var lys nok, men intet kjent ansikt.

En sjømann som talte engelsk, tok imot dem, og bød dem inn i kahytten, hvor de vilde treffe kapteinen.

Håkonsen syntes at dette var en temmelig likegyldig måte å være vert på; ti når skipperen venter gjester, især damer, skal han selv ta imot dem. Men det er vel bare en del av komedien, tenkte han og gikk inn.

De kom inn i en klart oplyst, prektig utstyret kahytt. Der var ikke annet å se enn mahogni, silkebetrukne divaner, forgylning og damaskes forheng. Det var rikt som i et féslott, iallfall hadde de enkle folk fra trehuset i Norge ikke sett noget slikt før.

Den som hadde tatt imot dem på dekket, gikk atter ut, og de stod alene i den prektige kahytt.

«Dette er en forunderlig mottagelse. Og ikke forstår jeg hvad slags skute dette er, hvor allting er sa fint,» sa Håkonsen.

«Det må jo være en feiltagelse; ingen av våre bekjente kan ha et slikt skib,» mente hans kone hviskende, så rent betatt var hun av all den glans som omgav henne. De to unge glodde om sig og forundret sig, men begrep intet, og tenkte egentlig heller ikke noget.

Endelig gikk døren til en kahytt innenfor op, og inn kom en matros, klædt enkelt, men nett, i blå klær med blanke knapper, akkurat slik som vi kan se dem i hundredevis hertillands om høsten når de kommer hjem fra reis.

«Er ikke kapteinen ombord?» spurte Håkonsen, som begynte å bli utålmodig over denne lange «komedie».

«Det er mig,» svarte matrosen og bukket det beste han hadde lært, og det var ikke synderlig rart; det var et almindelig matrosskraput, visstnok meget velment, men ikke synderlig elegant. Og ved å se Håkonsens og hans damers forbauselse, tilføiet han: «Jeg har den ære å være en gammel bekjent; jeg heter Jens Gåsøen.»

«Jens Gåsøen! Jens Gåsøen! som rømte fra det samme skib som førte Håkon over til London da han reiste for siste gang?»

«Ja, det er mig.»

«Jeg ser det; jeg kjenner dig igjen. Men har du drevet sjørøveri eller negerhandel? Denne skute ser ut til noget av hvert. Allerminst skulde man tro, at dens kaptein var fra Gåsøen.»

«Ja, det er så, og jeg har sett Håkon senere enn nogen annen.»

«Hvor var du? Og hvorledes er det gått ham? Hvorledes døde han?» var spørsmålene som blev gjort ham samtidig.

«Det gikk ham godt, og jeg har ikke hørt at han er død,» sa Jens, «men vær så god å sitte ned, så kan vi snakke om ham.»

«Ikke død? Hvorfor har han da ikke kommet tilbake, eller hvorfor har han ikke gitt oss underretning?»

«Han kan visst best svare på disse spørsmål selv,» sa Jens, «skal jeg hente ham?»

Dermed reiste han sig og lukket op døren til «Sjøløven»s lille sidekahytt, hvorfra Håkon Håkonsen nu styrtet sig i sine foreldres armer.

Det var gått mange år hen siden de så ham; fra en «opløpen» gutt var han blitt en voksen, utviklet mann, men morsøiet kjente ham allikevel straks igjen. Hans uventede tilbakekomst overveldet de to gamle et øieblikk; for første gang så man Håkon Håkonsen felle en tåre. Men der var god malm i de to gamle; de kunde bære gleden likesom de hadde båret sorgen, uten å segne under den. Døtrene var nu aldeles elleville av glede over å få igjen broren, som de hadde savnet sålenge. Og så å komme tilbake på en så fin måte! Det var ikke som en forlist, fattig, luvslitt sjøgutt; men han kom på et stort, prektig skib, med dundrende kanoner og en sort neger som ikke kunde tale noget levende sprog, men bare viste tenner og så skrekkelig ut! Ja, det var noget annet enn det almindelige, dagligdagse liv ute i den lille uthavn. Det var noget for de to unge piker som var opdratt av en gammel, streng skipper, og som ikke hørte annet om verden enn hvad faren hadde lest for dem i Marryats sjøromaner. Dette var jo en fullstendig roman, likeså god som nogen de hadde lest.

Men vi må ikke glemme å fortelle hvorledes det gikk våre venner ombord.

Det blev en spørren og en fortellen, en undren og en beundren. Men at det også var virkelig sant, kunde man ikke riktig sette sig inn i; at Håkon var kommet tilbake, fant især hans gamle mor nesten utrolig. Hun satt og holdt ham i hånden, som om hun var redd for at han skulde bli borte for henne; ja, hun hadde virkelig en følelse som om det hele var en drøm som kunde forsvinde, og da vilde overlate så meget større savn og lengsel. Men Håkon kunde ikke riktig gi sig ro; han var urolig og usikker i den grad at man måtte bli opmerksom på det, og gamle skipperen, som ikke var vant til å tie når han hadde hadde lyst til å snakke og som pleiet å gjøre sine bemerkninger uten hensyn til tider eller personer, blev endelig kjed av hans urolige vesen og sa:

«Hvad er det som mangler dig gutt, at du ikke kan sitte stille og fortelle ordentlig i sammenheng? Du har da ikke glemt å snakke sammenhengende mens du var på øen?»

«Du har ikke sett alle dem som følger med «Sjøløven» ennu,» svarte Håkon.

«Alle som følger med «Sjøløven»! Hvad har vi med mannskapet å gjøre?» mente hans far, «dem kan vi jo se på imorgen; negeren tar sig også best ut ved dagslys.»

«Det er ikke mannskapet jeg mener; jeg — ja, det vil si Jens og jeg har en passasjer her ombord, som vi gjerne vilde at du skulde ta dig av mor.»

«Jeg, hvorfor jeg?»

«Fordi det er en dame.»

«En dame?»

«Ja, en dame! Ta godt imot henne mor; hun har ikke et menneske som bryr sig om henne her i verden uten Jens og jeg. Hun venter på at du skal ta imot henne som din datter.»

«Jeg forstår ikke dette jeg gutten min; men når du ber mig ta imot henne, skal jeg gjøre det. Du får siden fortelle mig hvordan alt dette henger sammen.»

Av Håkons måte å tale på, hadde moren fått det inntrykk at det var noget ubehagelig ved den ukjente passasjer, mens Håkons opførsel hadde sin naturlige grunn i bevisstheten om, at han holdt mer av Mary enn han ennu hadde tilstått for nogen.

«Hennes historie henger sammen med vår historie. Hun er uten familje og venneløs, og har delt skibbrudd, fangenskap og frelse med oss. Nu skal jeg hente henne?»

Håkon hentet Mary, som nærmet sig de fremmede folk undselig og redd. Hun var for ung, for smukk og så for god ut til at folk ikke øieblikkelig skulde bli inntatt i henne. Snart satt hun midt i den lille klynge av glade slektninger, og syntes som en av dem. Hun kunde snakke norsk, og hun hadde hørt så meget om gamle Håkonsen, hans kone og allesammen, at hun syntes å kjenne dem før hun så dem. Deres likefremme hjertelighet gjorde henne snart som hjemme blandt dem, og de glemte likeså snart at de hadde en fremmed i kretsen.

Det var en urolig aften; man var så interessert for å høre og se at man ikke visste hvad man skulde gjøre først. Håkon Håkonsen skulde fortelle sin historie, men det var ikke så snart gjort. Jens skulde fortelle sin, og Mary skulde fortelle. Så skulde sjørøverskibet og alle skattene besees. Man måtte opsette en god del til den følgende dag, og da den var tilende, var der ennu meget ufortalt.

Endelig måtte man bryte op. Håkon og Mary fulgte med tillands, mens Jens blev ombord. Det var første gang siden Mary seilte fra Sidney at hun var under ordentlig tak, og Håkon hadde nesten ikke vært i hus siden han reiste hjemmefra.

Vi skal overlate til den lykkelige familje den vinterfornøielse å fortelle og høre. Gamle Håkonsen fikk ikke lest meget av Marryat den vinter, for Mary og Håkon hadde alltid meget nytt å fortelle.

«Sjøløven»s mannskap blev avmønstret og fikk sin rundelige betaling; den engelske styrmann fikk mer enn han nogensinne hadde drømt om, men tiltross for at Jens og Håkon var meget rundhåndet, blev det allikevel nok igjen til å sette begge på fast fot.

Det varte heller ikke lenge innen de satte fot under eget bord. Der hadde vært en misforståelse mellem Jens og hans hjertenskjær, da han sist reiste fra Norge, og dette hadde vært grunnen til at han rømte i England. Men da han kom tilbake blev alt opklaret.

Leseren vil ha forstått at Håkon tenkte noget mer på Mary enn om hun hadde vært hans søster. Hun blev en bra norsk pike, og tilsist en bra norsk kone, som hverken lengtet tilbake til Sidney eller Sterke Hai.

«Sjøløven»s kanoner dundret ofte ved høitidelige anledninger i den lille bukt, som før hadde vært så stille. Da Jens hadde bryllup, var det stor kanonade, likeså da Mary blev konfirmert, og det varte ikke så lenge så pyntet Jens skibet på det prektigste med flagg og vimpler. Et nyforlovet par kom ombord; det var Håkon og Mary.

Hvad der hadde tildratt sig i hulen på Skilpaddeøen før Håkon Håkonsen kom dit, kan leses i «Sjørøveren og hans hule».

Kart over Skilpaddeøen og Apekattøen.

- A mitt første hjem,

- B Skilpaddebukten,

- C det store tre,

- D fossefallet,

- E utsikt over skogen,

- F mitt hus-tre,

- G Knivbeltebukten,

- H det fjerne land,.

- I mangrovetrær,

- K kaniner og aker,

- L utsikten,

- M vraket,

- N haven,

- P innsjøen med hytten.

Hulen strekker sig innad fra C med armer til R og Q. S er sunnet mellem øene. De hvite linjer antyder de veier jeg gikk.

HÅKON HÅKONSEN

Forord

Håkon Håkonsen går tilsjøs.

Tilsjøs.

Håkon på Skilpaddeøen.

Sjørøverhulen undersøkes.

Håkon kommer over på Apekattøen.

Håkon slår sig ned i Brødviken.

Håkon gjør opdagelser.

En flåtefart.

De ville kommer.

Marys fortelling.

Howell og Nelsons mannskap.

Håkon og Jens fanges av sjørøvere.

Mary og Sterke Hai fører krig.

Slutning.

Kart over Skilpaddeøen og Apekattøen.