16 ÅR MED ROALD AMUNDSEN

Teksten til denne boken er hentet fra Prosjekt Runeberg, http://runeberg.org/amundsen16/.

Omforming til ebok og bilderetusjering utført av Lars I. Næsheim

Denne utgaven lagt ut på www.mobileread.com 23.11.2014.

Boken ligger i det offentlige domene

Revidert 30.11.2014: Korrektur og mindre bildejusteringer.

OSCAR WISTING

16 ÅR MED ROALD AMUNDSEN

FRA POL TIL POL

GYLDENDAL NORSK FORLAG

OSLO MCMXXX

COPYRIGHT 1930

BY GYLDENDAL NORSK FORLAG

––

PRINTED IN NORWAY

P. M. BYE & CO. A-S

OSLO

TILEGNET
ROALD AMUNDSENS MINNE
I
DYP ÆRBØDIGHET

FORORD

Intet har vært mig fjernere enn tanken på å skulle skrive en bok om mig selv og mine oplevelser, men det er så mange av mine venner som gjentagende har bedt mig om det, at jeg til slutt har gitt efter.

En medvirkende årsak hertil har vært Roald Amundsens tragiske død. Det er nemlig mitt inderligste håp, at jeg ved de spredte trekk jeg her forteller om ham, kan bidra til at flere kan lære ham å kjenne, slik som alle vi, der har hatt den glede å være hans menn og hans kamerater — og at jeg også derved kan bidra til å hedre hans minne. Helt ut å beskrive ham slik, som vi der stod ham nær kjente ham, det makter jeg dessverre ikke.

Mange er tankene som har kommet og gått mens jeg har holdt på med dette arbeide — tankene på den utsøkte skare av menn jeg har hatt den glede å arbeide sammen med — mine kamerater. Jeg vil gjerne her nytte leiligheten til å uttrykke min takknemlighet overfor dem alle, hver og en. Mitt arbeide og mitt liv sammen med dem hører til mitt livs lyseste minner.

Dessuten er det en jeg spesielt gjerne vil nevne her, og det er hun som satt hjemme i alle år — min hustru. Hvad jeg skylder henne kan ikke sies med ord, alltid har hun stått rede når verst det knep, og den del av lasset hun har trukket har sannelig ikke vært den letteste.

Boken er ikke ment som et videnskapelig bidrag til vår polarlitteratur. Jeg har næsten ingen notater fra de forskjellige ferder, og har derfor fortalt slik som jeg husker begivenhetene.

«Viraas» pr. Halden i juni 1930.

Oscar Wisting.

«FRAM»

I

Det som bestemmer et menneskes livsskjebne er ofte tilfeldighetene — de gamle nordmenn var fatalister — det er jeg også blitt med årene. Til en viss grad er nok enhver sin egen lykkes smed, men også tilfeldighetene spiller inn. At jeg overhodet kom til å bli med Roald Amundsen berodde for en stor del på tilfellet.

Det var i 1909 om sommeren. Roald Amundsen hadde da offentliggjort sine planer om drift over polhavet. «Fram» lå ved Marinens verft på Horten under ombygging og var naturligvis gjenstand for alles interesse. Jeg må jo tilstå at skuten der hun lå, og mest av alt lignet en diger Hvaler-skøite, også trakk mig ned til utrustningskaien mer enn en gang. Selv var jeg den gang ansatt ved Marinens artilleri, og hadde således min daglige gang på verftet, og skuten under øinene så å si hele dagen.

Det ryktedes på Horten i de dager at Roald Amundsen trengte ennu et par mann for å delta i seilasen rundt Kap Horn og op til San Francisco, hvorfra turen så skulde gå videre mot nord. Mange var de som søkte — selv kom jeg mig av forskjellige grunner ikke så langt. Det var jo heller ikke noe særdeles fristende å få være med rundt «Hornet» og så bli satt i land når det store eventyr for alvor skulde begynne. Naturligvis var der en chance til stede for at man kunde være så heldig å få være med nordover, men den var liten.

Jeg så og talte daglig med de folk som skulde være med. Der var blandt andre kaptein Engelstad, ferdens nestkommanderende og løitnant Prestrud, «Fram»s førstestyrmann.

Man drev den gang prøver med «Fram»s mannløftende drager. Dette var store firkantdrager som blev satt op i observasjonsøiemed, forbundet til bakken med en smekker stålwire som løp over en winch.

Så kom da den dag da tilfellet banket på min dør. Løitnant Prestrud opsøkte mig nede i artilleriets verksteder og fortalte mig at Roald Amundsen var ventende til Horten for prøver med dragene. Disse prøver skulde finne sted samme formiddag, og løitnant Prestrud spurte mig om jeg hadde lyst til å bli med ham ut på Vealøs, en liten ø i innløpet til marinens havn, for å se på prøvene. Jeg opnådde den fornødne permisjon hos min chef, og så drog vi avsted.

Da vi kom ned på kaien for å gå ombord i båten som skulde sette oss over til øen, var Roald Amundsen allerede kommet, og jeg blev forestillet for ham av løitnant Prestrud. Det var ikke første gang jeg så ham. Efter «Gjøa»-ferden hadde han besøkt Horten hvor der blev foranstaltet et fakkeltog til hans ære. I dette deltok også jeg, lite anende at jeg da for første gang var med på å hylde den mann som senere skulde spille en så stor rolle i mitt liv.

Med de senere års begivenheter som bakgrunn trer mitt aller første møte med ham fremdeles skarpt frem i min erindring. Jeg husker den intense følelse som betok mig: her står du ansikt til ansikt med en mann — den fødte leder, som uten å bruke for mange ord kan få sine folk til å utrette det, som ved første øiekast ser ut som en umulighet å gjennemføre. At han ved siden av dette var et sjeldent godt menneske, som var villig til å ofre alt for dem som stod ham bi i tykt og tynt, det fikk jeg senere i livet anledning til å se — jeg hadde nær sagt hver eneste dag.

Jeg antar at løitnant Prestrud hadde anbefalt mig til ham ellers vilde han neppe ha vist mig så stor interesse som han gjorde fra første stund av.

Der blev foretatt en del drageprøver der ute. Selv var jeg en tur oppe i luften, men for å være ærlig syns jeg ikke det var det minste tiltalende å sveve der oppe under himlens blå, bare båret oppe av en kraftig vind; så da jeg var velberget på bakken igjen var jeg mer enn glad. Da prøvene var ferdige reiste vi alle sammen tilbake til verftet, hvor jeg sakket efter de andre for ved første leilighet «å stikke av» for å gå tilbake til mitt arbeide. Fullt så lett gikk det imidlertid heldigvis ikke. Roald Amundsen sakket også av, og idet han kom op ved siden av mig, sier han idet han klapper mig vennlig på skulderen: «De får være med mig nordover De». For å bruke et mildt uttrykk må jeg si jeg blev forbauset, forbauset og glad, for lysten til å være med var der i fullt monn. Jeg fikk fremstammet en takk, og at jeg først måtte rådføre mig med min hustru for å høre hennes mening før jeg kunde gi noe endelig svar. «Ja De får tenke på det» — var hans avskjedsord til mig.

Jeg kom hjem fylt av dette store som var hendt mig, og spurte meget spent min hustru om hennes mening. Hun trodde det bare var spøk fra min side. Jeg har jo, som så mange andre ektemenn, drevet litt uskyldig moro med min hustru, og hun har heldigvis alltid vært den som har moret sig mest når forklaringen kom.

Som sagt, hun trodde det var spøk, og gav mig øieblikkelig sin tillatelse. Selv da jeg forklarte henne at det var alvor, fastholdt hun, at når hun en gang hadde gitt sitt samtykke, vel så hadde jeg det.

Slik gikk det altså til at jeg blev Roald Amundsens mann — og ikke et eneste øieblikk i de seksten år jeg har vært sammen med ham, har jeg hatt grunn til å angre på det.

Noen dager senere kom han på ny ned til Horten, og jeg meddelte ham min beslutning at jeg med glede vilde være med ham.

Meningen var at jeg skulde ha tiltrådt ekspedisjonen med en gang — men en vakker dag ut på høsten kom der en for oss kjedelig melding nordfra: Peary hadde nådd Nordpolen.

Spørsmålet var nu: Vilde Roald Amundsen opgi sine planer, og opløse sin ekspedisjon. Eller vilde han fastholde sin oprinnelige plan?

Hans svar lot ikke lenge vente på sig. «Fram»s planlagte drift skulde forsøkes gjennemført efter programmet, idet han fremholdt, at efter hans mening var vår hovedopgave fremdeles uløst, nemlig utforskningen av selve polarbassenget, og til dette arbeide var et fartøi nødvendig.

Forskjellige forhold gjorde imidlertid at vi ikke blev klare som oprinnelig bestemt, hvorfor ekspedisjonens avgang blev utsatt til sommeren 1910. Jeg begynte heller ikke arbeidet ombord før i mars samme år.

Opsynet med «Fram»s ombygging hadde Roald Amundsen betrodd til kaptein Schrader. Han var en sjømann av den gamle skole som i mange år hadde ført seilskute, og Roald Amundsen hadde selv fart med ham, så han visste nok hvad han gjorde når han betrodde dette viktige arbeide til denne mann.

Ved en beklagelig ulykke var ekspedisjonen blitt berøvet sin nestkommanderende, hvorfor kaptein Thv. Nielsen hadde overtatt denne stilling, og under hans ledelse foregikk de siste klargjøringsarbeider og den siste finpuss.

Fra nu av og utover gikk arbeidet sin gang, og i midten av april var «Fram» klar. Efter å ha vært en tur nede i Vallø og fylt olje, gikk vi 1. mai op til Oslo for å komplettere våre beholdninger.

Da vi var ferdige i Oslo gikk vi ut til Roald Amundsens hjem «Uranienborg» i Bundefjorden. Det var ikke fritt for at noen hver av oss spekulerte på hvad i all verden vi skulde der, men vi slo oss til tåls da vi hørte vi skulde hente et transportabelt hus som skulde brukes som observasjons- og loddehus. Jeg hadde flere ganger tidligere vært nordover på fangst, og hadde sett isen og visste også at hele ismassen var i stadig drift, ja ikke alene i drift men også at den stadig skrudde sig sammen i kjempemessige skrugarer som skånselløst knuste alt som kom i deres vei, — så hvorledes et stakkars hus skulde kunne stå på isen, det forstod jeg ikke, men jeg antok at det hele bare var en liten fjelebod som kunde settes op og tas ned i en fart. Vi kom der ut og jeg gikk i land for å ta dette besynderlige hus i øiesyn. Det viste sig å være et gjennem solid hus, som det vilde ta dager å sette op og ta ned.

«Nå ja,» sa jeg til mig selv, «Roald Amundsen vet nok mer om isforholdene enn du. Har han latt huset bygge for å sette det op på isen, så står det nok.» Jeg fortsatte min inspeksjon.

For å ta et loddskudd bør man jo helst ha et hull i isen, og følgelig også et hull i gulvet i «loddehuset», men til tross for at jeg opholdt mig meget lenge der inne krypende rundt på fire ben som en annen Sherlock Holmes, var det mig ikke mulig å opdage noe «loddehull». Vel, så skulde altså loddskuddene tas utenfor huset — men hvad i alle dager skulde vi med bysse og køiplasser til ti mann i et hus som skulde stå på isen like ved siden av, eller i hvert fall i nærheten av «Fram» — nei det forstod jeg ikke. «Allright», tenkte jeg, «så får tiden vise det». Og det skal være sikkert og visst at tiden viste oss hvad huset skulde brukes til. Det var jo ingen av «Fram»s mannskap som dengang hadde den aller fjerneste anelse om Roald Amundsens planer, vi trodde alle som en fullt og fast at vi skulde nordover, og når chefen hadde bestemt at vi skulde ha med et, i våre øine, ubrukelig hus, så var det bare å ta det ombord uten å spørre mer om det.

I begynnelsen av juni var vi ferdige, og stod ut i nordatlanteren på et kortere oseanografisk tokt, for å prøve vår motor, våre videnskapelige instrumenter, ja kort sagt for å se at det hele nu var slik sammensveiset at allting gikk uten knirk.

I vel en måned lå vi ute, og «Fram» fikk sannelig i denne tid mer enn en gang anledning til å vise oss hvad hun dudde til. Hun satte og slingret, så det mangen gang var mer enn vanskelig å holde sig opreist. Vi hadde blandt andre en mann ombord som bare skulde være med på denne turen. Det var av natur en meget makelig anlagt herre hvorfor han av den grunn ikke likte alt det for så vidt nødvendige arbeide som det å stå på benene skaffet ham — jeg stod på dekk en dag og hørte ham komme med følgende fryktelige trusel: «Ja, nå kan du slingre, din gamle kasse. Men bare vent til jeg kommer i land du — da er det forsyne mig min tur. Da skal jeg slingre så du ditt gamle jåleportrett skal bli grønn av misunnelse.» En i sannhet fryktelig og raffinert hevn.

Underveis inn til Bergen fikk vi ruskevær. Under en bøi knakk klyverbommen, så forseilene stod og flagret i vinden som lommetørklær. Et øieblikk efter satte «Fram» nesen ned, så sjøen kom fossende inn over dekket og forårsaket en del skade. Det var imidlertid ikke så farlig. Hvad verre var, var den innenbords skade vi fikk, sjøen trengte nemlig ned i Roald Amundsens lugar som den delvis fylte, og derfra tok den sig en rundtur inn i et skap han hadde bygget der inne for opbevaring av cigarer, tobakk og spirituosa, så alle cigarene gikk fløiten. Skapet hadde han som sagt bygget inne i og ved siden av sin lugar, med adgang bare derfra. Det var stort, men på grunn av alt flaskeforet der inne, var det temmelig vrient å komme helt inn i det. En av officerene på verftet på Horten hadde også innvendt dette overfor Roald Amundsen, og foreslått forbedring, samtidig som han hadde spurt om hvorledes man hadde tenkt å komme frem inne i skapet. Med et lunt blink i øiet så Roald Amundsen på ham: «Vi drikker oss frem,» kom det. Skapet blev som oprinnelig bestemt det skulde være.

Efter et kort ophold i Bergen hvor vi fikk reparert våre skader, avgikk vi til Kristianssand for å gå i dokk, komplettere vårt utstyr og hente våre hunder.

Hundene hadde vi ute på Flekkerøen. De var kommet ned fra Grønland med det danske grønlandsskib «Hans Egede» — 97 stykker i alt. Å si at «de var mors beste barn» vilde ikke være helt overensstemmende med sannheten, de var helt enkelt så ville og udresserte som det gikk an. Lindstrøm og jeg fikk i opdrag å være «bikkjefuter» mens «Fram» lå i Kristianssand. Lindstrøm var glad i dyr og var dessuten vant til disse eksemplarer av arten vi skulde omgåes her, selv har jeg alltid vært glad i dyr og likt å stelle med dem. Disse grønlandshunder er, når det kommer til stykket ikke så vanskelige å behandle og omgåes som man skulde tro — setter man sig først en gang kraftig i respekt, så glemmer de meget sjelden hvem som er deres herre; får de så ved siden av den nødvendige juling også den nødvendige mat, så ordner alt sig til felles beste.

„Dessuten var jeg ansatt som en slags overbikjefut — “

Til å begynne med der ute på øen tror jeg nok at hundene antok at Lindstrøm og jeg var en ny slags proviant som var sendt ut til dem, for de forsøkte stadig vekk å spise oss op. En dag som Lindstrøm var ute for å fôre en av sine «venner», kom han i skade for å bøie sig midt foran nesen på en av hundene, som tilsynelatende satt og småsov i solskinnet. Det blev den for fristende, med et gledeshyl forsynte den «sovende» sig av den «biff à la Lindstrøm» som så fristende var blitt plasert foran dens nese. Stakkars Lindstrøm! Han kunde ikke sitte på over åtte dager, men han passet sig for eftertiden for å utsette sine «edlere» deler for den slags behandling. I det hele gikk tiden her ute fort. Det sørget alle bikkjene for. De underholdt oss til stadighet med sauejakter og forsøk på rømning. En ting var de mer redde for enn alt annet, og det var tordenvær. Hvad grunnen var vet jeg ikke, men kom det tordenvær så var det slutt på moroen for Lindstrøm og mig, for da var de helt ville av redsel.

Endelig — i begynnelsen av august var allting klart. Det siste vi gjorde var å ta våre hunder ombord, og få dem installert på dekket. Så stevnet «Fram» mot syd.

II

Vårt første bestemmelsessted var Funchal på Madeira hvor vi skulde forsyne oss med fersk proviant og grønnsaker før vi satte kursen for Kap Horn og derfra videre nordover til San Francisco. «Fram» var som kanskje de fleste vet ingen skarpseiler og heller intet hurtiggående motorskib. For motor alene greide hun ikke mer enn fire mil i pent stille vær.

Reisen ned foregikk under dårlige værforhold, vi hadde meget motvind og som følge derav mange seilmanøvrer, så frivakt var det lite av. Hundene trivdes godt ombord. De var blitt fordelt på en del av oss, så vi hadde ca. ti, tolv stykker hver å passe på. Dessuten var jeg ansatt som en slags «overbikkjefut» d. v. s. blev noen av dem syke så måtte jeg overta pass og pleie av vedkommende patient.

Disse hundene gav oss forresten anledning til mange funderinger, for ingen av oss forstod hvad meningen var med å dra på alle disse hundene hele veien rundt Kap Horn, når «Fram» ved sin ankomst til Beringsstredet kunde få kjøpt hunder nok i land, men det blev bare med funderingene rundt dette problem også. Noen tilfredsstillende løsning var det ingen som greide å finne.

Efter ca. en måneds seilas ankom vi til Funchal i begynnelsen av september. Vi lå der i tre dager og benyttet tiden vel. I to partier var vi i land som Roald Amundsens gjester og beså det herlige sted.

Den tredje dag om eftermiddagen kom der ordre fra nestkommanderende om at alle mann skulde komme på dekk. Litt forbauset kom vi op, og ennu mer forbauset blev vi, da vi fikk se nestkommanderende stå der og vente på oss ved siden av et digert kart over sydpolegnene, som han hadde hengt op på stormasten. Vi fikk ikke lang tiden til å studere på hvad dette skulde bety for der kom chefen selv rask og spenstig på dekk. Dessverre husker jeg ikke nu hans ord, men ett er i hvert fall sikkert at vår interesse for hvad han sa stod på høikant fra først til sist. Det var så stille som i en kirke, all lyd var forstummet. Det var som om alt omkring oss lyttet til eventyret. I korte konsise setninger betrodde han oss sine planer — her var ingen nølen og utenomsnakk, like mot målet bar det. Han fremholdt blandt annet, at nu efter at Peary hadde vært ved Nordpolen var ikke interessen for vår ekspedisjon så stor ute i verden, at han mente det vilde være forsvarlig å gå der op. Isteden den hadde han til hensikt å gå sydover med Sydpolen som vårt mål. Jeg bruker uttrykkelig vi og vårt, for det husker jeg bestemt han selv brukte. Det var ikke hans ekspedisjon men «vår» — vi var alle kamerater og hadde alle det felles mål.

Videre fremholdt han, at han dessverre heller ikke lenger disponerte de tilstrekkelige pengemidler til å kunne gå nordover. Kort og greit viste han oss så på det ophengte kart den rute han vilde velge. Til Scott som var ute i det samme ærend hadde han telegrafert og meddelt sin forandrede plan. Telegrammet var avsendt til New Zeeland. Av hensyn til Scott hadde han valgt sin basis i Hvalbukten på barrierens sydlige del, da han kjente til at Scott vilde komme til å ligge lenger mot nord oppe på Victoria Land.

Han var opmerksom på, sa han, at disse hans endrede planer var et oplagt kontraktsbrudd fra hans side, men at han allikevel vilde sette stor pris på om vi alle vilde gå med ham under disse endrede forhold. Skulde imidlertid noen være imot dette, stod det vedkommende fritt for å gå i land og reise hjem.

Om vi vilde! Vi svarte alle som en mann at vi var mer enn villige til å gå med, og yde vårt aller beste for at opgaven skulde bli heldig løst.

Her fikk vi altså endelig opløsning på alle gåtene. Her blev alle våre spørsmål klart og greit besvart: Vi skulde mot syd, istedenfor mot nord!

Allerede samme kveld stod «Fram» ut fra Funchal, og stevnet på ny mot syd, og denne gangen var det alvor.

Det var ikke fritt for at det var riktig livlig ombord den kvelden. Diskusjonens bølger gikk høit. Alle skulde gi sitt besyv med i laget, men alle var vi betatt av den storslagenhet som preget denne planendring. Det viste oss, at vi hadde en mann til chef som ikke var redd for å gå sine egne veier når det knep, og vi visste også at han vilde sette alle sine evner, ja selv sitt liv inn på opgavens løsning — og vi var alle fulle av begeistringens hellige ild: Vi skulde vise verden at vi kunde makte å løse opgaven, koste hvad det koste vilde.

Reisen sydover gikk pent og rolig. Vårt vesentlige arbeide var å passe og stelle hundene, og likeledes holde det rent overalt. Dekket blev holdt så rent som mulig, men det kunde naturligvis ikke forhindres at vi rett som det var under seilmanøvre i mørke, hørte at enkelte av kameratene uttalte sig i temmelig utvetydige uttrykk om bikkjer ombord i skuter, når tauverket gled litt for villig gjennem nevene godt innsmurt med «grønnsåpe».

Hver onsdag og søndag var det ekstraforpleining i form av en dram og en halv øl til maten, og hver lørdag kveld var det en toddy til manns. Dette er en skikk Roald Amundsen har gjennemført på alle sine ekspedisjoner. Man får derved en liten glede å se frem til, og det liver godt op i det daglige arbeide under slike forhold, hvor der ikke alene stilles store krav til en manns fysikk men også til hans åndelige habitus.

Efter planen skulde vi anløpet Gufføen for å fylle ferskvann, men da vi kom op under øen fikk vi tåke på oss, så det blev bestemt at vi isteden skulde forsøke på å få vann på en av hvalstasjonene på Kerguelen. Imidlertid hadde vi, mens vi lå under ekvator, fått samlet så meget regnvann at vi, da vi kom lenger mot syd, forstod at vi ved å holde hundene på rasjon vilde klare os helt frem til Hvalbukten, hvorfor også dette siste anløp blev sløifet.

«Fram» var meget tungt rigget. Et fartøi av de dimensjoner med bare enkle mersseil vil nødvendigvis bli tungt å håndtere ved seilberging. Under en storm nede i vestenvindsbeltet lå så mange mann som det var plass til på merseråen og arbeidet som gale i fire stive klokketimer før det uhåndterlige seil var fast.

Noe særlig lett å styre var hun heller ikke, hun var meget tilbøielig til å ville snu sig rundt for å betrakte sitt eget kjølvann. Blåste det, måtte vi alltid være to mann til rors, og de hadde mer enn arbeide. Vi hadde jo flere landkrabber ombord som aldri hadde vært til sjøs før, enn si da utført sjømannsarbeide av noen art, så når noen av de karene kom til rors kan det nok hende at gamle «Fram» benyttet anledningen til å skrive Søren Sørens Sønner med kjølvannet. En av dem som nok syntes det var litt for meget arbeide for en enkelt mann ved rattet, uttalte da også at han ikke kunde begripe, at det ikke gikk an å sette seilene slik at han skulde få slippe all denne jobben ved rattet! Da disse gullkorn undslapp ham, satt han på rorkisten og styrte med benene. Vinden var rett akterinn så han ved sin patentstyring opnådde å holde skjevert seil på begge sider.

Som sagt, livet ombord gikk sin rolige daglige gang — på «Fram» som på enhver annen skute i sjøen. Våre officerer bodde forut i enkeltmannslugarer gruppert rundt en salong, og mannskapet bodde akterut. 8 mann i enkeltlugarer og 6 mann i to tremannslugarer. Roald Amundsen så vi daglig, han tok sin tørn med oss andre, stod til rors og passet de hunder han hadde opsynet med.

Ved nyttårstider 1911 møtte vi for første gang isen. Først svære flate iskalver optil flere kvartmil lange, senere noen større isfjell som vi holdt inn igjennem inntil vi støtte på pakkisen. Ved hjelp av seil og maskin lyktes det oss efter seks dages forløp å komme gjennem denne og inn i Rosshavet, hvorefter vi satte kursen for Hvalbukten. På ny måtte vi igjennem en del fordelt is før vi atter kom ut i åpent hav.

Vi drev en del fangst på isflakene i denne tid for å skaffe oss hundemat. En dag var Stubberud og jeg ute på jakt efter en sel som lå og solet sig på et isflak. Stubberud skulde passe båten mens jeg var i land på isen. Jeg hadde aldri drevet jakt på disse breddegrader før, men hadde jo en del erfaring fra nordligere himmelstrøk. Nordpå er selen meget vår, så man må gå uhyre forsiktig frem for å komme den på skuddhold. Det vil si man må krype forsiktig bortover isen, og søke dekning bak skrugarer og opstående isstykker, inntil man mener å være på skuddhold. Så gjelder det å forsikre sig om hvor man har selen. Man titter op så forsiktig, så forsiktig for ikke å skremme dyret — så lirkes børsa i stilling, og er man heldig får man den. Efter aller beste mønstre gikk også jeg frem her, jeg buktet og ålet mig bortover isen på en slik måte at en hvilken som helst indianer vilde blitt grønn av misunnelse. Da jeg mente at nu kunde jeg våge å titte forsiktig op, løftet jeg mig op på albuen bak en liten skrugar, og tittet — rett inn i et par svære brune øine som forbauset betraktet mig. Selen lå rolig på isen ikke en gang en meter fra mig. Den var ikke det minste redd, så den blev et ganske anderledes lett bytte enn jeg hadde tenkt mig, men fullt så forsiktig var jeg jo ikke for eftertiden.

Tiden for vår ankomst til Hvalbukten nærmet sig nu med raske skritt, og eftersom tiden gikk, steg også spenningen blandt oss alle. Det brennende altopslukende spørsmål var: Hvem var de lykkelige som skulde i land på barrieren for å delta i fremstøtet mot polen, og hvem var det som skulde bli igjen ombord? Lugarene var som rene heksegryter, slik boblet og kokte det der nede når dette spørsmål kom op til diskusjon og det var ikke sjelden. Enhver mente naturligvis at nettop han og ingen annen var den aller mest skikkede, og hadde de beste kvalifikasjoner.

Så en dag kom listen, og da blev det først moro for alvor. Ingen skjønte nogen verdens ting. En av dem som skulde bli ombord fastholdt naturligvis som sin uforgripelige mening, at det eneste rette var å bytte partiene om! For at han, nettop han ja, skulde i land, og ikke spørgeren; nei det var rent ubegripelig. Nå ja, også denne diskusjon fikk en ende, og der falt atter ro over gemyttene. Vi som skulde i land fikk utlevert hele vårt utstyr med en gang, og fra nu av hadde hver mann ordre om, at han og ingen annen var ansvarlig for at det hele alltid var i tipp topp stand.

Den 14. januar ankom vi til barrieren og fortøiet langs kanten av sjøisen.

I land på isen hersket et eiendommelig og rikt dyreliv. Som jeg tidligere har nevnt var selen helt tam, vi kunde gå helt bort til den uten at den gjorde mine til å ville flytte på sig, så det å skaffe fersk mat var intet vanskelig arbeide. Det var naturligvis fristende for enkelte svake sjele å gå i land på isen for «å drive jakt». Et par mann falt også for fristelsen. De drog i land, skjøt noen sel og vendte stolte tilbake og fortalte om sine bedrifter. Da de blev spurt om hvor de hadde gjort av jaktutbyttet, svarte de bare at det hadde de latt ligge. De var med andre ord ute på amindelig myrderi, en fristelse jeg er bange for at også mange andre bolde jegere rundt om i verden faller for. Når jeg av og til har hatt den tvilsomme fornøielse å høre slike jakthistorier med skryt om hvor mange dyr der for eksempel er blitt skutt har jeg ofte spurt mig selv — «men til hvilken nytte».

Roald Amundsen var i land for å ta ut plass til vårt hus da denne episode fant sted. Da han kom ombord og fikk høre om det blev han aldeles rasende. «Det er absolutt forbudt ekspedisjonens medlemmer å drepe noe dyr vi ikke har bruk for,» var hans øieblikkelige ordre. To mann blev straks sendt avsted for å åpne de myrdede sel, og ta ombord alt kjøtt som kunde brukes. Jeg var en av dem. På veien hjemover efter endt arbeide, traff vi på en stor sel som lå og glodde på oss. «Jeg lurer på om vi kan ta den levende,» sa min kamerat. Vi blev enige om å forsøke, og laget en rennesnare av noe medbragt tauverk. Selen lå fremdeles ganske urørlig et par meter unda, så det var bare å spasere bort og legge løkken rundt halsen på den. Den så litt brydd ut ved dette, virket nærmest som om den blev litt fornærmet, men løkken fikk vi da rundt den. Da vi så begynte å dra blev den ergerlig. «Pokker også at en stakkar ikke kan få være i fred,» syntes den å si, og kvikt som et lyn trakk den hodet ut av løkken, men blev fremdeles liggende for å betrakte disse rare tobente fyrene som plutselig tok sig friheter overfor den. Allright, det var å prøve en gang til, og denne gangen var vi heldige, for vi fikk løkken under den ene sveiven på den, og nu hjalp ingen kjære mor. Med kurs for skuten drog det underlige optog av gårde. Jeg leiet den omtrent som en hund i bånd, gikk det litt trått og uvillig, hvilket i og for sig muligens ikke var så rart, var det bare å pirke den litt på halen med skistaven, så bar det på ny av gårde i full fart. Da vi kom ned til skuten, slap vi den naturligvis igjen, men forinnen var det nok mange ombord som hadde moret sig over optoget.

Som jeg sa var det en lett opgave å skaffe fersk mat. Vi trengte en dag omkring 30 sel til vårt spiskammer. Roald Amundsen, Hjalmar Johansen og jeg drog av gårde. De var bevæbnet med hver sin store flåkniv, jeg med en gammel Nagant revolver. Jeg måtte gå fra sel til sel og skyte dem ned, mens de andre fulgte efter og åpnet dem efter hvert. Det kan vel kanskje se noe morderisk ut dette at en mann går rundt blandt en masse tamme forsvarsløse sel og skyter dem ned med koldt blod, men man må jo ta i betraktning at vi gjorde det ene og alene fordi vi var nødt til det. Dessverre brøt isen op før vi berget vår fangst, så det hele var altså omsonst. Den kvelden var Roald Amundsen simpelthen ulykkelig fordi vi til ingen nytte hadde drept alle disse dyr. Jeg har sjelden eller aldri i mitt liv møtt en mann med en slik utpreget kjærlighet til dyr som han. Et karaktertrekk som også bidrog til at vi alle satte enn mer pris på ham. Selv de av våre kamerater som hadde latt naturen gå over optuktelsen, måtte ved nærmere eftertanke innrømme at han selvfølgelig hadde rett, og aldri mer blev noe dyr drept i utide.

Så hadde vi også noen små gjester som var oss til megen glede og moro. Det var de små pingviner. Nysgjerrigere dyr skal man lete lenge efter, desuten var de som alle de andre beboere på isen ikke det minste redd oss. Alt som foregikk skulde de ha rede på. Vi holdt en dag på med å skifte noen av isankerne da en større flokk av disse besynderlige dyr kom anstigende. Halvveis fugl, halvveis fisk spaserer de i opreist stilling under livlig konversasjon bortover isen. Plutselig fikk de øie på oss, stoppet op, og en av dem blev efter en del diskusjon detachert for å dra ned for å undersøke hvad i all verden det var som foregikk, mens de andre i mellemtiden holdt sig på tilbørlig avstand. Speideren kom alvorlig ruslende, gikk rundt omkring og inn blandt oss, beså med synlig interesse alle våre forskjellige redskaper som lå strødd omkring, kikket alvorlig på oss, som lot som om den overhodet ikke eksisterte — synlig beroliget snudde den og vendte tilbake til sine kamerater, som flokket sig rundt den for å høre rapporten. Der opstod en heftig og langvarig diskusjon, men endelig så det ut som om speideren fikk overbevist sine venner om at der ingen fare var, for plutselig kom hele flokken anstigende, og da blev det moro. Tenk Dem plutselig omringet av femti nysgjerrige barn i den spørrelystne alder når De holder på med et arbeide. Slik omtrent var det. Vi lot dem i fred, og jamen var de morsomme. Senere kunde vi næsten ikke vise oss på isen uten at de øieblikkelig kom ruslende, og på grunn av sin nysgjerrighet kunde de sannelig være brysomme nok. Brysomme for oss var de når vi kom kjørende med våre hundespann, for da var det næsten ikke mulig å stagge hundene, de skar ut for å ta dem og i vill karriere bar det bortover isen med pingvinflokken foran.

En del av dem måtte vi drepe av hensyn til de zoologiske samlinger hjemme. Det foregikk da på den måten med de store keiserpingviner at vi i flokken så oss ut et eksemplar med pent skinn. En mann nærmet sig «den utvalgte», og mens han stod og underholdt den med tegn og underlige gjerninger, nærmet en annen sig den bakfra, og før den hadde sukk for sig var begge dens sveiver bundet fast på ryggen. Så var det bare å la den spasere med ombord hvor den blev slaktet så humant som mulig. Vi kunde naturligvis ha skutt dem, men det vilde jo komme til å ødelegge skinnet, derfor måtte vi benytte oss av denne metode.

I sjøen utenfor iskanten hersket et næsten likeså rikt dyreliv. Hvalbukten bærer sitt navn med rette — hele bukten stod så å si i kok av små finnhval og åte, og utenfor i Rosshavet var der uhyre mengder av finnhval og blåhval.

De 8 menn som skulde danne sydpolpartiet blev nu satt i land og bodde i to telter inne på selve barrieren. Vårt overvintringshus blev derefter tatt i land og satt op. Da huset var ferdig kom niende mann og det ikke den minst viktige, nemlig kokken Lindstrøm — så da vi flyttet inn i huset var alle vi som skulde sydover samlet der.

Den oprinnelige plan var at alle åtte med syv sleder og nitti hunder skulde foreta fremstøtet mot Sydpolen, mens Lindstrøm alene skulde «passe huset» mens vi var borte. Dette blev imidlertid, som jeg senere skal komme inn på, forandret.

Mens «Fram» ennu lå hos oss fikk vi en dag besøk av Scottekspedisjonens skib «Terra Nova». Scott og de menn som skulde følge ham sydover var ikke ombord. De var gått i land ved Mc Murdosundet hvor de arbeidet med forberedelsene til sitt fremstøt.

Sammen med de øvrige av landpartiet holdt jeg nettop i de dager på med å kjøre op vårt utstyr fra «Fram» til huset. Med en slede forspent seks hunder kom jeg farende bortover isen. På sleden hadde jeg en sel, en stor sekk smiekull, en feltesse og et fat petroleum — ingen liten last å trekke for hundene. En del av våre engelske gjester var kommet ned på isen og var underveis til huset, da jeg i susende fart tok dem igjen og hilste flott med svepen. Ved overgangen fra havisen og op til huset, som lå et stykke inne på barrieren, måtte jeg stoppe for å la hundene hvile før vi tok fatt på bakken som var temmelig bratt. Dette var forresten noe vi alltid pleide å gjøre. Her tok engelskmennene mig igjen, stoppet op og betraktet med megen interesse hundene og sleden. De spurte om jeg med det lasset hadde tenkt mig op bakken med så få hunder foran sleden. Da jeg svarte at joda det var meningen, rystet de smilende på hodet idet de mente at det gikk nok ikke. For sikkerhets skyld var de efter tur borte og banket på petroleumsfatet for å høre om det var tomt. Nei, det var det ikke. Dernest løftet de på kullsekken, den var tung som bly. Essen var ikke lett den heller, for ikke å snakke om selen. Efter undersøkelsen var de helt overbeviste om at jeg ikke var helt normal som med bare seks hunder foran, trodde at jeg skulde greie å komme op. De nikket vennlig adjø og vel møtt igjen til den gale mann, og fortsatte sin marsj mot huset. Jeg lot dem komme helt op på platået før jeg satte hundene i gang. Det var som om dyrene forstod at her gjaldt det å vise hvad de dudde til, for trakk gjorde de så de lå flate og op kom vi. Kommet vel op slang jeg mig på sleden, en liten bluff kan ikke skade tenkte jeg, og i flyvende fart bar det forbi de forbausede engelskmenn.

Jeg hørte senere si, at de hadde uttalt at med slike trekkdyr burde vi ha all verdens chancer til å rekke Polen. De blev hos oss og spiste frokost. Roald Amundsen tilbød dem å komme og slå sig ned hos oss, for med vår leirplass som basis å drive de videnskapelige undersøkelser de måtte ønske. Smilende avslo de tilbudet, idet de samtidig advaret ham mot å bli liggende for lenge, da de mente vi kunne risikere at breen kalvet så både vi selv og vår leirplass vilde drive ut i Rosshavet. Dette hadde jo nettop vært det store spørsmål også for Roald Amundsen. Er barrieren fast eller ikke? Kan jeg stole på den slik at jeg kan legge min basis på den? Her kommer jeg inn på en av de genialeste punkter ved hele Roald Amundsens plan. Ved inngående studier av all den litteratur han kunne komme over om disse strøk, hadde han funnet ut at en stor del av barrieren virkelig lå fast. Han la sin leir på den, og det viste sig at han hadde rett. Vi kunde sitte godt og lunt nede i vårt hus og i våre opvarmede huler i barrieren, og i ro og mak arbeide på vårt utstyr — mens vår konkurrent lå på land under høie fjell ved Mc Murdosundet utsatt for mer uvær og kraftig vind. Allerede ved valget av leirplass var Scott efter min mening handikapped.

En dag brøt havisen op så «Fram» kunde komme helt inn bukten og fortøie ved barrieren, noe som i vesentlig grad lettet oss de siste losningsarbeider.

Innen «Fram» var helt utlosset begynte utkjøringen av depotene. Roald Amundsen med tre menn drog til 80° s.br. hvor de nedla vårt første depot. De kom tilbake den 15. februar, men da hadde «Fram» allerede forlatt oss. Da hun hadde kastet los, tok hun sig først en sving inn på bukten og kom derved på 78° 41’ s.br. Lengere syd enn noe fartøi før hadde vært. «Lengst mot nord, lengst mot syd».

Vi foretok først nu tre depotturer, og der blev tilsammen nedlagt ca. 3000 kg. proviant på 80°, 81° og 82° s.br. Da dette arbeide var utført gikk vi i gang med forberedelsene til overvintringen. Huset blev forbedret, og vår leir i det hele gjort så praktisk som mulig. Jaktturer blev foretatt, og da vinteren endelig kom satt vi godt og lunt nede i barrieren med 60 000 kg. selkjøtt som proviant for oss selv og hundene, et kvantum som var mer enn tilstrekkelig hele vinteren.

Vinteren gikk usedvanlig fort for oss. Vi hadde alle hendene mer enn fulle. Vårt utstyr som oprinnelig var laget med henblikk på kupert og tungt terreng viste sig å være for svært. På depotturene hadde vi høstet den nødvendige erfaring i så henseende, idet terrenget vi skulde igjennem, for det meste viste sig å være helt slett. Tunge sleder var derfor unødvendige, likeså alt det øvrige tunge tilbehør. Hele utstyret blev derfor gått over på ny, og nu forarbeidet så lett som mulig. Roald Amundsen hadde selv uttenkt alt til den minste detalj, og overvåket også nøie at alt blev som det skulde. Som vanlig forstod han å holde oss beskjeftiget hele den utslagne dag. Vi begynte vårt arbeide til fastsatt tid, i det hele blev det arbeidet som aldri før. Våre 110 hunder trivdes utmerket, og blev foret og passet med den forestående anstrengende tur for øiet.

En kveldstund begynte Roald Amundsen å snakke om turen mot syd. Han fremla på ny sin plan for oss, idet han samtidig gjorde opmerksom på at det hele foreløbig bare var å betraktes som en «sofaplan»; nu vilde han gjerne høre hvad vi mente om den. Vi diskuterte det hele frem og tilbake, men blev til slutt enige om, at den plan han hadde uttenkt hjemme i sin sofa, var så god at det ikke var noe å si på den. Grunnen til at han diskuterte dette med oss var, sa han, at han ønsket at vi alle skulde vite hvad vi gikk til, og hvad han som skulde lede oss hadde i sinne.

Solen forlot oss i april, og kom tilbake i august efter fire måneders fravær. Planen var, at når solen kom tilbake, skulde vi alle dra mot syd. Da den kom traff den bare sunde friske mennesker og dyr, alle klare til med liv og sjel å gå inn for den store opgave. Noen dager før den kom, kjørte vi våre ferdigpakkede sleder op til startplassen. Solen var som sagt kommet, men temperaturen viste ingen som helst lyst til å gå op de første dager, den holdt sig standhaftig på minus 50°—60°. Imidlertid noen dager senere begynte den smått og pent å krype opover, og en morgenstund da termometeret viste «bare» minus 36°, besluttet Roald Amundsen sig til å starte. Det viste sig dessverre allerede dagen efter at temperaturen fikk tilbakefall, og til slutt var den på ny nede i minus 50°—60°. Under disse forhold besluttet Roald Amundsen sig til å vende om da vi var kommet til 80° s.br. — temperaturen var da helt nede i minus 58°. Særlig gikk den lave temperatur ut over hundene, så det fremgikk med all ønskelig klarhet at de ikke vilde greid å fortsette.

Mennesker og bikjer mot syd.

Wisting med sitt hundespann, fotografert på Sydpolen.

10 dager efter starten var vi på ny «hjemme igjen». Som en følge av denne tur forstod Roald Amundsen nu, at det hele med så mange mann og så mange hunder blev et altfor stort og tungvint apparat. Han besluttet derfor å redusere deltagernes antall til fem mann, ham selv iberegnet, fire lette sleder og 52 hunder samt proviant og utstyr for fire måneder.

Temperaturen viste fremdeles ingen stigende tendens. Først ut i oktober innfant våren sig for alvor. Selen gikk op på isen, og en del sjøfugl innfant sig. Den 20. oktober var temperaturen omkring minus 30° og holdt sig jevnt mellem 20°—30° hvorfor start blev besluttet, og klokken 10 bar det av gårde for alvor mot polen.

Allerede den første dag hadde vi en ubehagelig oplevelse. Vi kjørte med god fart henover et tilsynelatende pent jevnt terreng. Jeg kom sist med min slede — selv kjørte jeg, og hadde Roald Amundsen sittende på. Vi satt med ryggen mot hverandre. Han så akterover, jeg forover. Plutselig følte jeg et veldig rykk i sleden, den vippet likesom ned med akterparten, og vilde begynne å gli baklengs ned med nesen i været. Jeg snudde mig rundt kvikk som et lyn, og så da at vi hadde kjørt over en veldig sprekk. Kommet delvis over var snebroen brukket under oss, men på grunn av vår gode jevne fart forover gled sleden heldigvis inn på fast is. Vi stoppet ikke, men kjørte videre. Da kjente jeg at Roald Amundsen dunket mig i ryggen. Jeg snudde mig halvveis rundt. «Så De den, De», sa han, «den vilde nok gjerne hatt både oss, sleden og hundene.» Mer blev der ikke sagt om den ting.

Turen henover barrieren gikk stort sett bra. Det var av og til ikke bare lekeverk å ta sig frem, men det gikk, og til slutt kunde vi begynne opstigningen til polplatået. Da vi var kommet op i ca. 5000 fots høide begynte terrenget å helle nedover. Roald Amundsen gikk foran på ski for å vise veien. Breen vi kjørte på, skrånet nu mer og mer så han til slutt fikk god glid på skiene. Han var ca. 400 meter foran oss og i det bratteste i bakken, da vi plutselig får se at han kaster sig over ende og bremser med ski og staver alt hvad han kan, samtidig som han vinker til oss at vi må stoppe. Vi hadde god fart på sledene, så den eneste måte å stoppe på var å velte dem så snespruten stod.

Da vi kom ned til ham viste det sig at han hadde fått stoppet i aller siste øieblikk. Han lå nemlig på kanten av et stup flere tusen fot ned. Han så på oss og bemerket ganske rolig: «Vi får forsøke der,» idet han pekte, «her kommer vi ikke frem». Han var likeså kold og rolig som om ingen ting skulde være hendt.

Vi valgte en annen vei, og måtte foreta en nedstigning til ca. 3000 fot. Her støtte landet og barrieren sammen. Det eneste synlige tegn på dette, var en del store bølgelignende dannelser i barrieren, og en mengde svære sprekker, delvis fylt med sne, så det så ut som om breen hadde innstillet sin virksomhet for lengst. På ny måtte vi foreta en opstigning, og efter fire dagers hårdt slit befant vi oss i ca. 10 600 fots høide, og mente dermed å være vel inne på polplatået. Her blev vi liggende værfast i fire dager, idet der blåste en snestorm så vi ikke kunde se hånd for oss. Før vi fortsatte slaktet vi 24 av våre hunder, og la dem i depot, likeledes efterlot vi en slede som merke på dette. Herfra fortsatte vi altså med tre sleder og 18 hunder. Da vi brøt leir varte fremdeles snestormen, men vi var sant å si blitt leie av å ligge så lenge stille på samme sted, hvorfor vi var enige om at det var bedre heller se å komme sig videre. Til å begynne med skrånet terrenget nu svakt opover, men plutselig merket vi at det begynte å gå utfor. Vi kunde ingenting se på grunn av snestormen, alt stod i en eneste røik, så da farten utfor begynte å bli betenkelig stor, besluttet vi oss til å stanse og slå leir. Vi veltet sledene og satte op teltet. Da vi skulde tørne inn viste det sig at teltgulvet hadde så sterk helling, at de to som lå i den nederste del blev liggende i en meget ubekvem stilling med benene op, de andre hadde det langt naturligere med benene ned, men behagelig var heller ikke det. Næste morgen klarnet det av, og det viste sig da at vårt telt lå midt på en sterkt skrånende bre, som lengere nede endte i en jevn fin slette. 50 meter til venstre var breen brukket av, og fra kanten av breen og til bunnen av stupet var det sikkert sine 2000 fot. Var vi alle i snestormen kjørt utfor, kan vel vår skjebne lettere tenkes enn beskrives.

Fra nu av helte terrenget svakt nedover til vi kom til en stor istykkerreven bre. Vi visste at vi nu hadde en opstigning på flere tusen fot foran oss. Men først skulde breen passeres. På grunn av dens tilstand — den verste på hele turen — døpte vi breen for «Fandens bre». I alle retninger strakte der sig farlige sprekker og revner, så vi syntes alle at navnet passet bra, særlig når man tar i betraktning at det tok oss tre dager å komme over den.

Kommet vel over, så vi foran oss i tåke og snedrev en slette som mest av alt minnet om et størknet hav. Da vi kom utover viste det sig at vi ikke kunde bruke våre ski på grunn av isens beskaffenhet. Det lød hult under oss når vi gikk, og plutselig forsvant en slede, så senere noen hunder og endelig en mann. Vi fikk dem alle heldigvis op igjen. Det blåste en kuling av sydost med snefokk, så vi så ikke stort. Et navn måtte jo også dette tiltalende sted ha, og for å være i stilen, når vi først hadde begynt å dele ut navner, valgte vi «Fandens dansesal», og det var heller ikke noe dårlig navn.

Kommet vel over her gikk allting så meget bedre og lettere for oss. De største vanskeligheter hvad terrenget angår var overvunne. Mellem 87° og 88° s.br. nådde vi vår største høide 10 750 fot. Herfra og helt til polen skrånet terrenget jevnt nedover.

Vi hadde beregnet å være på polen den 14. desember om eftermiddagen. Dagen oprant med klart fint vær, terrenget var glimrende. Solen stod høit på himlen. Vi fortsatte fra vår siste leirplass som vanlig, og ut på eftermiddagen stoppet vi og slo leir, da vi mente vi var fremme. Efter at vi hadde stelt hundene, bad Roald Amundsen oss om å samles rundt flagget for sammen å plante det. «Det tilkommer ikke én mann alene å utføre denne for oss så høitidelige handling. Det tilkommer alle dem,» sa han, «som har satt sitt liv inn for saken.» Hver mann grep rundt stangen, og sammen plantet vi Norges flagg på Sydpolen hvor hittil intet menneske hadde satt sin fot.

Nettop dette trekk hos Roald Amundsen, at han bad oss alle om å være med på å plante flagget, er en egenskap hos ham jeg har satt høiest. Han ønsket ikke å beholde hederen og æren for sig selv, den skulde han dele med dem som hadde stått ham bi. Slik har han også alltid vært senere i livet. Beskjedent har han trådt til side, og latt den heder og glans han har samlet rundt sig selv også komme sine kamerater til gode.

Først cirklet vi inn stedet med en radius av 18 kilometer, idet tre mann gikk ut i øst, vest og kjøreretningen, hver medbringende en reservesledemei med et sort flagg på toppen for opmerkning, samt en vindtøipose med beretning om turen. De andre to benyttet det fine vær til å ta en rekke observasjoner for å bestemme stedet. Efter disse observasjoner viste det sig at vi ennu skulde ha omtrent 9 kilometer igjen til selve polpunktet, hvorfor vi flyttet vår leirplass denne distanse, og foretok atter den samme opmerkning som tidligere. Våre observasjoner viste nu at vi var kommet polpunktet så nær som det var oss mulig. Vi opholdt oss her til den 17. om eftermiddagen, da brøt vi op og satte kursen mot nord i strålende vær og bris fra syd, så vi brukte seil på våre sleder. Vi efterlot oss et telt hvori lå en del instrumenter og utstyr, samt to brever, et til H. M. Kongen og et til Scott.

Om hjemturen er det lite å berette, den forløp helt programmessig, som regel i det aller beste vær. Det eneste som plaget var at jeg i flere dager hadde gått med en ulidelig tannpine, som til slutt blev så plagsom at noe måtte gjøres. Da det var litt langt til nærmeste tannlæge, bad jeg en kveld, efter at vi var kommet i soveposen i teltet, Roald Amundsen om han vilde ta sig av bestet. Han erklærte sig fluksens villig, og vår medbragte tanntang blev hentet frem. På grunn av kulden måtte vi først varme tangen over primussen, så måtte jeg stå på kne i min sovepose og han satt over mig i sin og drog alt hvad han kunde. Efter et svare mas lyktes endelig operasjonen — og dermed var alle sorger slukket.

Om morgenen den 26. januar 1912 kom 5 menn med 11 hunder og 2 sleder i god behold hjem til leiren på barrieren. Den samlede tilbakelagte distanse utgjorde ca. 2800 kilometer, for det meste den hele tid på ski. For å vise hvilken glimrende kondisjon mennesker og dyr var i, kan jeg nevne at den siste dag tilbakelagdes en distanse av mellem 60 à 70 kilometer.

Da vi kom var ennu ingen oppe. Vi satte sledene fra oss, stelte hundene og gikk samlet inn i huset, hvor fire menn lå i dyp søvn. Det vil være meget vanskelig for mig å beskrive de forskjellige fjes som tittet ut av de respektive køier og glodde på oss — de måtte sees. Efter et øieblikks taushet spurte endelig en av dem: «Har dere vært der?» «Ja, vi har vært der,» svarte Roald Amundsen, og da blev det liv. En stund efter satt vi alle benket rundt bordet og nød Lindstrøms hotcakes og herlige kaffe. Hvor godt en kopp kaffe virkelig kan smake, det vet man først, når man som vi hadde måttet undvære den så lenge.

Det viste sig at «Fram» allerede var kommet den 9. januar, men hadde måttet gå ut igjen på grunn av uvær, men om eftermiddagen samme dag som vi var kommet tilbake kom hun på ny inn og fortøiet ved iskanten. Vi skulde jo ha det meste av vårt utstyr ombord, og det helst så fort som mulig, hvorfor det naturligvis ikke blev noen hvil for oss efter turen. Det er jo gjerne så med mange mennesker, at når de har utrettet noe, så er det en nødvendig betingelse for deres eksistens, at de må ha enten en kortere eller lengere ferie. Jeg skal villig innrømme at også vi gjerne vilde hatt en pust i bakken, men under de forhåndenværende forhold fant vi alle, at det fikk være til en annen gang. Vi gikk derfor øjeblikkelig i gang med å ta ombord det som vi ønsket å ha med. En hel del efterlot vi oss der nede, også vårt hus. Det blev satt i tipp topp stand. Alt skaffetøi pusset og lagt på plass, køiklær i alle køiene og alle lamper trimmet og gjort klare til øieblikkelig bruk. «For,» sa Roald Amundsen, «der kan muligens komme folk efter oss som kan komme til å trenge det.» Med hans ord i friskt minne, skulde jeg ønske at huset nu, som dette skrives, må finnes av admiral Byrd og hans ekspedisjon, som nu ligger akkurat på samme sted og forbereder sig til et fremstøt mot polen pr. flyvemaskin. For det å ha et hyggelig godt varmt hus under en overvintring, det betyr uendelig meget mer enn mangen en kan ane som ikke vet hvad en polarnatt er.

Det var en glede å treffe våre kamerater ombord i «Fram» igjen. Hilsener og nyheter fikk vi hjemmefra, og det heldige resultat bidrog jo til at stemningen om mulig blev ennu høiere.

Den 30. var «Fram» klar, og ut på kvelden gikk vi seil med kurs for Hobart på Tasmanien.

Den 5. mars ankom vi hertil. Det var en lang reis for denne forholdsvis korte distanse. Da vi ankret op på reden var det ikke så mange som visste hvem vi var, men noen var det jo som luktet lunten, og snart visste hele byen det. Roald Amundsen gikk øieblikkelig i land for å sende sine telegrammer, og i mellemtiden blev «Fram» bordet av all verdens pressefolk. De myldret ombord som sjørøvere. «Mr. X,» lød det, «jeg representerer den og den avis. Si mig, var det kaldt på Sydpolen?» Intet svar fra den adspurte. Slik omtrent lød spørsmålene over hele skuten, og slik lød også, eller rettere sagt lød ikke, svarene. Det lyktes ikke en eneste av disse smarte herrer å få noen av «Fram»s gutter i fellen. Først da telegrammene kom fra London til Hobart — altså de selvsamme telegrammer som var avsendt fra Hobart — fikk de vite at vi hadde vært på polen.

Efter at Roald Amundsen hadde meddelt verden nyheten om Sydpolens erobring fortsatte «Fram» efter en ukes ophold til Buenos Ayres. Vi hadde nu et strålende vær den hele tid — selv rundt Kap Horn. Jeg har aldri sett «Hornet» i så pent vær, det var den rene barnelek å passere det — og det er sannelig sjelden, det tror jeg nok de fleste sjømenn vil være enig med mig i. I de siste dager av mai ankom vi til Buenos Ayres. Efter en del festligheter blev de fleste av oss permittert og sendt den lange vei hjem på ferie.

Roald Amundsen hadde nemlig ikke opgitt sin oprinnelige plan om driften over Nordpolen — alle vi som blev permittert hjem hadde lovet å bli med ham på ny. «Fram» skulde overhales og utrustes i Buenos Ayres for turen til San Francisco, hvor vi så skulde komplettere for det nye forsøk.

III

Det blev en lang permisjon vi fikk. Jeg var hjemme fra juli 1912 til mai 1913. I denne tid fikk jeg efter Roald Amundsens ønske anledning til å gå på Marinens sykehus for å lære sykepleie — noe som senere i livet har vært mig til uvurderlig nytte, fordi jeg derved har vært i stand til ved forskjellige anledninger å hjelpe mennesker i nød. Den jeg da først og fremst skylder takk for dette, er hr. kommandørkaptein Manthey som utrettelig tok sig av mig og tålmodig forklarte mig det nødvendigste og hjalp mig. Mangen en gang har jeg, når jeg i en snever vending har kunnet være til hjelp, sendt ham mine varmeste tanker med takk for hvad jeg lærte.

Å ha tannpine er vel noe de fleste mennesker ikke setter særlig pris på, hvadenten de er på polarekspedisjoner eller lever under mer civiliserte forhold. Roald Amundsen hadde derfor bedt mig om å sette mig inn i den vanskelige tannlægekunst så godt det lot sig gjøre, på den forholdsvis korte tid som var mig beskåret. Jeg henvendte mig derfor til hr. tannlæge Reichborn Kjennerud på Horten, og spurte om han vilde være mig behjelpelig — han kom mig straks i møte med den aller største elskverdighet. Ja han var til og med så elskverdig, at han skaffet mig «ofre» som jeg kunde øve mig på. Det er da sannelig ikke almindelig her i livet at man hjelper sine vordende «konkurrenter» på en sådan måte.

Jeg er imidlertid helt overbevist om at der oppe nordpå finnes en rekke mennesker som med glede tenker på de kunster jeg gjorde med deres tenner — takket være hr. Reichborn Kjennerud.

Tiden for min permisjon var nu utløpet, og i mai drog jeg ned til Buenos Ayres og tilbake til gamle «Fram».

Panamakanalens åpning skulde finne sted det år, og der blev fortalt, med krav på pålitelighet, at «Fram» var tilbudt å gå gjennem kanalen som det første skib. Dette var naturligvis et overmåte gunstig tilbud for Roald Amundsen, veien til San Francisco blev derved gjort så meget kortere, hvorfor han øjeblikkelig aksepterte tilbudet.

Vi seilte derfor op til Colon for å være klare til gjennemfarten — men dessverre, her blev vi liggende i ti lange uker uten at det så ut som om vi skulde komme igjennem. Amerikanerne hadde som bekjent den gang en masse vanskeligheter å overvinne på grunn av ras og andre ting som kom i veien. Det var derfor intet annet å gjøre for oss enn å vende nesen sydover igjen.

Underveis hadde vi den store sorg å miste vår kjære kamerat islos Andreas Beck. Han blev begravet ute på sjøen — og fikk en grav verdig en mann av hans støpning.

Dessverre viste det sig på denne tur at gamle «Fram» nu ikke lengere var i den tilstand vi kunne ønske. De lange ophold i de varme farvann hadde vel bevirket sitt til at råttenheten hadde spredt sig sterkt.

I april 1914 kom vi på ny til Buenos Ayres. Kaptein Nielsen hadde underrettet Roald Amundsen, som befant sig i Norge, om «Fram»s tilstand. Efter en del underhandlinger blev det bestemt at «Fram» skuldet gå hjem for besiktigelse og reparasjon før hun på ny la i vei. En medvirkende årsak til at denne bestemmelse blev truffet var også, at tiden nu var så langt fremskreden, at skulde vi seile rundt Kap Horn, vilde vi miste ennu et år før vi kunde fortsette videre fra San Francisco mot nord og ta fatt på driften.

Efter å ha vært i dokk begav vi oss i vei, og efter 100 dagers reis befant «Fram» sig fortøiet i sin gamle bøie på Hortens indre havn i juli måned 1914. Senere har hun aldri mer vært ute på ferd.

«MAUD»

I

Krigen kom og satte derved en stopper for Roald Amundsens planer — foreløbig. «Fram» var blitt undersøkt og resultatet var ikke videre gunstig. Det viste sig kort og godt at det ikke vilde svare regning å sette henne i stand igjen. Hun blev derfor avrigget og alt utstyr blev bragt i land — senere har hun ført en meget kummerlig tilværelse — dessverre.

Jeg blev innbeordret til tjeneste i marinen, og på grunn av mine overordnedes elskverdighet, fikk jeg tjenstgjøre på Horten, hvor jeg hadde mitt hjem, og hvor «Fram» lå, slik at jeg kunde føre tilsyn med de arbeider som foregikk ombord med nedriggingen, og ilandtagningen av alt tilbehøret.

En av mine gamle kamerater fra turen til Sydpolen hadde jeg hos mig i denne tid. Det var «basen» i hundespannet mitt «Obersten» kallet, og det var ingen dårlig kar. Alle depotturene hadde han vært med på, og til slutt til Sydpolen og tilbake. Nu skulde han nyde sitt otium hos mig. Og det gjorde han til gagns. Kosten sørget han for selv.

Min hustru kom en dag ut til ham med melkevelling, og satte fatet fra sig foran ham og gikk inn igjen. Da hun kom tilbake for å hente det tomme fat, markerte bare en diger jordhaug stedet hvor «Obersten» i dyp forakt hadde gravet hele sulamitten ned. Altså, slutningen var ikke så vanskelig å trekke: Melkevelling var ikke mat. Nei, kjøtt måtte det være. Han gikk derfor hver morgen rundtur til alle slakterne i nabolaget, og gav sig ikke før han hadde fått hvad han med rette mente var hans — men stjal gjorde han aldri. Alle mennesker, store og små var glade i ham — men kattene og hundene på Horten likte ham slett ikke. De sistnevnte satte som regel uten varsel like på ham, og fikk pr. omgående en veldig porsjon juling som helt betok dem lysten på flere forsøk i den retning. Kattene rystet han gjerne kraftig hvis han fikk fatt på dem, men han bet dem aldri ihjel.

Det er et gammelt ord som sier at når en viss mann blir gammel, så går han i kloster, så også med «Obersten». Han gikk nemlig på frelsesarmeen! Utenfor deres lokale satt han hver kveld i allslags vær og lyttet andektig til talene, sangen og musikken.

Til slutt var hans dager talte. Det var som om jeg hadde mistet en av mine nærmeste, slik var savnet efter ham.

Roald Amundsen lå imidlertid ikke i dødvannet. Han hadde sagt at Nordpolen oprinnelig var hans mål, og han følte sig æresforpliktet til å prøve på å gjennemføre sin oprinnelige plan om med et fartøi å forsøke på å drive tvers over polarbassenget. Dog hadde han nu endret planen derhen, at forsøket skulde gjøres fra Sibirias nordkyst.

«Fram» var altså ute av dansen, og et nytt fartøi måtte skaffes, men også noe mer måtte skaffes, og det var penger. Roald Amundsen greide begge deler. Ved fornuftig å disponere de midler han hadde tjent ved sine foredrag og bøker, kunde han en dag avslutte sine forretninger med en gevinst på en million kroner, og dermed mente han at han hadde tilstrekkelig kapital til å gå på igjen.

Ute hos skibsbyggmester Jensen i Volden i Asker blev så kjølen strukket til polarskibet «Maud». Hun løp på vannet den 7. juni 1917, og et bedre og soldere fartøi skikket for farten der oppe i Ishavet, har vel aldri vært bygget. Hun blev utstyrt med «Fram»s gamle rigg og delvis med hennes seil, samt ankere, kjetting og annet utstyr.

Provianten som vi hadde hatt i behold fra «Fram», var i mellemtiden blitt solgt til Russiand, så nu gjaldt det å skaffe sig nye beholdninger. Hjemme var det ikke tale om å skaffe det nødvendige på grunn av rasjonering av nær sagt alt hvad vi trengte. Roald Amundsen kjøpte derfor all sin proviant fra Amerika, og denne blev sendt over til oss og tatt ombord i Oslo.

På vårparten 1918 var allting klart, og i juni måned gikk vi fra Oslo. Først var vi innom Volden for å hente materiale til taket vi skulde bygge over skuten under de forestående overvintringer. Derfra var vi en tur innom Horten for å drive dekket og sette riggen. Vårt næste anløp var Bergen, der tok vi ombord vårt oseanografiske utstyr.

Som bekjent hadde Roald Amundsen umiddelbart i forveien tilbakelevert alle sine tyske dekorasjoner som en protest mot den uinnskrenkede ubåtkrig — så vi holdt meget skarp utkik på vår videre vei nordover. Vi kunde jo ikke være helt sikre før vi var vel igjennem Hvitehavet. Heldigvis gikk det bra. På hele turen så vi ikke en eneste ubåt. Så vidt jeg vet var det ingen ombord som tok noen forholdsregler — vi gikk til køis som vanlig, og alle våre båter hang utsvinget i sine davider.

Fra Bergen gikk vi til Tromsø hvor Roald Amundsen kom ombord, og dermed var vi klare til å ta fatt på det arbeide, som skulde komme til å koste Roald Amundsen så uendelig meget — men jeg føler mig fullt og fast overbevist om, at selv om han den gang hadde kunnet løfte det slør som skjulte fremtiden for ham, så vilde han aldri veget tilbake, ikke engang tenkt på det. Han gikk jo heller aldri noen gang tilbake. For ham var det frem, frem og atter frem — og han vant til slutt!

Det varte ikke lenge før «Maud» fikk vise hvad hun dudde til. Første gang vi kom utenfor kysten fikk vi ruskevær på oss med sjøen tvers. «Fram» var lei til å rulle, men «Maud» var ti ganger verre.

Vi hadde tenkt å gå gjennem Yugor-stredet for å komme frem langs den sibiriske kyst og op østenfor de nysibiriske øer, for derfra å gå inn i isen og påbegynne driften. Denne vei og også alle de øvrige streder viste sig å være sperret av is, så vi måtte ligge og vente. Ventetiden blev benyttet til å drive magnetiske observasjoner, ta loddskudd, vannprøver og annet. Da isen begynte å gå op, flyttet vi vår ankerplass nærmere mot Yugor-stredet, herunder var vi så uheldige å gå på grunn. Efter flere dagers forløp blev det høivann og ved varping og likeledes godt hjulpet av isens trykk, kom vi endelig av. Heldigvis sinket dette oss ikke, da isen ennu ikke var gått helt op. Vi byttet til oss en del frisk proviant hos noen innfødte for tobakk, mel og andre varer. For flere av oss var dette vårt første møte med de innfødte, det skulde ikke bli det siste.

„Om eftermiddagen samme dag vi kom fra Sydpolen kom „Fram“ inn og fortøiet ved iskanten — “.

Vår lille flyvemaskin ved „Mauds“ skibsside.

Endelig gikk isen op så vi kunde slippe frem. Det gikk ikke fort med oss fordi der lå svær is langs hele kysten. Det var å snu og vende, og næsten så å si lure sig frem, men vi brukte allikevel ikke mer tid enn rimelig var. Ved munningen av Jenissei anløp vi telegrafstasjonen Port Dickson og tok ombord våre 25 hunder, og den olje som var lagret for oss, og fortsatte videre østover. September var kommet og det begynte allerede å bli tidlig mørkt. Da vi kom op under Kap Tsjeluskin, blev vi stoppet av svær is. Vi gjorde gjentagne ganger de mest fortvilede forsøk på å forsere oss frem — men alt var forgjeves. Det var ingen vei utenom. Vi måtte gå i vinterkvarter. Det er dårlig med havner på kysten her oppe, men heldigvis fant vi en liten bukt som på utsiden var dekket av et par småøer, og hit inn tydde vi og fortøiet for vinteren. Denne lille havn som blev kalt «Maudhavn» var beliggende ca. 25 kvartmil øst for Kap Tsjeluskin.

Efter at vi hadde vært i land og besett lokalitetene gikk vi i gang med å legge tak over hele skuten. I land satte vi op et magnetisk observatorium bygget av rekkved og bord. Det var slått sammen med trenagler av hensyn til instrumentene som skulde opstilles der inne. Likeledes bygget vi hus for hundene i land.

Mens vi holdt på med disse arbeider inntraff der et meget beklagelig uhell, som lett kunde fått de alvorligste følger. Roald Amundsen var meget glad i hundene og passet og stelte dem med den største omhyggelighet. En dag mens vi holdt på med å ta hundene ned på isen, kom han ut på dekket og fikk øie på en av sine «venninner», som i en nær fremtid ventet sig småfolk. Han tok damen under armen og gikk op på naglebenken, for derfra å krype ned stigen på isen med henne — mens han står der oppe og balanserer kommer en av de andre hundene flyende og setter i vill glede og begeistring like på ham bakfra, med den følge at han mister tispen, og styrter ned på isen med høire arm under sig. Høire skulder tok imot støtet og led adskillig molest, men verre var det med armen som var brukket på flere steder. Jeg var på dekk, og sprang øieblikkelig ned på isen, og fikk ham først op i sittende stilling. Efterat han hadde fått en stor dram, som jeg sprang ombord og hentet, kviknet han såpass til at jeg fikk ham ombord, og anla en foreløbig bandasje. Det så meget stygt ut, hele skulderen og armen var hovnet voldsomt op, og dessuten var armen sort fra skulderen og ned til albuen. Senere la jeg på en gipsbandasje og gav ham beskjed om at armen måtte ligge rolig i bindet lang tid fremover — men det forhindret ikke at han kort tid efter tok armen ut av bindet og gav sig til å massere den selv. Han likte naturligvis ikke å måtte gå uvirksom så lenge, og trodde vel heller ikke det var så alvorlig som det senere viste sig å være. Heldigvis fikk jeg ham da overtalt til å la armen i ro.

Tiden fremover benyttet vi til å ta observasjoner, og da det var meningen at jeg senere skulde gjøre en selvstendig sledereise for å ta en serie sådanne, måtte jeg derfor lære den kunst å ta dem på egen hånd, så jeg tilbragte mesteparten av dagen oppe hos Sverdrup i observatoriet.

Vi så mange rensdyr rundt oss. Bjørnen avla oss daglige visitter, i det hele skjøt vi den vinteren 41 bjørner ved og i nærheten av skuten. Bjørnen kunde ofte være nærgående. Vi hadde jo hele riggen hengende full av bjørnekjøtt og rensdyrsteker, gås og andre herligheter, så «Maud» mest av alt lignet en velassortert viltforretning. Om vinteren er ofte bjørnen sulten, og som følge derav adskillig mer pågående enn om sommeren, når det er mat nok — og for en sulten skrott kunde sannelig vår «vareutstilling» friste mer enn heldig var.

Så var det en natt. Alt var stille og fredelig ombord. Plutselig våkner jeg ved at Roald Amundsen, hvis lugar lå tvers overfor min, banket i skottet. «Wisting, Wisting. Stikk op og se hvad det er som tasser på hyttetaket». «Å, det er bare «Jakob», svarte jeg. «Nei», svarte han, «det er nok større kar enn en hund. Det må være bjørn.» Jeg ut bare iført mine unevnelige, og bevæbnet med en gammel revolver. Det var mørkt som i en sekk, så da jeg kom ut på taket og begav mig akterover, hørte jeg bare to brøl og to klask ned på isen. Det hadde altså vært bjørn, som hadde forsøkt sig på vårt matlager.

Alle hundene stod alltid bundet inne i huset sitt om natten, nettop fordi vi ikke ønsket at bjørnen skulde få tak i dem. Morgenen efter denne episode, fikk hundene teften av våre nattlige gjester, med en gang vi slapp dem, og før vi fikk sukk for oss, var hele banden forsvunnet under skrik og skrål på vill og hissig jakt efter tyvene.

Det varte og det rakk utover dagen, men ingen hunder var hverken å se eller høre. Først sent ut på kvelden kom de første av dem hjem igjen, og så kom de øvrige med to til tre dagers mellemrum, helt til siste mann som ankom nøiaktig 11 dager efter at de var dratt av gårde. Det rare var at de ikke var noe større sultne da de kom, så de må øiensynlig på en eller annen måte ha fått gjort ende på i hvert fall den ene bjørnen. At de hadde vært borti bjørnen var vi aldeles sikre på, for en av dem var svært opreven da han kom hjem. Men også bjørnen hadde gjort sitt — tre av våre aller beste dyr så vi aldri mer.

Selv om dagen kunde bjørnen være nærgående. Roald Amundsen gikk fremdeles med armen i bind, og var halvveis invalid. Som regel pleide han hver morgen å ta sig en spasertur frem og tilbake på isen like under baugen. Så var det en dag jeg holdt på å arbeide i byssa, at jeg hører ropet: «Bjørn på isen». Jeg rev til mig mitt gevær, som hang på vanntanken og satte på dekk — der møtte jeg Roald Amundsen som kom flyende så fort han kunde. «Det er bjørn på isen», gjentok han idet han passerte mig. Da jeg kom op på toppen av landgangen og skulde til å gå i land, får jeg se bjørnen komme settende med kurs like for landgangen så rasende at fråden stod den om munnen. Imidlertid var Sverdrup også kommet på dekk, og stod bak mig nede på dekket klar med sitt gevær. Tiden var knapp — til og med meget knapp. Jeg grep hevarmen på geværet, og foretok den reglementerte bevegelse, som kjennes av de fleste som har tjent sin verneplikt: raskt tilbake og frem. Raskt tilbake ja, det gikk — men frem, nei takk. En gang til. Fremdeles med samme sørgelige resultat. Bjørnen var nu ved foten av landgangen, ikke mange meterne fra mig, om dens hensikter næret jeg ingen som helst tvil, farten og retningen var også upåklagelig. Noe måtte altså gjøres, og det fort. «Hit med børsa,» det var til Sverdrup. Kvikt som lynet byttet vi børser, og i det samme bjørnen mente, at nå er du min gris, smalt det. Den fikk skuddet rett i bringen, gjorde en flott baklengs saltomortale ned på isen, og blev liggende stendød. Det viste sig å være en binne. Ungen den hadde med sig, tydde fluksens inn til sin døde mor og satte sig der — det var ikke morsomt, men det var ingen vei utenom, den måtte skytes den også. Sverdrup fikk således skutt sin første bjørn.

Da jeg kom inn på dekket, stod Roald Amundsen der, og jeg skal si han så ut. Så å si hele ryggen var revet ut av skinnklærne hans og hang i laser, og der hvor ryggen skifter navn var det fire dype spor efter bjørneklør. Det viste sig, at mens han gikk der på isen i sine egne betraktninger, var binnen kommet og hadde satt like på ham. Han kunde jo ikke gjøre annet enn å gripe til harens våpen, og fly for livet. Ved landgangen hadde bjørnen tatt ham igjen, slått ham over ende, og skulde vel formodentlig til å gjøre det av med ham, da en av hundene, den tidligere omtalte «Jakob» kom til og blandet sig i kampens gang. Bjørnen hadde i sitt raseri glemt ungen, og denne syntes vel «Jakob» han fikk ta sig av, med den følge at da binnen fikk se det, glemte hun hvad hun holdt på med og satte efter forstyrreren. Dermed fikk Roald Amundsen en meget velkommen chance til å komme sig unda og ombord. Binnen fikk imidlertid heller ikke kloen i «Jakob», han var henne litt for kvikk. I det øieblikk jeg optrådte på arenaen var det at hun på ny skulde hellige sig sin falne fiende, med det for henne selv og avkommet så sørgelige resultat.

Hvad vår arbeidstid angikk, så blev den meget strengt overholdt. Vi tørnet til kl. 9 om morgenen, og var ferdige hver kveld kl. 6. Det kunde jo hende at en mann kunde være litt vrien å få ut av dynene om morgenen, men Roald Amundsen visste råd. Det var da særlig en herre som var litt sen av sig. En morgenstund som det hadde vært særlig meget bråk for å få ham ut, fikk vi ordre til bare å la ham ligge. Vi lurte naturligvis litt på dette, men gikk til vårt arbeide. Roald Amundsen blev igjen. Ut på formiddagen da synderen våknet, hadde der på bordet i hans lugar stått et digert brett med kaffe og skårne smørogbrød. Det hjalp! Denne stiltiende måte å gjøre opmerksom på at dette ikke var noen feriekoloni, hjalp langt bedre enn noen slags reprimande.

En annen gavnlig kur vi andre av og til benyttet på disse syvsovere, var en «ishavsloppe». Den består helt enkelt av en liten seildukspose som gjennemvætes godt, derefter går man ut i byssa og henter et par glødende kullstykker som legges i den våte pose. Denne anbringes derefter, helst på synderens mave, hvis han da sover så godt at det lar sig gjøre, i motsatt fall anbringer man den hvor som helst på hans kropp hvor man kan komme til. Sover han riktig godt, er det en fryd å se det huldsalige smil som brer sig over hans ansikt, når han til å begynne med kjenner den behagelige varme «loppa» utsender — men så blir det forandring! Som om han skulde fått en rakett i enden ryker han op av køien og ut, og når han da ovenikjøpet lider den forsmedelse å bli mottatt av rungende lattersalver fra en stor og takknemlig tilskuerskare, som spent har stått og ventet på at «loppa skal bite» — ja da blir det lenge til han forsover sig næste gang.

Først når arbeidstiden var slutt var det tillatt å gå på jakt, dog under den uttrykkelige forutsetning at der ikke blev skutt annet enn hvad der kunde benyttes. Man kunde gjerne være borte hele natten når man bare var på pletten næste morgen til arbeidstidens begynnelse. Undtatt herfra var naturligvis jakten på bjørnen, når denne var nærgående og kom ned til skuten, og også mulige rensdyr som måtte komme i nærheten av oss.

Det å holde sitt gevær godt smurt er jo soldatens første plikt, men at dette av og til kan gjøres for godt her nordpå under de lave temperaturer hvor vaselinen stivner, det fikk to av mine kamerater sanne. De stod en dag på dekk og pratet, da plutselig den ene griper den annen i armen: «Der gett. Bjørn.» Ganske riktig. To bjørner kom tassende bortover isen med kurs for «Maud». «De vil jamen vi ha, før de kommer for nær så de blir skutt fra skuta,» sier den annen. Som sagt så gjort. Begge de bolde jegere begav sig avsted, bevæbnet med sitt gevær. Kommet ned på isen søkte de dekning bak noe småis og krøp langsomt bortover mot bjørnene.

Da de var kommet på skuddhold, og hadde lirket begge geværene i stilling uten at bjørnene hadde sett dem, tok de begge omhyggelig sikte på hver sin bjørn, og trakk av samtidig. Klikk i begge geværer. Ladd på ny. Klikk igjen. Imidlertid var bjørnene blitt opmerksom på de to tapre krigere som drev ladeøvelser på isen, og da de ingen lyst hadde til å vente til geværene kom i orden, strøk de like godt sin kos med det samme. Det var altså to bjørner mindre, takket være to for godt smurte geværer. Det viste sig nemlig at vaselinen som til overflod hadde vært til stede i mekanismene var størknet på grunn av kulden, slik at slagfjæren blev hindret i å arbeide ordentlig, og følgelig kunde heller ikke tendnålen utførte sin misjon, hvorfor det altså blev bare klikk. Moralen av dette skulde altså være: Smør ditt gevær godt — men ikke for godt.

Også villrenen gikk vi ofte på jakt efter, særlig da det blev mindre for oss å gjøre ombord. Der blev da utsendt flere jaktpartier. Renen er et forunderlig dyr — kan man komme den på skuddhold uten å bli sett, og kan man også ligge stille uten å vise sig, så kan man i ro og mak skyte ned en hel flokk. Til å begynne med var jo enkelte litt for begeistrede når de så det første dyr falle, og reiste sig op for å styrte frem for å bemektige sig byttet — dermed strøk naturligvis hele flokken.

En dag var en av våre jegere usett kommet en liten flokk på skuddhold, han skjøt på ett av dyrene, men traff øiensynlig ikke, for det blev rolig stående. Et skudd til med samme resultat. Dyret blev fremdeles stående. Nå ja, så fikk han hellige sig for de andre, og én for én la han hele flokken ned. Da han kom frem fra sitt skjul, og bort til den første ren han hadde skutt på, som fremdeles stod der med sprikende ben og hengende hode, viste det sig at den hadde fått stivkrampe ved det aller første skudd. Så snart han rørte ved den falt den sten død over ende.

Det forekom naturligvis mange pussige situasjoner under våre jaktturer der oppe, men nevne dem alle kan jeg jo ikke.

Inne på kysten var det øde og forlatt, i det hele et kjedelig landskap. Ikke et menneske å se — de innfødte bodde først lengere østpå. Ofte blåste det temmelig kraftig med svære snebyger, så vi måtte strekke en line fra skuten og op til observatoriet for at vi ikke skulde risikere å gå oss vill.

Hele kysten bortover lå full av rekkved. Denne kommer med alle de store elver som munner ut på kysten lenger syd. Vi samlet sammen hvad vi kunde, og foruten at vi fikk bygget vårt observatorium av den, skaffet den oss også en del velkommen brensel.

Som sagt så lå vårt vinterkvarter ca. 25 kvartmil øst av Kap Tsjeluskin. En dag fikk Helmer Hansen og jeg ordre til å foreta en kortere sledetur der ned for å undersøke en stor varde som vi mente Nordenskiøld hadde bygget. Vi skulde blandt annet undersøke om varden ikke inneholdt en skriftlig beretning. Det viste sig dog senere at denne varde stod ca. 25 kvartmil østenfor selve kappet.

Vi drog av gårde med hvert vårt hundespann. I mitt spann hadde jeg en stor prektig schäffer «Pan». Vi hadde nemlig før vår avreise fra Norge fått ombord to schäffere, en hanhund og en tispe. Det var hanhunden jeg her hadde med mig. Det var begge to glimrende hunder og egnet sig udmerket til trekkdyr, dog med den undtagelse at de var «dyre» i kosten. Her oppe, hvor vi i hvert fall foreløbig hadde mat nok til dem, var det ingen sak — verre hadde det vært om vi hadde hatt dem med under turen til Sydpolen, for å frakte med oss all den mat et spann med slike hunder vilde trengt, hadde vært en umulighet.

Vi startet for Kappet og kom der bort ut på kvelden. Satte op vårt telt og gikk i gang med å stelle hundene. Det var første gang «Pan» var ute på feltfot, så jeg var sant å si litt engstelig for hvorledes det vilde komme til å gå den i den lave temperatur minus 35°. Derfor hadde jeg sydd et varmt ryggteppe til den, som jeg iførte den og tok den med mig ut i sneen hvor jeg grov en liten grop og bad den legge sig. Den lystret øieblikkelig, rullet sig sammen og sovnet med en gang. Jeg trodde den hellige grav vel bevart, og tørnet inn i teltet.

Næste morgen da jeg kom ut, var «Pan» forsvunnet. Jeg kikket rundt. Alle de andre hundene som var vant til å ferdes ute, hadde som vanlig funnet sig lune soveplasser, delvis nedgravet i sneen. Jeg kikket og kikket. Jo der! På den høieste iskoss som fantes rundt leiren lå «Pan» og sov de rettferdiges søvn — teppet jeg med megen møie og besvær hadde arbeidet til den, hadde den i nattens løp delvis spist op og delvis revet av sig, så nu lå den der uten den ringeste beskyttelse i det sure kolde vær. For eftertiden tok jeg ikke mer hensyn til den enn til de andre hunder, og den greide sig akkurat likeså godt som dem og vel så det. Det samme viste sig senere å være tilfelle med tispen «Mosse».

Vi tilbragte formiddagen med å undersøke varden, men fant ingenting, så om kvelden kom vi tilbake til «Maud» med uforrettet sak.

Da vi kom tilbake gikk vi i gang med å bygge en svær snemur rundt «Maud» for at det skulde bli lunere ombord. Likeledes innrettet vi nede på isen en smie på den ene side, og en brannstasjon på den annen. Det gjaldt jo å skaffe vann til enhver tid. Hugger man et hull i isen og lar det stå ubeskyttet fryser det øieblikkelig igjen. Vi innrettet oss derfor på følgende måte: et stort hull blev hugget i isen. Midt i hullet satte vi ned et rør med en kobling på toppen, pakket godt rundt dette med halm som frøs fast i isen, så fylte vi olje ned i røret. Som bekjent fryser oljen først ved meget lave temperaturer; litt tyktflytende blev den jo, men røret holdt vi på denne måte åpent til enhver tid. Brannslangen lå alltid kveilet klar på dekket, og i påkommende tilfelle var det bare å koble slangen til toppen av røret, efter først å ha tømt dette for olje. På den måten garderte vi oss alltid mot vår verste fiende — men også vår beste venn — ilden.

Mens vi andre drev på med forskjellige arbeider tok Roald Amundsen alle de magnetiske observasjoner. Han var jo ennu ikke på langt nær restituert efter sine to uhell, men kunde dog uten vanskelighet ferdes til og fra sitt arbeide.

Alle gode ting er tre heter det, men sannelig ser det ut som om også dette ordsprog innbefatter de vonde ting som skal hende et menneske. Uhell nummer tre rammet nemlig Roald Amundsen en dag han arbeidet i observatoriet. Han blev nemlig alvorlig gassforgiftet av en lampe, men greide å komme sig ut i siste liten. En alvorlig affære må det ha vært, for hans hjerte blev aldri helt i orden igjen.

Vinteren gikk sin gang. Vi hadde feiret julen så godt vi formådde med de midler vi hadde for hånden, og var nu kommet et godt stykke på vei inn i det nye år. Solen var ventende hver dag — og da den endelig kom, fant den oss alle rundt omkring på høidedragene ivrig speidende efter den. Det var ikke stort vi fikk se den første dagen, men det var som om blodet allikevel arbeidet raskere i våre årer, og vårt syn på livet blev lysere — det gikk på ny mot våren så vi atter kunde komme oss ut av vårt fengsel, og dra videre mot øst, og så senere mot nord.

I vinterens løp var der ombord blitt forarbeidet en svær kobberkule. På denne blev kystlinjen risset inn, og likeledes en inskripsjon som sa at Maud-ekspedisjonen hadde satt op denne kule på Kap Tsjeluskin til minne om Nordenskiøld og hans tapre kamerater.

Årets første sledetur fant sted i begynnelsen av april 1919. Det var atter Helmer Hansen og jeg, vi skulde avsted vestover så langt vi fant det tilrådelig for å kartlegge kysten og ta en serie magnetiske observasjoner. Vi medbragte den store kule, og overnattet derfor den første natt ved varden. Kulen var festet på en gjennemgående jernstang. Denne stakk vi ned i stenrøsen og pakket godt rundt med sten. Dette var ment bare som en midlertidig foranstaltning, da det var hensikten senere å sende ut et arbeidsparti fra «Maud», som skulde bygge det hele op så solid som mulig. Næste morgen fortsatte vi videre vestover. Vi hadde med oss én slede og åtte hunder, selv gikk vi på ski. Kommet ca. 185 kilometer vestover langs kysten fikk vi se et sjømerke på land, og dessuten noe som lignet to hytter. Da vi kom frem til stedet viste det sig å være to svære aeroplankasser som var bragt i land fra en russisk ekspedisjon. Den ene hadde vært brukt til beboelse, og i den annen fant vi liggende en del kjøtthermetikk. På platået over leirplassen lå to gravsteder som var i den aller beste stand. Hvem som hadde funnet sitt siste hvilested her var ikke godt å si, da alle inskripsjoner var på russisk. Sjømerket vi hadde sett lå like ved gravene, det var helt nedblåst og lå i en eneste stor haug. Vi overnattet i den ene kassen, og fortsatte næste dag videre. Det var mange renspor å se, men de gikk alle fra land og utover isen, antagelig går renen ut til småøene som ligger utenfor kysten for å opholde sig der om sommeren. Vi fortsatte til Kong Oscars halvø. Herfra skulde vi ifølge ordre kjøre tilbake tvers over Tsjeluskinhalvøen og ned til Taddeusbukten litt østenfor «Maud»s vinterkvarter, hvorfra vi så skulde kjøre vestover og hjem igjen. På grunn av de store snemengder var det ikke mulig for oss å komme frem over halvøen, så vi måtte dra samme vei tilbake.

Da vi kom tilbake til varden hvor vi hadde efterlatt oss kulen stående rett op og ned på sin stang, var det til å begynne med ikke spor å se av den. Ved nærmere undersøkelse viste det sig at bjørnen nok hadde vært og besett sig under vårt fravær. Kulen og stangen fant vi slengt langt vekk, og jernplaten som det hele skulde festes med, fant vi likeledes liggende et stykke bort, den så ut som et stykke sammenkrøllet papir, så «Nils» hadde nok vært alvorlig sinna over disse fredsforstyrrere som forsøkte på å merke op de gebeter han betraktet som sine. Sten hadde han også kastet rundt i alle retninger og dessuten også en trestige.

Vi plukket op kulen og stangen og fikk det anbragt på ny før vi næste morgen fortsatte. Ut på eftermiddagen var vi atter hjemme i Maudhavn efter en tur på 23 dager. 4 menn var da borte på en kortere tur for å se efter Zar Nikolas land. De nådde ikke der op, men kom til en liten ø et stykke utenfor, så de i klarvær kunde se over til landet.

Den 1. mai var vi igjen på farten. Atter var det Helmer Hansen og jeg som drog av gårde, denne gang med én slede og seks hunder. Vi var utstyrt for en tur ned til Tayfurbukten, derfra over Tsjeluskinhalvøen til Taddeusbukten og så hjem. Vi medbragte verktøi for å reparere det tidligere omtalte nedfalne sjømerke.

Til å begynne med hadde vi følge med to menn som skulde bort og bestemme Kap Tsjeluskins nøiaktige beliggenhet. Kommet frem til varden fant vi at «Nils» på ny hadde vært på besøk og denne gang hadde han om mulig ennu uttrykkeligere vist at denne opmerkningshistorien irriterte ham i aller høieste grad. Han hadde gitt kulen en slik kilevink at den var løsnet fra stangen og var røket i filler. Vi fant stykker av stigen optil 40—50 meter borte. Resignert plukket vi stykkene sammen og la dem i haug.

Her skiltes vi fra våre to kamerater og fortsatte ned til den russiske leir. En kveld underveis der ned slo vi leir i pent stille vær, og bandt som vanlig hundene til en wire som var strukket mellem to stokker som var rammet godt ned i sneen — og tørnet inn i teltet. Vi hadde ligget lengere våkne enn vanlig den kvelden fordi vi gjerne vilde se midnattsolen, men til slutt sovnet vi endelig. Ikke lenge efter blev vi vekket av et forferdelig bikkjeleven og da vi tittet ut av teltet fikk vi se at hundene hadde fått besøk. En veldig bjørn var i ferd med å forsøke på å ta maten fra en av dem. Hver gang han nærmet sig, røk hele koblet frem under rasende hyl og spetakkel — så trakk han sig tilbake før han forsøkte på ny. Det var et leven som kunde ha vekket døde. Bjørnen var så optatt at den ikke brydde sig det aller fjerneste om oss, så i ro og mak stakk en av oss børsepipen ut gjennem teltåpningen og skjøt «Nils».

På turen videre vestover hadde vi ruskevær og snefokk. Dagen efter episoden med bjørnen så vi to rensdyr inne på landet, og fikk skutt det ene.

Et par dager senere kom vi til leiren ved sjøs merket. Her opholdt vi oss i tre dager, bragte i stand det russiske depot og reiste sjømerket op igjen.

Denne gang var vi heldigere enn sist vi var her. Vi kom godt og vel over halvøen gjennem et vrient kupert terreng som forsinket oss ikke så lite. Flere renflokker møtte vi underveis, de kunde være nokså store op til 20 dyr, likeledes så vi en del ryper. Midtveis fant vi en liten bekk, som viste oss vei ned til bukten. Vi var til å begynne med ikke helt sikre på når vi var fremme, da distansen tvers over halvøen ikke var nøiaktig opgitt oss, men da vi kom kjørende ned elveleiet fikk vi plutselig se en måke over oss — altså kunde ikke sjøen være så svært langt unda. Litt lenger fremme prøvde vi isen, og da den viste sig å være saltholdig, var vi helt sikre på at nu var det ikke så langt igjen. Ganske riktig en kort stund efterpå svinget vi ut fra elveleiet og fikk se havet foran oss med kysten strekkende sig øst- og vestover. Vi svinget vestover, og kjørte langs land tilbake mot «Maudhavn». Midtveis på landet satte vi op en varde, og nedla en beretning om vår tur. Ennu lå isen utover sjøen så langt øiet rakk. I et par dager var vi blitt forfulgt av en bjørn, men fikk dessverre ikke tak i den. I de siste dager av mai kom vi tilbake efter en i alle deler vellykket tur.

Sommeren begynte nu smått og pent å komme, så vi kunde begynne litt «utendørs» arbeide. Alle skinn av bjørn og andre dyr som var blitt skutt i vinterens løp, blev hentet frem og vasket og hengt op til tørk.

Fuglene begynte å komme. I nærheten av «Maud» ruget en del krykjer i et fjell. Stormåken kom op og hekket rundt omkring. Gåsen kom også, den holdt til i en liten elv et stykke bortenfor oss. Selen gikk op på isen — i det hele var alle tegn til stede som viste at nu var våren der.

Tessem hadde hele vinteren igjennem klaget over en intens hodepine som ustanselig plaget ham. Han henvendte sig derfor til Roald Amundsen og bad om tillatelse til å forlate oss for å reise hjem. Da det efter Roald Amundsens mening var uforsvarlig å la en mann reise den lange vei alene, spurte han derfor om der blandt oss fantes en mann som kunde være villig til å gå med på turen. Det var jo ingen som helst risiko ved en sådan tur for øvede folk, som alltid hadde vært vant til å ferdes ute, og ta sig frem i naturen under alle forhold, så vi svarte alle som en mann at vi var villige. Roald Amundsen valgte Knudsen; fordi han var kjent i de trakter; han hadde blandt annet vært med på å legge ut to av depotene langs ruten.

Vi hadde ofte gjester ombord i „Maud”.

Roald Amundsen var meget interessert i at maten skulde være best mulig og var selv en god kokk.

De fikk overlatt sig ett hundespann, en lett slede som Tessem selv hadde laget for anledningen, et telt og det beste utstyr og proviant vi kunde gi dem. Selv fikk de lov til å ta hvad de ønsket av dette siste, og likeledes så meget som de selv syntes de trengte for turen. Vi bistod dem alle med råd og dåd.

Vannet var nu begynt å komme op på isen, så vi måtte begynne på klargjøringsarbeidene til den forestående avgang fra «Maudhavn». Observatoriet og hundehuset blev tatt ned og materialene lagret ombord. Observatoriets plass blev markert med en støtte, og et stort depot nedlagt i land.

Tessem og Knutsen som selv kunde bestemme når de vilde reise, holdt på med å bygge sig en liten stenhytte hvor de vilde opholde sig efterat «Maud» var gått, inntil gunstig leilighet for start bød sig for dem. Hytten blev bygget så solid at den i tilfelle kunde benyttes til overvintring.

Det led nu lenger og lenger ut på året. Vi hadde tatt hundene ombord og delvis fjernet taket over skuten, men isen viste ikke tegn til å ville gå op. Utenfor øen vi lå i le av, kunde vi se åpent vann så langt øiet rakk, men å komme der ut var lettere sagt enn gjort. Vi hadde kastet loss fra vår ankerplass, og hadde forsert oss et stykke frem gjennem isen som nu var brukket litt op, men noe tegn til å vilde åpne sig viste den ikke. Intet kunde vi jo la være uforsøkt, så vi la ned en rekke sortkruttminer i isen, og sprengte dem for derved å skaffe oss en råk, men ikke engang dette hjalp, isen lå der likeså ubevegelig som før. Vår stilling syntes håpløs. Den eneste tilsynelatende vei ut av det, var en ny overvintring, men det var det ingen av oss som hadde noen særlig lyst på. Allikevel måtte vi jo så smått begynne å gjøre «Maud» klar igjen med denne eventualitet for øie. Vi tok derfor så smått fatt på å legge taket over igjen. Håpet om å komme ut hadde vi ikke opgitt, så vi holdt hele tiden den skarpeste utkik fra mastetønnen.

Så var det om kvelden den 11. september. En av kameratene kom ruslende ned fra riggen. «Nå,» sa jeg, «så du noe?» «Ja,» svarte han, «jeg så syv bjørner ute på isen. Kom og bli med så tar vi dem.» En stund efter krøp vi begge to på maven utover isen. På ca. 250 meters hold stoppet vi, og jeg vilde at min kamerat skulde skyte først, da det jo var «hans» bjørner. Flokken hadde vi nu like foran oss ivrig beskjeftiget med å delikatere sig med noe på isen. Han på sin side mente at når det var så mange av dem fikk vi skyte begge to. Som sagt så gjort. Vi skjøt fem av dem, flådde dyrene og begav oss tilbake til «Maud» hvor vi tørnet inn, da det var vår frivakt.

Ikke før var vi blideligen sovnet før vi blev vekket ved et veldig halloi og spetakkel så vi røk ut på dekket. Der møtte oss et velkomment syn — isen hadde åpnet sig og nu lå veien ut til åpne havet fri for oss. Men tiden var knapp. Isen kunde når som helst sette sammen igjen, så i hui og hast fikk vi kastet loss, og stevnet ut. Vi stoppet først på utsiden av iskanten og tok ombord bjørnene vi hadde skutt om natten. Tessem og Knutsen kom ut over isen til oss for å si farvel. Vi ønsket dem alt mulig godt på deres forestående tur, idet vi lite ante den sørgelige skjebne som ventet disse to gode kamerater.

Gleden over å være kommet løs skulde dessverre bli av kort varighet. Ikke før var vi kommet ut av den felle vi hadde sittet så lenge i, før vi på ny blev stoppet, denne gang av nyis med flere tommer sne på. Alt det vi rammet og alt det vi vred oss, like lite nyttet det; på ny så det ut som om vi skulde bli tvunget til å overvintre.

Vi blev liggende stille her til den følgende dag, da brøt nyisen heldigvis op så vi kunde fortsette. Det gikk smått. Isen var svær, med spredte råker, så vi gikk i nærsagt alle kompassretninger for å komme frem. Nettene blev lange og mørke, og stadig var vi plaget av kuling og snefokk, så det hendte at vi måtte ligge stille om natten for å kunne orientere oss den næste morgen. Men østover gikk det jo allikevel. Av dyr så vi en sel hist og her og mange hvalrosser; av disse siste sikret vi oss noen eksemplarer.

Vi nærmet oss nu de nysibiriske øer, og farvannet blev bedre for så vidt som det blev mer isfritt. Snetykke og storm plaget oss fremdeles sterkt. Kommet op på østsiden av øene forsøkte vi å komme inn i polarisen for å påbegynne driften. Efter flere forgjeves forsøk, og da det dessuten var blitt så sent på året, sist i september, måtte vi nu søke nødhavn. Det nærmeste sted hvor vi kunne tenke oss vi kunde finne en sådan var i Tschaunbukten ved Ajonøen. Vi satte kurs for Kap Schelagsk, men isen tvang oss stadig ned mot Sibirias kyst, så det var oss ikke mulig å opnå tilstrekkelig høide til å gå klar av Ajonøens nordspiss. Vi måtte derfor, hvor nødig vi enn vilde legge oss til for vinteren ca. 2 kvartmil på vestsiden av Ajon. Til å begynne med trodde vi at isen vilde komme til å skaffe oss en mengde bryderi, særlig da vi så at den satte østover med temmelig god fart, ikke mer enn 50 meter utenfor oss, men merkelig nok lå vi i ro hele vinteren, og blev ikke engang forstyrret av en eneste skruning. Mens vi holdt på å forsere oss inn mot øen, så vi telter i land og trodde at øen var bebodd hele året rundt.

Allerede samme dag gikk Roald Amundsen og tre menn i land for å se hvad slags naboer vi hadde fått. De kom i land som ved et mirakel, da det hele veien inn var å hoppe fra isflak til isflak. Teltene viste sig å tilhøre en del rentsjuksere som hadde ligget her oppe helt siden tidlig om våren, men hvis hensikt det var å dra sydover senere på høsten når isen la sig.

Dagen efter kom de på gjenvisitt ut til oss. De blev mottatt på det beste og blev traktert med tobakk, fyrstikker, proviant og meget annet. De pratet og skravlet noe aldeles forferdelig, men å forstå et eneste ord av hvad de sa, var ikke mulig. Med underlige tegn og gjerninger gikk forresten slett ikke konversasjonen så aller verst. Senere blev de våre gode venner, da de til daglig hadde sin gang ombord hos oss, vi drev byttehandel med dem, og til slutt kunde vi også snakke litt med dem. Deres sprog var ikke lett å lære, jeg kan fullt ut slutte mig til hvad den russiske guvernørs frue på Østkap sa. Hun snakket tsjuksisk flytende, men sa allikevel: «at jo mer man lærer av sproget deres, dess vanskeligere blir det.»

Det var i slaktetiden vi var kommet, så tsjukserne i land var travelt beskjeftiget med å slakte for eget behov, og også for å bytte til sig varer ombord hos oss.

Det kom nu på tale at dr. Sverdrup skulde følge med tsjukserne når disse forlot Ajon for å begi sig inn i landet inn i de store skoger for at renen skulde kunne finne mat. I oktober drog våre naboer av gårde, og Sverdrup fulgte med som deres «paying guest», for på nært hold å studere deres sprog, seder og skikker. Likeledes skulde han ta magnetiske observasjoner.

Før vinteren kom, foretok vi her de samme forberedende arbeider som i «Maudhavn». Taket blev lagt over skuten, og da vi forstod at isen rundt oss var i ro satte vi op hundehus og observatorium nede på den. Roald Amundsen og jeg tok de daglige observasjoner. Senere da jeg drog av gårde overtok han dem helt, samtidig som han ombord overtok mitt arbeide som kokk, noe han greide til alles udelte tilfredshet, da han selv var meget interessert i at maten skulde være best mulig. Hans repertoar spente over alt mulig, like fra «finere matlagning til selskaps» til almindelig dagligdags kost.

Da isen la sig, foretok vi kortere turer i land for å gjøre oss kjente på dette nye sted. Hadde det vært meget drivved ved «Maudhavn» så, var det mangfoldig ganger mer her. Vi fikk hendene fulle med å kjøre ved i lengere tid og lagre den ved siden av skuten.

Tønnesen hadde ytret ønske om at han gjerne vilde reise hjem herfra, og da Hansen og Olonkin allikevel skulde en tur ned til Kolyma hvor der fantes en trådløs stasjon, for å telegrafere hjem, sendte Roald Amundsen ham med dem, idet de hadde ordre til å undersøke om han kunde komme sig hjem derfra. Dette var riktignok tvilsomt, men det pleide å komme en båt op og gå langs kysten helt inn til Kolyma en gang hver sommer. Da disse tre nådde en boplass ved Kolymaelvens munning, fikk de høre, at den trådløse stasjon var i ustand, og likeledes at i de siste to somre hadde ingen båt vært oppe, på grunn av de slette isforhold. De måtte derfor vende hjem med uforrettet sak.

Av vilt fantes der i land på Ajon en mengde harer og ryper. Så vår meny ombord var alltid førsteklasses. Skulde man ha sig en hare, var det bare å rusle i land og finne sig en post, en fem minutter senere kom gjerne «pus» ruslende, og var ferdig.

Da Hansen, Olonkin og Tønnesen kom tilbake fra sin tur blev det bestemt at Hansen og jeg skulde trenge østover — om mulig helt til Nome for å få ekspedert telegrammene.

II

1. desember var vi klare og ut på formiddagen startet vi med to sleder, 12 hunder og proviant for en måned. Tønnesen medfulgte som passasjer, idet meningen var å søke å skaffe ham en anledning til å komme til Amerika og derfra hjem. Like før vi startet var der kommet en del indfødte op til oss fra Kolyma, av disse fikk vi rede på hvor de største boplasser var beliggende på den kyst vi skulde befare.

Til å begynne med hadde vi følge med en av dem, som skulde op til Kap Schelagski. Den første kvartmil gikk bra. Senere blev det verre. Sørpe på isen og meget tungt føre, så våre unge, utrenede hunder gav helt op, til tross for alt vårt slit med å få dem frem. Vi var da nødt til å stoppe og slå leir efter å ha utkjørt en distanse av ca. 9 kilometer. Vår innfødte venn drog så alene til Kappet, så ham så vi ikke noe mer til. Uvær forsinket oss en dag her, men dagen efter hadde det heldigvis bedret sig så vi kunde komme videre. Våre sleder var helt nedsnedd så det tok over to timer å få gravet dem ut. Føret var fremdeles meget slett så vi rakk bare å komme ytterligere 9 kilometer videre. Eftersom dagene gikk, slet vi oss frem under stadig vekslende føreforhold, og den ellevte dagen kom vi endelig frem til boplassen ved Kap Schelagski.

Underveis hadde vi holdt på å miste Tønnesen. Det gikk slik for sig. Vi hadde slått leir for kvelden og var tørnet inn i teltet alle tre. Ute raste det en forrykende snestorm så man ikke så hånd for sig. Tønnesen følte sig litt støl og stiv, og vilde gjerne ut for å røre litt på benene. Vi bad ham endelig være forsiktig, og ikke under noen omstendighet tape teltet av syne. Dette lovet han og forsvant ut i snefokket. Da han ikke var kommet tilbake efter en halv times forløp blev vi engstelige for ham og en av oss gikk ut for å se efter ham, men han var sporløst vekk. Vi ropte og skrek, men alt forgjeves. Vi blev nu engstelige for alvor. Selv torde vi ikke fjerne oss lengere fra teltet enn vi kunde se det, men på den annen side måtte vi jo gjøre hvad der stod i vår makt for å finne ham. Da det nu var blitt mørkt tendte vi derfor et par talglys inne i teltet, samtidig som vi lot primussen stå og surre. Lyset av dette skinnet så ut gjennem teltduken. Den ene av oss gikk ut så langt at han gjennem snefokket såvidt kunde skimte lysningen av teltet, og gikk rundt det i en cirkel. Den annen gikk så videre ut, men ikke lengere enn at han stadig ved rop stod i kontakt med ham som hadde føling med teltet. Så begynte rundgangen, under høie rop og skytning marsjerte vi rundt og rundt, og til slutt var vi gudskjelov heldige — ut av mørket kom en skikkelse: Det var den savnede. I mørket og snefokket hadde han forvillet sig vekk fra teltet, og hadde vasset omkring i flere timer før han endelig hørte våre skudd og rop.

Vi hadde som før nevnt rukket frem til boplassen ved Kappet, og efter en særdeles vennlig mottagelse blev vi invitert til å ligge inne i selve høvdingens telt.

Vi svarte først nei takk, vi vilde heller ligge i vårt telt i våre soveposer. Sannheten var at vi var engstelige for de ekstrainnvånere vi muligens vilde bli beriket med — men da man trengte inn på oss, var vi til slutt nødt til å svare jatakk — og ta risken.

Dette var aller første gang jeg fikk anledning til å se disse innfødte på nært hold. Til tross for at jeg blev så full av lus som aldri før i mitt lange liv — — så må jeg tilstå at jeg allikevel ikke angrer på det.

Vi kom først inn i et veldig ytre telt, satt op av trespiler og klædd med skinn. Dette var fullt av bruksgjenstander, og dessuten opholdssted for alle deres hunder. Teltet var delt i to med en vegg av renskinn med hårene ut, så det blev glatt på innsiden. Der var ingen dør til denne indre del av teltet så vi løftet op en del av veggen og krabbet inn i det, som senere viste sig å være et telt bygget inne i det store ytre telt, idet også her var vegger og tak således at der blev dannet et firkantet rum. Dette var da familiens sove- og opholdsrum. Gulvet bestod av hvalrosskinn, og langs kantene lå der renskinn, som var til å sitte på, og som dessuten tjente som seng om natten. Jeg anslo i farten det indre telts størrelse til 4×3 meter gulvflate, og høiden til ca. 2 meter. Rummet var oplyst av to tranlamper bestående av svære uthulede stener. Som veke benyttedes tørr knust mose. Disse lamper tjener også som familiens ildsted. Er konen flink og steller lampene, ryker de ikke, og lukter heller ikke men allikevel du verden for en duft.

Da vi kom krypende inn, møtte der oss et forunderlig syn: To «damer» ruslet rundt der inne og puslet snart med det ene, snart med det andre. De var særdeles luftig påklædd, idet deres eneste klæsplagg bestod av en bitteliten badebukse, så jeg som av naturen er en meget blyg mann, visste jo ikke min arme råd hvor jeg til å begynne med skulde vende mine øine hen — men det gikk jo fort over, man venner sig til alt her i livet, selv til skitne nakne «tsjukserdamer». På gulvet krøp og kravlet noen forferdelig skitne unger. «Chefen» selv var krøpet inn foran oss, og vi blev benket på renskinnene langs teltveggen. Jeg hadde ikke sittet så svært lenge før jeg kjente det begynte å krype og kravle innenfor annorakken — så begynte det å klø. Jo takk, her var lus i overflod, men vi måtte jo gjøre gode miner til slett spill og satt ganske urørlige.

Først blev vi traktert med rått renkjøtt og te. Spiseredskaper fantes ikke. Fatet blev plasert midt på gulvet, og så var det bare å lange inn med de spiseredskaper Vårherre oprinnelig hadde utstyrt oss med. Vårt vertskap led øiensynlig ikke nød, for de bad oss ikke om noe annet enn litt sukker til teen. Da vi var ferdige med velkomstmåltidet meddelte de oss, at de til takk for sukkeret vilde gi oss fôr til hundene, og det fikk vi i rikelige mengder — til og med så meget at vi kunde ta med oss tilstrekkelig selspekk til dem for fire dager.

For øvrig tilbragte vi dagen på den behageligste måte, nemlig med ustanselig spisning og tedrikking, vi fikk ikke så meget ad gangen, men til gjengjeld meget ofte. Utover kvelden begynte det å bli folksomt for da kom beboerne av de andre telter anstigende en efter en. Jeg nevnte ovenfor at de bad oss om sukker, det høres kanskje litt flott ut at vi sådan uten videre skulde forstå en muntlig henvendelse — noe vi naturligvis heller ikke gjorde, men ved tegn fikk vi gjort oss forståelige for hverandre.

Det begynte nu som sagt å bli ganske folksomt i teltet, vi satt der som sild i en tønne, klødde oss, røkte og «pratet». En liten gutt på fire år gikk omkring der inne, plutselig var han en tur borte hos moren og fikk en liten tår, derfra satte han kurs for faren og lånte hans pipe for å ta noen kraftige drag. Roald Amundsen hadde fortalt mig at han tidligere hadde sett det samme hos eskimoene — her fikk også jeg syn for sagn. Temperaturen steg foruroligende, likeså duften, luften var så den kunde skjæres med kniv.

Jeg syntes i grunnen vi efter omstendighetene hadde det ganske hyggelig, så jeg tenkte at en ganske liten drink ikke vilde skade. Jeg gikk derfor ut på sleden og hentet litt ren sprit 96 % som vi brukte til våre primusser, blandet den op med sukker og vann og vendte tilbake til teltet.

Jeg vil gjerne her få innskyte at vi til hele vår forestående tur bare hadde med en eneste flaske ren sprit til dette bruk, så enhver vil nok forstå at vi ikke hadde noen overflod av denne edle drue, så drinken blev derefter. Alt hvad jeg hadde med til oss alle var en kopp full av opblandet sprit og vann.

Sjelden eller aldri har jeg angret mer på noe i mitt liv enn dette. Samtlige tilstedeværende, oss selv undtatt, blev nemlig mildt beduggede. Hadde de pratet før, så blev det ti ganger verre nu, de skravlet og lo og sang — men allting har en ende, og det blev sengetid den kvelden også. Vi veltet oss bare over ende på skinnene alle sammen. Det var mann, kone, nok en «dame», to barn, en fremmed tsjukser og endelig vi tre, så det blev trangt om saligheten. Gulvet var som sagt seng, så den gjenstand som så mange andre steder har sin plass under sengen, fikk her plass midt på gulvet i form av en diger dunk.

Jeg syntes efter mitt aller første inntrykk av disse mennesker at de i sitt levesett minnet mig om dyr. Det å vaske op efter et måltid forekom ikke. De brukte tekopper blev slikket rene av familiens kvinnelige medlemmer. Kjøttfatet, som bestod av et uthulet trestykke, blev efter endt måltid stukket ut under teltveggen til hundene i det ytre telt. De slikket det så rent til næste gangs bruk, eller husmoren vasket fatet i urin. Det hele var med et mildt uttrykk grisete, men under de forhold vi levde på disse sledeturer, venner man sig til alt.

Kvinnene gikk praktisk talt netto omkring inne i teltet. Mennene derimot blottet sig bare til beltestedet, først når de skulde tørne inn klædde også de av sig.

Vi sov riktig godt om natten, og merket ikke noe særlig til «de små grå». Frokosten bestod av små terninger rått renkjøtt, som blev svelget ned med masser av te.

Da vi kom ut var luften snetung, men vi begynte allikevel å gjøre klar til start. Vi visste at våre verter først vilde komme til å innta sitt næste måltid ut på eftermiddagen, hvorfor vi gikk i gang med å koke oss en kopp te før vi drog. Mens vi holdt på med dette ute i det ytre telt, kom der ut et svært fat kokt selkjøtt til oss. Hvad det smakte er mig ikke mulig å beskrive, men ned gikk det da.

Like før vi skulde starte, kom en av tsjukserne bort til mig, og bød mig en pen sledehund i bytte for en halv flaske av det sukkersøl jeg hadde traktert med kvelden i forveien. Jeg vilde gjerne ha hunden, og hadde også bruk for den, men da vi kvelden i forveien jo hadde hatt rik anledning til å studere dette «ildvanns» forbløffende virkninger, avslo jeg naturligvis med det samme.

Ut på formiddagen var vi klare og drog avsted. Til avskjed fikk vi to store stykker ferskt selspekk, så på denne boplassen var det nok bare velstand. På en tur gjennem leiren talte jeg syv telter. Det telt hvor vi hadde vært gjester, var det største og beste. Før vi kjørte fikk vi det råd at vi skulde kjøre over land på innsiden av Kap Schelagski, da veien her var bedre og betydelig kortere. Hundene var friske og uthvilte, og det bar strykende av gårde i pent vær. Dagene er korte på denne årstid, så allerede ved togtiden om eftermiddagen slo vi leir på kysten.

Tiden fremover gikk som vanlig på disse sledeturer, under vekslende vær og føreforhold. Inne på kysten så vi ofte teltskjeletter, og hvelvede båter. Disse tilhørte rentsjukserne, som hadde sine boplasser her om sommeren. Dyr så vi ingen av.

Den 15. desember var jeg ute om morgenen før vi skulde starte for å ta en magnetisk observasjon. Jeg var ferdig med første avdeling av mitt arbeide, da det plutselig mørknet slik til at jeg var nødt til å avbryte det hele. Vi blev derfor enige om å ophøre med disse observasjoner, mens vi befant oss på utturen og heller ta dem når vi var på vei hjemover igjen.

Jeg skal prøve, så godt jeg kan, å beskrive en leirslagning en eftermiddag underveis:

Det raser en forrykende snestorm, så man knapt kan se en hånd foran sig. Vi har vært underveis siden kl. 10 om morgenen, og nu begynner det så smått å mørkne. Hundene er trette og slitne, så det hele går tregt og uvillig. Foran oss går Tønnesen på ski for å vise vei, hakk i hæl på ham kommer hundespannene med våre to sleder. Forrest Helmer Hansen, og like bak, jeg. Også vi er på ski og støtter og skyver sledene så godt vi kan. Kompass bruker vi ikke, vi følger kystlinjen som vi av og til kan skimte gjennem sneilingene.

«Ja, det er vel kanskje best å finne sig en brukbar leirplass,» sier Hansen, og heri er vi andre to skjønt enige. Inne på kysten bak en knaus finner vi det vi søker. Hundene blir stoppet, og vi går først i gang med å reise teltet som ligger øverst på den forreste slede.

Vel ferdige med det, går Tønnesen avsted for å finne litt ved til vår lille kokeovn, som er laget av lette tynne jernblikkplater. Efterpå kryper han inn og gjør teltet i stand. Henter soveposene på sledene, og fyrer op i ovnen.

Hansen og jeg tar oss i mellemtiden av hundene, tar av dem seletøiet og binder dem til en wire som vi har strukket mellem to stokker vi har rammet ned i sneen.

«Her er gryta,» kommer det fra teltet. Jeg tar imot gryten som Tønnesen rekker ut gjennem teltåpningen, fyller den med sne og leverer den tilbake igjen. Imens har Hansen gått i gang med foring av hundene. Fra sledene har han hentet hundepemmikan, og gitt hver hund dens dagsrasjon: ett pund. De spiser bare en gang i døgnet, og det er når vi slår leir. Roald Amundsens gode lærdom: Først hunder, så mennesker er noe vi fremdeles holder høit i hevd, og vi har aldri angret på det. De sliter jo forferdelig vondt disse våre gode kjære venner ved å måtte ligge ute om natten i optil -40° — men dessverre inn kan vi ikke ta dem, det er snau nok plass til oss tre der inne. Det eneste vi kan gjøre for dem, er å bygge op en snemur hvor de kan finne litt ly.

Så er det vår tur. Fra sleden hentes pemmikan og kjeks. Presenningen surres godt rundt sleden igjen — så kryper vi inn i teltet. Her kjennes det riktig godt og lunt ut.

Tønnesen har satt over gryten med sne, og tendt et talglys. Vi setter oss rundt ovnen alle tre, og nu begynner stivheten og kulden langsomt å gå ut av kroppen. Sneen i gryten er smeltet, og det begynner så smått å ryke av vannet. Pemmikanstykkene legges i gryten, og det hele gis et opkok til det blir en passende tykk suppe. Kjeksen deles ut, suppen likeså. Av vektshensyn er vårt skaffetøi og personlige utstyr redusert til det minimale. Av skaffetøi har vi bare med en skje og en kopp til manns.

Der faller her, som andre steder i verden når maten er god og gjestene sultne, en absolutt taushet over forsamlingen. Jeg er ikke så sikker på, at jeg nu her nede i civilisasjonen vilde sette noe større pris på en kopp slik suppe, men der oppe i teltet smakte den vidunderlig.

Tønnesen har vært heldig i kveld, han har funnet ekstra meget ved, så vi har råd til ennu en liten lunk på ovnen, før vi går i posen. Dagen har vært slitsom, ute hyler stormen, vi er blitt trette og døsige av maten.

«Han har vært lei i dag,» sier Hansen, «jeg er sannelig ikke ordentlig varm ennu. Jeg tror næsten vi tar oss en kopp te til. Eller hvad sier dere?» Enstemmig vedtatt uten debatt. En av oss går ut på sleden og henter litt te og sukker, som høitidelig kokes, og nydes sammen med dagens første og siste pipe. Klokken er nu blitt 7, lysestumpen har vi forlengst slukket av sparsommelighetshensyn, og i mørket sitter vi og døser.

«Nei,» sier en og tar sig sammen, «klokken er mange, karer. Vi skal jo på’n igjen imorra. Det er best å krype i posen.» En liten stund efter forkynner en jevn dur at vi alle tre er sovnet rolig og fast inn.

Næste morgen er det op ved fire halv femtiden. Kvelden i forveien har vi lagt ferdig ved og sne til vår frokost. Om natten hadde det snedd noe ganske alvorlig, så vi visste der ventet oss et større arbeide med å grave sledene ut. Frokosten bestod av en kopp tynn te og kjeks. Vel ferdig med den ruller vi soveposene sammen, rigger ned ovnen, og så går Hansen og jeg ut for å se til hundene og sele på dem, mens Tønnesen bærer ut soveposene til sledene og rigger ned teltet, som han lar bli liggende på bakken — her må vi nemlig til alle tre. Det må først bankes rent for sne før det rulles sammen og legges på sleden. Klokken er blitt 9 — snestormen har lagt sig — men ennu er det stummende mørkt.

Alt er klart, og med Tønnesen i spissen bærer det avsted videre mot øst.

Det nærmet sig julekvelden, men sant å si hadde vi ikke tid til å tenke noe større på den. Det eneste vi konsentrerte våre tanker om, var å nå vårt mål så snart som mulig.

Selve julekvelden befant vi oss ca. 307 kilometer østenfor Kap Schelagski. Været var tålelig bra, og ut på eftermiddagen holdt vi på å lete efter en leirplass inne på landet. På grunn av dyp sne slet hundene vondt den dagen og var også meget sårbente, men de gav sig ikke for det. Vi hadde ikke sett et menneske på hele veien, så det begynte å minke sterkt på provianten både for oss selv og hundene. Om formiddagen hadde vi funnet noen vedkubber som vi tok med på sledene, for fryse vilde vi i hvert fall ikke på julekvelden.

Mens vi ser oss om efter leirplass får vi plutselig øie på en svær snehaug, og på toppen av denne står en sneskuffe på skrå. Ved nærmere undersøkelse viste det sig at skuffen stod der som beskyttelse for et skorstensrør. Snehaugen dekket altså en jordhytte. Spørsmålet var nu: Hvor er døren? Vi regnet ut at sannsynligvis måtte inngangen være ut mot sjøen, og efter en del gravning fant vi den også, men døren var låst med hengelås. Vi fant at vi uten skrupler kunde bryte denne op og gå inn. Innenfor kom vi inn i en liten gang, som imidlertid var stengt med ennu en dør forsynt med hengelås. På ny brøt vi oss inn og stod snart inne i selve hytten. Proviant fant vi ikke stort av, bare en liten sekk med ca. 1/2 kg. hvetemel, og på en hylle en skitten tallerken med litt selspekk, det var alt. Dessuten lå der litt tobakk, og noen byttevarer som f. eks. glasshalsbånd m. v. Vi forstod at vi var kommet inn i en handelsmanns sommerhytte.

I det ene hjørne stod en ovn laget av et avskåret parafinfat, og utenfor fant vi lagret ved, så det varte ikke lenge før vi hadde det godt og varmt.

Som vanlig var hundene først blitt foret, og lå nu ute i det stille rolige vær og hadde det godt.

Vi hadde spist vår pemmikanrasjon, og blev nu enige om at vi i anledning av den høitidelige aftenstund vilde ha — julekake. Jeg var jo utlært kokk, og fikk den noe utakknemlige jobb å løse opgaven.

Først rengjorde jeg toppen av ovnen så godt det lot sig gjøre med de forhåndenværende midler, og laget derefter en «deig» bestående av vann og det funne mel. Derefter tok jeg selspekket, smurte toppen av ovnen med det, og stekte deigen i seks kaker. Disse blev servert med en kopp te til, og smakte virkelig fortreffelig. Skulde noen være i tvil herom, skjenker jeg hermed opskriften gratis til hvem som helst som måtte ha lyst til å prøve om jeg snakker sant eller ikke. Senere blev vi enige om, at siden det nå en gang var julekvelden, så fikk vi bevilge oss en aldri så liten drink. Av et kvantum sprit som omtrent svarte til et vinglass, sukker og vann, kokte jeg en toddy til oss. Da vi så fikk fyr i pipene våre, var det ingen i verden som hadde en bedre og hyggeligere julekveld enn oss. Tiden gikk med passiar om julen hjemme, og mange og varme var tankene som den kvelden gikk fra den lille jordhytten på Sibiriakysten og hjem til gamle Norge.

Plutselig mens vi prater som best kom snestormen! Hujende og hylende som sloppet av en sekk — her hjalp ingen kjære mor. I hui og hast måtte vi ut, for først og fremst å se efter hundene. Vi bandt dem, så mange vi kunde til hver slede, og bygget så en høi snemur for å beskytte dem og sledene. Da alt var klart gikk vi inn igjen, og tørnet inn efter en både begivenhetsrik og hyggelig julekveld.

Første juledag oprant med samme griseværet, annen dag likeså. Men aldri så galt at det ikke er godt for noe. Vi satt i et forholdsvis varmt hus og kunde nu i ro og mak se over hundeselene og reparere dem, samtidig som vi fikk gitt vårt personlige utstyr en nødvendig overhaling. Været annen dag var om mulig verre enn første, det blåste og føk, så det var næsten ikke mulig å stå på benene — men ut måtte vi, det var ikke bønn for det. Først og fremst gjaldt det atter hundene. Snemuren vi bygget op blåste ustanselig over ende og sledene var helt nedsnedde. Ikke mindre enn fire ganger den dagen måtte vi ut og bygge op muren og grave ut sledene. Hundene lot sig forresten rolig delvis fyke ned i sneen, og det beskyttet dem ikke så lite.

Endelig ut på eftermiddagen klarnet det av, og da vi tørnet inn den kvelden så vi på utsiktene til å komme videre næste dag med bedre humør. Det minket nu sterkt med provianten for oss alle, både mennesker og dyr, så vi måtte se å finne en boplass så snart som mulig — det var jo lenge siden vi hadde forlatt den siste, så derfor håpet vi på snart å finne en ny.

Været holdt hvad det hadde lovet, og næste morgen var vi atter underveis. Dagen begynte strålende — men den skulde dessverre komme til å ende som den sørgeligste på hele turen. Tønnesen kom nemlig til oss om morgenen, og spurte om han ikke kunde få lov til å starte før oss, så han kunde få et lite forsprang for hundene, for derved å undgå at de stadig fløi og tråkket på skiene hans. Vi næret ingen som helst betenkeligheter ved å gi ham en sådan tillatelse, særlig da han juleaften, under de da herskende vanskelige værforhold, hadde ligget et langt stykke foran oss, ja til og med til sine tider så langt at vi tapte ham av syne, mens han på sin side som gikk inne under landet, ikke hadde hatt de ringeste vanskeligheter med å se oss som var ute på isen, efter hvad han selv sa. Vi gav ham altså den forønskede tillatelse, og han drog av gårde. Dog fikk han utrykkelig ordre om å følge kystlinjen, og ikke under noen omstendighet finne på å gå inn i landet.

Da Hansen og jeg svinget ut på isen, var været helt ideelt, det var så klart at vi så kysten flere kilometer foran oss, men av Tønnesen så vi ikke det spor. «Nå ja,» tenkte jeg, «det er jo rimelig at vi ikke kan se ham mot det mørke landet, men han kan naturligvis, efter hvad han selv sa, uten ringeste vanskelighet se oss og hundene her ute på isen.»

Vi fortsatte videre, både Hansen og jeg begynte jo så smått å lure på hvor han var blitt av, men han hadde jo lovet uttrykkelig at han skulde holde sig langs kysten. Dessuten begynte det å banke op i vest, så vi mente, at han som gammel sjømann, når han fikk se det, vilde stoppe op og vente på oss.

Det begynte å mørkne, så til slutt var vi nødt til å stanse, og slå leir — fremdeles intet spor efter den forsvunne. Hansen gikk ut og fikk samlet sammen så meget rekved at han fikk laget et veldig bål, som kunde sees viden om. Av flere stykker rekkved fikk jeg surret sammen en stang, tok av mig en blåskjorte og dyppet den i parafin, og efterat jeg hadde bundet den til stangen stakk jeg fyr på og holdt hele greia op i luften og svinget den frem og tilbake. Jeg er sikker på den såes langt unda. Den bortkomne hadde en eske fyrstikker på sig, det visste vi, så vi på vår side holdt skarp utkik efter bål i land, men dessverre forgjeves. Den kvelden var ikke hyggelig. Hver time var vi ute og ropte og skrek og skjøt for å påkalle opmerksomheten. Bålet greide vi å holde gående til kl. 5 næste morgen, da hadde vi ikke mer ved igjen.

Den følgende dag oprant like fin. Hansen mente at Tønnesen muligens i det fine vær hadde gått for langt, så vi tok oss en tur østover for å lete efter ham. Jeg kjørte inne under landet, Hansen lengere ute. Fremdeles håpløst. Humøret stod ikke særlig høit hos noen av oss den kvelden heller — vi diskuterte naturligvis alle de muligheter vi kunde tenke oss kunde være til stede. Dagen efter i samme fine været, tok vi oss en tur inn på landet og så efter i alle viker og bukter — men nei. Hadde humøret tidligere vært under null, så var det nu, hvis mulig, ennu lavere nede. Hvad i all verden skulde vi gjøre hvis vi ikke fant mannen? Selvbebreidelsene begynte også å innfinne sig. Hadde vi advart ham sterkt nok? Hadde vi gjort hvad vi kunde for å finne ham igjen? Imidlertid blev vi enige om, at vi den tredje dag vilde kjøre tilbake mot hytten som den siste utvei. Også denne dag oprant strålende fin. Efter at vår spartanske frokost var fortæret drog vi av gårde, denne gang altså tilbake samme vei som vi var kommet. Vi mente begge at chancen for å finne ham her naturligvis var lik null, men vi måtte jo ikke la noe være uforsøkt.

Da klokken nærmet sig 12 hadde vi kjørt ca. 27 kilometer i retning av hytten. Plutselig får vi se noe sort som kommer frem bak en is, og beveger sig mot oss. Gudskjelov og takk. Det var ham. Våre anstrengelser var altså kronet med hell.

Men hvor i all verden hadde han vært henne?

Jo, like efter at han tredje juledags morgen hadde forlatt hytten, hadde han nede på isen sett sledespor som førte inn i landet. Disse hadde han fulgt, i det håp at de vilde føre ham til en boplass. Han gikk og gikk, men forstod til slutt at dette bar rent galt avsted, hvorfor han snudde og forsøkte på å finne tilbake til kysten igjen. I mellemtiden var så vi kjørt forbi ham ute på isen, mens han gikk og rotet i land. Hele natten hadde han holdt det gående ute. Heldigvis fant han om formiddagen den følgende dag tilbake til hytten, aldeles dødstrett og utmattet av sult og frost. Litt mel hadde det vært igjen i posen, og det hadde han spist rått for å døive den verste sult. Så var han falt i dyp søvn. Dagen efter hadde han fyrt op i ovnen og hadde laget sig noen kaker av mel og vann, men ennu hadde han ikke tort forlate hytten. Først dagen efter hadde han gitt sig i vei langs kysten, i det håp muligens å finne oss igjen. Da han kom, var han ikke i noen særlig bra forfatning. Hendene, nesen og tærne hadde han forfrosset, så han satte sig på sleden og iførte sig de klær vi hadde tatt med til ham i tilfelle vi skulde finne ham, og så bar det hjemover i susende fart.

Vel kommet til leiren, fikk vi lagt ham i soveposen og stellet ham og satt ham såpass i stand at vi kunde fortsette den næste dag.

Været holdt sig, så vi var i godt humør da vi startet, men vi hadde ikke vært svært lenge underveis før snestormen var over oss igjen. Det var ingen råd med det — vi måtte stoppe igjen. Vi leiret oss like ved et tsjukseroplag, slike som jeg har nevnt tidligere, og da nød bryter alle lover, var vi nødt til å bryte ned litt av en treopstander for å skaffe oss ved. Dette var nytttårsaften 1919.

Dagen efter var det fremdeles snestorm. Vi var ute en tur om formiddagen alle tre for å samle litt ved, da Tønnesen på ny så sitt snitt til å fordufte, men denne gang var han heldigere. En stund efter hadde vi ham nemlig tilbake for full fart, viftende med armer og ben. «Et tsjuksertelt, et tsjuksertelt,» skrek han. Litt senere kom en ung gutt ned til oss, og bad oss om å flytte vårt telt op til deres. Dette gjorde vi i det håp at vi skulde kunne opdrive noe mat til hundene, men heri blev vi dessverre sørgelig skuffet. De fortalte oss nemlig at de ikke en gang hadde mat til sine egne dyr, noe vi tydelig kunde se selv, for magrere bikkjer skulde en lete lenge efter. For øvrig blev vi meget vennlig mottatt, og invitert inn i det indre telt hvor vi blev godt traktert. Det var en påtagelig forskjell på dette telt og det telt vi tidligere hadde sett, da det her var riktig rent og pent. De bad oss også om å slå oss til ro i deres telt om natten, så vi skulde slippe å sette op vårt eget — en innbydelse vi med takk tok imot. Næste morgen fikk vi rede på at litt lengere nede på kysten lå der to telter, og vi besluttet oss derfor med en gang til å kjøre der ned for å forsøke på å få tak i litt hundemat. Det var ikke langt, bare ca. 7 kilometer. Der traff vi på en riktig hyggelig mann, som på våre ivrige spørsmål om han hadde hundemat dessverre svarte benektende. Det samme var tilfelle her som i det første telt, mat til sig selv hadde de nok av, men hundemat — nei. Hundene her så da også ut som de rene skjeletter. Vi overveiet om vi skulde fortsette med én gang eller ei, men da gamlingen fortalte at hans sønn næste dag skulde kjøre til Nord Kap, og at det der var mengder av hundemat, især fisk, besluttet vi å vente for å få følge.

Vi blev særlig vel mottatt her hos gamlingen. Da vi kom inn i soveteltet, tok de våre klær og hang dem op til tørring. Efterpå så de over dem, og var der et hull, eller var en søm gått op, lappet de og satte det i stand for oss. Da vi hadde kjørt ganske kort, lå vi hele dagen inne i soveteltet, og det ene måltid løste det andre av.

Kl. ½2 næste morgen tørnet «husets» folk ut og begynte å koke te og gjøre i stand mat. Så var det på’n igjen: Først spise, så røke. Storm av nordvest med snefokk var det ute, så foreløbig var det bare å innta en avventende holdning, mørkt var det naturligvis også som i en sekk — men vi gjorde oss allikevel klare til start. Kl. ½8 kom vi av gårde sammen med tsjukseren. Han hadde 11 hunder foran sin slede, og vi bad ham derfor om å kjøre foran, men det vilde han ikke. Det blåste fremdeles friskt med snefokk, så vi kunde ikke se landet, men tsjukseren gav oss kursen, vi skulde holde efter en bestemt opgitt stjerne, og det gikk bra. Tønnesen med sin bagasje kjørte den dag med tsjukseren, og litt efter litt sakket de mer og mer av. Vi stoppet op gjentagne ganger for å vente på dem. Det er ikke noe særlig hyggelig å stå slik ute på isen og bli gjennemblåst og fryse, så til slutt blev vi leie av å vente og besluttet oss til å holde det gående. Det var riktig godt føre, så vi lot det dure av gårde det hundene vilde trekke. Litt lengere fremme passerte vi en del oplagte sommertelter, båter og andre ting som stod et stykke inne på stranden. Her traff vi på friske sledespor som vi så fulgte. Vi hadde ikke kjørt lenge før vi traff på et hus som var dekket med jord mot sjøsiden, mot landsiden var det et slags telt. Vi stoppet og Hansen gikk bort og banket på døren. Først efter gjentagende banking blev der liv, og en tsjukser kom ut og slapp Hansen inn. Det var en russisk handelsmann som holdt til her. Han talte godt engelsk, og vi blev som vanlig godt mottatt — ja endog bedre enn vi var vant til, for her fikk vi sannelig kaffe og smør og brød. Det hadde jo vært så som så med konversasjonen med våre tidligere verter, men her hadde vi da endelig truffet en mann vi kunde prate med, og som kunde fortelle oss litt om hvad der var hendt ute i verden. Blandt annet fikk vi vite at verdenskrigen var slutt. Han fortalte også at der lå en liten amerikansk skonnert ved Nord Kap, og en russisk damper østenfor Kappet, begge var bestemt for Kolyma med varer.

Mannens kone var innfødt, og henne behandlet han som en slags høiereståendet husdyr. Hun utførte alt grovarbeide, hentet is og sne, sydde alle klær og hugget ved. Et barn hadde han også med henne. Ekteskapet var for øvrig ikke noe videre bindende for hans vedkommende, når han blev lei kona, så var det bare ut med henne og barnet. Det var kjerringer nok å få!

Heller ikke her lyktes det oss å skaffe mat til hundene. Lenge efter oss ankom Tønnesen og hans tsjukser. De var meget forbauset over at vi hadde greid å finne huset alene.

Værgudene var oss fremdeles ikke særlig vennlig stemt, så først næste formiddag kjørte vi videre. Noen timer senere kom vi til næste boplass. Men heller ikke her fantes der hundemat. Som vanlig lå vi over i deres telt.

Jeg kan ikke begripe hvorfor disse mennesker skal så tidlig på’n om morgenen, for det samme som før gjentok sig også her. Kl. ½2 blev vi urodd, da var de på benene alle sammen, angivelig for å gå på jakt; men tiden gikk uten at de kom sig av gårde. Det blev tedrikking og prating helt til klokken nærmet sig 6 — det er nok hyggelig å prate og drikke te og røke, men en grense for selskapelighet bør det vel være. At man i godt lag kan sitte oppe til kl. ½2—2, det kan jeg forstå, men å tørne tidlig inn for så på ny å tørne ut ved de tider for å påbegynne selskapet, det går virkelig langt over min forstand, men man må jo tute med de ulver man er sammen med, og tilsynelatende blide og fornøide tørnet vi ut sammen med de andre. De kunde uten skade ha tilbragt ennu noen timer til køis — men der var jo kommet fremmede til gårds, og da gjaldt det vel å nytte leiligheten kan jeg tenke mig.

Altså — først ved sekstiden var selskapet over så vi kunde komme oss avsted. Føret var aldeles ubegripelig slett den dagen. I min dagbok har jeg skrevet at «det var som å kjøre gjennem en askehaug». Vår tsjukservenn var blitt igjen på boplassen, så nu kjørte Tønnesen igjen med oss.

Kysten bortover var nu mer bebodd, så allerede ved ½3 tiden om eftermiddagen befant vi oss ved næste boplass. Her fikk vi først og fremst den gledelige underretning at vi kunde få mat til våre hunder. Hittil hadde vi vært nødt til å fôre dem av vår sparsomme pemmikanbeholdning — så det hjalp godt å få dem litt underspist. Familien bodde her ganske alene i et stort beboelsestelt, og i et telt ved siden av hadde de antagelig sine lagerbeholdninger. Mannen var i sine beste år, en riktig sprek og kjekk kar. Siden fikk vi vite at han var en av de rikeste menn på kysten.

Det er mange måter å bære sin rikdom til skue på. Noen holder luksusbiler og seilbåter. Alitat, så het han, holdt tre koner — og tre vekkerklokker. Hans koner demonstrerte for all verden at de var gift med en rik mann ved å gå rundt klædd i kjoler, en aldeles uhørt flotthet på disse kanter. De var fordelt efter beste militære mønstre: en hadde alt utearbeide, en annen alt innearbeide og endelig den tredje var, efter et ikke ukjent forbillede fra mer sydlige breddegrader, hans yndlingshustru. Det var antagelig med henne han hadde de tre smågutter som fløi rundt i teltet da vi kom.

Nu er det så med tsjukserne at det å ha mange koner ikke absolutt nødvendigvis behøver å bety rikdom. Deres eneste mål her i livet, hadde jeg nær sagt, er å få sønner. Derved trygger de nemlig sin alderdom når de ikke selv lenger klarer jaktens strabaser. Får man derfor ikke sønner med den første kone, så ser man sig om efter en ny. Det er imidlertid ikke alltid så sikkert at man trygger sin alderdom ved å få sønner. Det fikk blandt annet Alitats far erfare, efter hvad man senere fortalte mig. Han hadde en dag villet sende den unge herre ut på jakt, noe som aldeles ikke den dag passet i hr. Alitats program, hvorfor naturligvis gamlingen blev rasende, det ene ord tok det annet, og før ophavet fikk sukk for sig var han omgående ekspedert til de evige jaktmarker av sin hr. sønn. En særdeles lettvint, om enn ikke anbefalelsesverdig måte for uskikkelige unger til å få sin vilje.

Her bodde altså nu Alitat med sine kvinner og barn og hadde det tilsynelatende udmerket. Stellet var renslig og bra, men bevare mig vel for lus. Som følge av våre forholdsvis hyppige besøk i teltene på vår vei, medførte også vi ikke så få av disse dyr, så noen fra eller til spilte for oss ingen rolle. Jeg tror heller ikke at Alitat hadde noe imot å få litt friskt blod iblandet sin rase.

Disse mennesker levde også litt mer civilisert hvad tidene for å gå til køis og tørne ut angikk. Klokken 9 gikk husets herre høitidelig rundt i teltet, og trakk og stilte alle sine vekkerklokker, og jeg skal love for det blev leven næste morgen. Det var som all verdens brannvesener hadde satt hverandre stevne i teltet. Vi fôr ut — og opdaget til vår glede at vi hadde fått sove til kl. 6.

Fra nu av og til Nord Kap kjørte vi forbi den ene boplass efter den annen. Enkelte steder fikk vi hundemat, andre ikke. Det var meget forskjellig hvorledes det stod til med lagrene, noen hadde mer enn nok, andre svært lite. Vi spurte stadig om hvor langt det var igjen til Kappet, men det var oss ikke mulig å få greie på det. Tsjukserne på den siste boplass vi hadde passert, mente at hvis vi drev godt på den dagen, vilde vi rekke frem dagen efter. Nu regnet disse karene med sig selv og den distanse de tilbakela pr. dag med en slede bare lastet med lette skinn, og fra 12 til 14 hunder foran — vi derimot som var tungt lastet, og med trette hunder, måtte nok anvende en litt mer beskjeden målestokk, når vi anslo vår fart — og det holdt også stikk.

Første gang på lenge lå vi kvelden efter å ha forlatt Alitat alene i vårt telt, og da avveksling fryder, likte vi oss ganske bra. Pemmikansuppen og kjeksene var det rene festmåltid. Da vi snart ventet å være fremme ved bebyggelsen på Nord Kap, besluttet vi, så godt det lot sig gjøre, å holde storrengjøring på oss selv, det vil med andre ord si: å forsøke på å bli kvitt så mange lus som mulig. Skjebnen var oss huld den kvelden, for temperaturen sank ned til -40°, og i den temperatur kan, merkelig nok, selv ikke en lus leve. Vi vrengte av oss de klæsplagg vi bar nærmest kroppen, og kastet dem i haug utenfor døren. Næste morgen var det bare å plukke dem op, og banke dem riktig godt med et rensdyrben eller en stokk, så drysset de døde lus i haugevis ned på sneen. Helt kvitt dem på denne måten blev vi ikke — men det hjalp.

Ennu en natt tilbragte vi ute i teltet før vi endelig den 9. januar var fremme ved totiden om eftermiddagen. Der var to huser, omkring tyve telter. Beboerne i denne «by» var tsjukserer. To handelsmenn bodde likeledes der. De driver byttehandel med de innfødte, idet de bytter bort våben, verktøi, te og tobakk og mottar skinn som betaling.

Hvis man tror det bare er å slå sig ned blandt disse innfødte og drive handel uten konkurranse, så tar man skammelig feil. Mellem alle handelsmennene her på kysten er det en knivskarp konkurranse. Hvis De kommer inn i en forretning hvor De ikke liker Dem, så går De bare derfra og rett over gaten til konkurrenten. Så også her. Tsjukseren spenner bare for sine hunder, og drar noen kilometer enten opover eller nedover kysten til han kommer til den handelsmann han liker best, og omsetter sine skinn hos ham. Den handelsmann som fører det største og mest velassorterte lager, han får den største søkning.

Disse handelsmenn var alle dyktige folk — de måtte nøiaktig vite hvad de trengte til vinteren og hvor meget; varene ankom sannelig ikke daglig til deres lager. Det å være handelsmann her oppe er heller ikke så lett rent økonomisk sett. De er mange ganger nødt til å gi en meget utstrakt kreditt, men jeg tror ikke de taper noe mer på det der oppe enn en hvilken som helst landhandler i en avsides bygd hjemme. Tsjukseren er i grunnen helt igjennem ærlig. Fikk man en gave, var det bra om han fikk litt tobakk eller te til gjengjeld — fikk han ingen ting var han like fornøid for det, tilsynelatende da. Men regelen var: gav de noe bort, ventet de å få noe igjen. Det er jo et fenomen som ikke bare gjør sig gjeldende her oppe.

Når vi forlot en boplass var som regel avskjedshilsenen: «Kom igjen når du vil. Mitt hus er ditt hus,» og at ikke dette var bare tomme talemåter, det fikk vi sanne mer enn én gang, da vi på hjemveien passerte de samme boplasser, og traff de samme mennesker igjen.

Roald Amundsens navn er kjent over hele Sibiriakysten, og her som alle andre steder i verden har det en god klang. De sa ofte der oppe ved Ajon hvor «Maud» lå, at det var en høiere styrelse, som hadde sendt ham til dem for at de ikke skulde omkomme. Helt nede ifra Kolyma kom de op med syke og sårede for å få dem pleiet og eftersett ombord.

Men tilbake til leiren ved Nord Kap. Vi tok inn hos den ene av handelsmennene, russeren Alexander Kisk. Her fikk vi først og fremst bekreftet nyheten vi tidligere hadde hørt: Verdenskrigen var slutt høsten 1918, og likeledes at der hadde funnet sted store omveltninger i Europa. Bedre sent enn aldri — disse nyheter fikk vi altså ca. halvannet år efterat begivenhetene hadde funnet sted. Kisk bebodde det ene hus. På den ene side av dette hadde han satt op et veldig telt, hvor han hadde sitt varelager. Her fikk vi sette fra oss våre to sleder og hvad bedre var, hundene fikk også lov til å ligge der.

Selve huset bestod av et eneste rum med faste køier langs veggene. Det smakte vidunderlig å komme i hus igjen. Kisk stellet selv huset, og puslet rundt oss. Han visste næsten ikke alt det gode han skulde gjøre for oss. Loven her oppe er helt enkel, den lyder: Idag mig, imorgen dig, og efter det lovbud lever de alle der oppe i villmarken. En mann kan være så stor en banditt han være vil, er han først i knipe og ber om hjelp, så deler hvem som helst gladelig sitt — imorgen kan det kanskje være hans tur til å be om hjelp.

Kisk lovet oss å ta sig av Tønnesen og sende ham over til den ene av sine kompagnoner Kasingen, som så vilde sørge for at han kom videre og hjem. Vi skiltes derfor fra Tønnesen her.

Første og annen dag efter vår ankomst var det fint vær, men vi besluttet allikevel å bli liggende over, dels for at hundene skulde få hvile ut, dels for at vi skulde få anledning til å gå over vårt personlige utstyr, og få satt i stand hundeselene som trengte en ordentlig overhaling. Jeg forsøkte på å få tatt en magnetisk observasjon, men måtte opgi det på grunn av kulden, og fordi mine fingrer var altfor stive og hårde til å kunne håndtere de fine magnetnåler. Hansen og jeg blev derfor enige om, at vi måtte oprettholde vår tidligere beslutning og vente med observasjonene til vi var på hjemveien. Vi fikk heller nu drive på østover, da vi var blitt svært forsinket på den første halvdel av veien. Om kvelden den annen dag var vi atter klare til å ta fatt. Startdagen kom med storm og snefokk fra sydost, så vi fikk oss nok en liggedag — men denne gang ufrivillig. Så galt var det nå ikke enda, for hundene fikk derved ytterligere anledning til «å komme i form», og vi til ytterligere å få satt vårt utstyr i tipp topp stand.

„Dette var aller første gang jeg fikk anledning til å se tsjukserne på nært hold“.

Harald U. Sverdrup tar sig en røik på pipen med Amundsenprofilen.

Den tredje dag kom vi oss av gårde. Efter å ha kjørt et stykke vei, kom vi plutselig til den skonnert vi tidligere hadde hørt omtale. «Skonnerten» viste sig å være en stor åpen motorbåt, med en overbygning forut. Den var trukket op på land, og lå nu forlatt der. Like bortenfor traff vi på et telt hvor det bodde en handelsmann, også russer, og hos ham traff vi to av motorbåtens besetning. Den ene av disse var en østerriker ved navn Anton Standard. Det er vel en av de merkeligste menn jeg har truffet. Hans skjebne og hans liv var som skåret ut av en av Rex Beach’s mest intense Alaska-romaner.

Da vi kom inn i teltet satt han borte i en krok og kiket på oss over sine briller.

«Kjenner du mig?» spurte han. «Nei», sa jeg, «jeg gjør nok ikke det.» «Jeg er Anton Standard,» kom det med vekt og salvelse, «har du fart tilstrekkelig lenge her oppe, skulde du vite hvem jeg er.» Dessverre måtte jeg bedrøve ham med at jeg nok ikke var noen «oldtimer», så jeg kjente ikke hans navn.

Så fortalte han sin historie:

Som ganske ung var han kommet til vestkysten, og hadde deltatt i det store gullrush i Alaska. Han hadde vært heldig og kom tilbake til Seattle med næsten to millioner dollars i lommen. Nu var han rik og måtte følgelig ha sig en kone, og hvad var da mer naturlig for ham enn å velge sig en liten sommerfugl fra den glade skare som den gang befolket de skrå bredder der ute. Han var ikke heldig. Efter kort tid forlot hun ham, og tok med sig halvparten av hans formue. Han gav ikke op. På’n igjen, men atter med samme sørgelige resultat, og nu røk resten av hans formue. I mellemtiden hadde han bygget et veldig hotell i Seattle, «Standard Hotell». Dette eies nu av Unge Menns Kristelige Forening, men over inngangen kan man den dag i dag se en plate som forteller at denne bygning er bygget av Anton Standard.

Her satt han nu som en fattig mann, men øiensynlig i sitt ess. Hvad var penger, når man bare hadde Guds vidunderlige fri natur å ferdes i. Hvad pokker skulde han med denne verdens goder så lenge han kunne leve en manns frie liv, slik som han selv ønsket det og vilde det.

Jeg har ofte betraktet disse typer som jeg har lest om både hos Rex Beach og Jack London som fantasifostre, men her satt sannelig en av dem foran mig, som var så virkelig som jeg kunde ønske mig det. Han pratet og lo og var lykkelig — han hadde så sant ingen bekymringer i verden.

Senere fikk jeg høre at hans annen kone var kommet på bedre tanker, og hadde vært villig til å leve sammen med ham igjen, og dele sitt med ham — men da hadde han fått nok. Med en fleskeed var han forduftet vestover og inn i Sibiria — ut på nye eventyr.

Vi måtte imidlertid videre, og efter å ha sagt takk for oss fortsatte vi. Næste telt vi kom til lå ca. 13 kilometer unda — her bodde en islending ved navn Pith, og efter å ha vært inne og hilst på ham kom vi endelig om kvelden frem til en handelsmann, den største og rikeste på disse kanter, russeren Kareif. Han eide efter sigende 30 handelsstasjoner og hadde over 30 mennesker i sitt brød. Hos ham traff vi en mann fra den russiske damper som lå litt østenfor Kolutschinbukten. På våre ivrige spørsmål om de hadde radio, svarte han bekreftende, men det ville håp som blusset op hos oss om at vi her kunde få sendt våre telegrammer, døde øieblikkelig, da han fortalte at nu mens de lå innefrosset i isen, kunde de bare motta. Sendingen kunde først begynne ut i mai, da de manglet kull og først vilde komme til å fyre op når de skulde fortsette videre vestover. Så lenge som til mai kunde vi ikke vente, vi håpet at vi til den tid skulde være tilbake ombord i «Maud» efter vel utført tur.

En annen nedslående efterretning fikk vi også her. En mann som nylig var kommet fra Øst Kap fortalte at Beringsstredet var åpent og isen i stadig bevegelse, så chancen til å komme over til Nome var særdeles liten. Vel, det var intet å gjøre ved det, vi skulde ha våre telegrammer av gårde, så da fikk vi forsøke på å komme oss over til Anadyr på en eller annen måte. Der visste vi at det var en telegrafstasjon.

Eftersom vi nu kom bortover kysten blev det livligere og livligere, i hvert fall efter de beskjedne krav man får til livlighet her oppe. Dagen efter vår avreise fra Kareif fikk vi følge med en tsjukser som aktet sig til Kolutschin. Vi skrev den dag 15. januar 1920, det blev en merkedag for oss, for vi så den dag solen igjen, og det bør man næsten ha vært på en sledetur som vår, for fullt ut å kunne forstå hvad betyr. Om kvelden stoppet vi hos russeren Kassigen, til tross for at vi i grunnen hadde tenkt oss helt til den russiske damper. Det begynte å slite svært på hundene nu, særlig på mitt spann som bestod av bare hvalper. De viste synlige tegn på tretthet, og var meget sårbente, så de var mer enn fornøide når vi stoppet, og oven i kjøpet fikk en god foring hvalrosskjøtt. Allikevel hadde våre tilbakelagte distanser bedret sig, de dreiet sig jevnt om 30—35 optil 40 kilometer om dagen, og noe mer kunde vi sannelig ikke vente å få ut av våre stakkars dyr. Av hensyn til tilbaketuren, og dessuten for å lette sleden litt, la vi igjen noe hundepemmikan og dessuten litt av vår egen proviant før vi startet.

Det blev oss fortalt at det var omkring 30 kilometer til næste telt, og med dette som mål kjørte vi ut. Det varte og rakk, men ikke noe telt var å øine, mørkt blev det også, så vi hadde vanskelig for å se. Hansen kjørte som vanlig foran. Hundespannet mitt vilde nødig gå når de mistet sine kamerater av syne, en av dem som det var verst med måtte jeg kjøre på sleden. Til å begynne med hadde jeg latt ham få springe løs efter, men til slutt orket han heller ikke det, og det forundret mig ikke for en mer sårbent hund har jeg sjelden sett. Endelig rakk vi da teltet, men det var så litet så det var snau nok plass til dets to beboere, en ung mann og en gammel kone. Den unge mann kom og fortalte oss at hvis vi bare vilde fortsette et lite stykke til, vilde vi treffe på tre telter som var større og bedre, og hvor vi sikkert vilde få husly.

Ganske riktig. Litt lengere borte lå tre telter i klynge. I de to første telter vi kom inn i blev vi ikke mottatt — det er første og siste gang det har hendt mig i de år jeg ferdedes der oppe, at vi ikke med én gang er blitt mottatt med åpne armer når vi trette og slitne har kommet frem til en boplass. Endelig i det tredje telt tok de imot oss på vanlig måte. Vi fortalte at vi først hadde passert det lille telt hvor konen og den unge mann bodde. «Ja,» sa de, «den gamle er nok hans mor, men hun er også samtidig hans kone.» Det var øiensynlig ikke noe rart i det. Nu er det naturligvis heller ikke så godt å vite hvad begrepet «kone» betydde i det foreliggende tilfelle, det kan godt være at det ikke betydde mer enn «mor» efter våre begreper, det vil si en som pleiet ham og passet ham, og holdt hans telt i orden til han fikk sig en virkelig kone.

Man treffer jo så mange rare mennesker og menneskeskjebner når man farter rundt i verden. Om formiddagen kom vi til et hus som man fortalte oss var bygget av amerikanske gullgravere. Vi stoppet og gikk inn, og blev mottatt på det beste. Beboerne viste sig å være tre svensker og en spanier som var kommet her op for å bli rike i en fart. Nede i San Francisco hadde man innbilt dem, at oppe i Nord-Sibiria var det praktisk talt bare å skuffe gullet op av bakken. De skulde oprinnelig ha vært landsatt i Kolyma, men skibet de og deres likesinnede 25 kamerater kom op med, greide ikke å komme rundt Nordkap, så de var blitt satt i land rundt omkring på kysten hvor det passet sig. Uerfarne som de var, gikk de en kummerlig skjebne i møte. Lengere tid efter traff vi den ene av svenskene igjen da vi overvintret med «Maud» ved Kap Szerdze Kamen. Han fortalte da, at de fire i hytten var spredt for alle vinde, da vennskapet ikke tålte den voldsomme åndelige påkjenning. En morgen var han gått ut for å lete efter gull i en liten elv i nærheten av hytten. Til dette bruk hadde han av noen kassebord spikret sammen en liten båt, som han padlet av gårde i. Efter å ha vasket ut noen få gullkorn — en hel formiddags arbeide — vendte han tilbake til hytten. Da han kom i døren, møtte der ham et merkelig syn. Den ene av hans kamerater lå likblek i sin køie med blodet rennende nedover ansiktet, og holdt den annen av kameratene i sjakk med sin revolver. Denne som var bevæbnet med en strykerem for barberkniver, av de riktig solide med en ring i enden, stod urørlig. Da tredje mann kom inn kastet han sig plutselig rundt, og sprang alt hvad remmer og tøi kunde holde ned til båten, hev sig i den og padlet ut lagunen så fort han kunde. Båten inneholdt alt det gull, det var forresten ikke meget, som dens eier hadde vasket ut, og dessuten en del av hans klær og sparsomme utstyr. Han rev derfor til sig sitt magasingevær og satte på dør i vill jakt efter flyktningen. I sitt raseri skjøt han en serie skudd efter ham, og så projektilene vanne rundt båten, men traff ikke — som han selv sa «heldigvis». Mannen i båten kom sig unda og vekk var han, ingen av hyttens andre beboere så noe mer til ham. Da skytteren kom tilbake fikk han forklaringen, efter at han først hadde stelt og eftersett kameratens sår. Jo, denne hadde stått og vasket sig, bøiet over vannfatet, da den annen kom inn og uten minste foranledning griper strykeremmen, og gir sig til å slå løs på ham. Ved det første slag traff han ham så «heldig» at han næsten bevisstløs falt under bordet, mens han lå her hadde overfallsmannen fortsatt med å slå løs på ham, men det hadde allikevel lyktes ham på en helt uforklarlig måte å få kommet op i køien sin, fått fatt på revolveren som var ladd, og med den i neven holde den annen i sjakk til hjelp kom.

Mannen som fortalte mig historien var oprinnelig bankmann i San Francisco da ryktene om rike gullforekomster på Sibirias nordkyst var kommet ham for øre. Til tross for at han var gift, hadde han sagt op sin stilling og over hals og hode reist av gårde, for nu skulde det gjøres om aldri før — gullet lokket i det fjerne, men som så mange ganger før var det hele bare et vakkert Fata Morgana. Nu ønsket han intet heller enn å komme tilbake til San Francisco og den kontorkrakk han hadde vært så tåpelig å forlate.

Men tilbake til teltet, hvor vi altså endelig, efter to forgjeves forsøk hos naboene, var blitt mottatt. Vi fikk en god natts hvile, og næste aften befant vi oss som gjester hos en russer. Været hadde vært dårlig, så dessverre var vi ikke kommet særlig langt av gårde. Her traff vi en tsjukser som skulde til det russiske dampskib for å bytte til sig brennevin for et bjørneskinn, og med ham hastet det da selvfølgelig svært. Han fortalte at han gjorde regning på å være der nede på to dager, mens vi gjorde regning på å bruke fire. Hos denne elskverdige russer efterlot jeg mig en av mine hunder, da han lovet å fôre den op og passe den for mig til jeg kom tilbake.

Næste natt overnattet tsjukseren og vi sammen. Om formiddagen hadde vi passert en mengde telter, men ingen av dem hadde hundemat. Det var det evig tilbakevendende spørsmål om fôr til våre dyr, som stadig tvang oss videre helt til vi kunde finne et telt hvor beboerne kunde skaffe oss dette. Det lyktes oss da endelig også denne gang. Kl. 1 næste morgen blev det liv i teltet. Vår venn tsjukseren hadde denne dag tenkt å rekke frem til båten og det etterlengtede brennevin, så han måtte tidlig avsted. Den distanse han opgav å ville kjøre den dag var ca. 90 kilometer, og da det jo var helt håpløst å tenke på for oss, blev vi rolig liggende. Kl. 3 kjørte han, vi først kl. ½8.

Vi hadde ikke kjørt så svært langt før vi kom til det siste telt på denne side av Kolutschinbukten. På forhånd hadde vi bestemt oss til at vi vilde holde rast der for å drikke te, før vi tok fatt på selve overfarten. Vi mente å fortsette til det blev mørkt, og så slå leir ute på isen. Stor var vår forbauselse da den aller første vi møter i teltet er vår energiske venn fra samme morgen — han med brennevinet. Han serverte en lang historie om at det var hensynet til oss som hadde tvunget ham til denne stans, da det var et sted på denne side av bukten som var meget vanskelig å ta sig frem over, så han kunde ikke noksom anbefale oss å stoppe og vente på ham til næste morgen, så skulde vi sammen starte riktig tidlig. Vi klødde oss bak øret og lurte svært på dette, men så var det en ting som gjorde utslaget: den evindelige hundematen. Her kunde vi få så meget vi vilde, og dessuten fikk også hundene anledning til å hvile ordentlig ut før den alvorlige påkjenning over bukten vilde bli for dem. Det var jo naturligvis harmelig å stoppe her efter bare å ha kjørt 14 kilometer, men vi syntes de anførte grunner var så vektige at vi allikevel enstemmig enedes om å ligge over til næste morgen.

Senere forstod vi grunnen til at tsjukseren ikke hadde fortsatt. Den lurendreieren kjente til at der i dette telt var rikelig med mat. Fersk fisk og renkjøtt så meget han orket å legge i sig. Tiden spilte for så vidt, brennevinet undtatt, naturligvis en mindre rolle. Kommer jeg ikke i dag, så kommer jeg om fjorten dager.

Slik var det med alle disse naturbarn. Begrepet «tid er penge» var dem helt ukjent, og jeg tror nok at de i lengden står sig på ikke å kjenne denne så forslitte setning.

Vår venn snakket nu ikke om annet enn alt det herlige brennevin han skulde få når han nådde frem, ja ikke nok med at han talte om det den utslagne dag, men han drømte til og med om det om natten, så han lå og skrek og fektet vilt med armene i søvne.

Traktementet her bestod av rå frossen fisk, det smakte ikke noe særlig godt, spesielt da den ofte viste synlige tegn på at det nok var lenge siden den hadde boltret sig i sitt rette element. Dessuten luktet den så det formelig rev i nesen. Vi fikk derfor gjort vår vertinne begripelig at vi foretrakk kokt fisk, og fikk øieblikkelig utlevert en svær ørret som vi kokte, og det smakte bedre.

Som sagt vi aktet oss langt avsted næste dag, og kl. ½2 om morgenen kjørte tsjukseren og vi ut fra leiren. Det viste sig å være aldeles riktig som tsjukseren hadde sagt. Til å begynne med var det ikke lett å ta sig frem over bukten, der var en mengde opbrukken is fra høsten av, og alle spor var tilføket, men tsjukseren var kjent, han hadde sine forskjellige merker på store isstykker, og fremover gikk det.

Vi overnattet nu i forskjellige telter efter hvert som vi kom oss videre. En aften blev jeg plutselig overfalt av et illebefinnende, jeg var så dårlig næste dag at det var såvidt jeg klarte å klæ på mig. Om kvelden da vi slo leir var jeg frisk igjen, men ikke før var jeg kommet i soveposen før det var der igjen. Frysning og høi feber, så jeg en stund var engstelig for at jeg hadde fått giktfeber — men så forlot sykdommen mig igjen likeså fort som den var kommet. Et ubegripelig tilfelle som jeg den dag i dag ikke forstår, når jeg tenker på hvor elendig jeg var. Å si at vi begge var fornøide for at jeg så kvikt blev allright igjen vilde være et mildt uttrykk, var den ene av oss blitt liggende igjen der på kysten vilde sannelig ikke stillingen vært morsom for den annen. Nu slapp vi heldigvis å studere noe ytterligere på hvorledes vi skulde løst det problem.

Den 22. januar om formiddagen nådde vi endelig frem til damperen. Kapteinen hadde ventet oss, og gikk og kikket efter oss da vi kom. Vi fikk hundefôr og blev mottatt ombord på det aller beste. Hvad vi næsten satte mest pris på var at vi fikk oss et bad, og derved blev kvitt våre lus — foreløbig da. Det er synd å si at vi savnet dem under dette midlertidige fravær. Å få ordentlig rede på kurser og distanser av de innfødte hadde hele tiden vært vanskelig. Det den ene anslo til 15 kilometer, mente en annen var dobbelt så langt — men her ombord fikk vi endelig ordentlig rede på hvorledes det lå an for oss for vår videre tur. Kapteinen bekreftet hvad der tidligere var blitt fortalt oss: noe radiotelegram kunde han ikke sende før i mai, da hans kullbeholdning var så liten at han ikke kunde forsvare å fyre op for å ekspedere de telegrammer vi eventuelt måtte ønske å sende. Likeledes bekreftet han hvad vi hadde hørt om isforholdene i Beringsstredet, han mente at det ikke lot sig gjøre å komme over til Nome — og ned til Anadyr hvor den nærmeste telegrafstasjon lå, var det lang vei.

Dette så jo ikke noe særlig lystelig ut, men vi enedes om å fortsette ned til Østkap, og der ta den endelige bestemmelse om hvorledes vi best skulde løse vår opgave. Den russiske kaptein mente, at vi der letvint kunde få leid et hundespann med fører, som enten kunde ta oss begge eller den ene til Anadyr. Våre egne hunder og utstyr kunde vi la være igjen på Østkap, så vilde vi finne alt i god stand til vi kom tilbake og skulde tiltre hjemreisen. Mens vi opholdt oss her ombord fikk vi besøk av en landsmann ved navn Wall, han var oprinnelig fra Tromsø, men hadde opholdt sig lenge i Amerika og Sibiria. Han inviterte oss til å besøke sig når vi fortsatte, og lovet oss hundemat — og hvad bedre var, han fortalte, at vi kunde få hundemat på hvert eneste sted østover.

Det kan kanskje synes litt eiendommelig at jeg nevner denne hundematen så ofte, men våre hunder var jo vårt største aktivum, uten dem var det oss ikke mulig å komme frem.

Efter å ha nydt godt av den bekjente russiske gjestfrihet i en dag, fortsatte vi den 24. og kom om eftermiddagen til Walls leir. Vi møtte mange kjørende på veien, og alle skulde de ut til skibet. Jeg er bange for at det var «ildvannet» som trakk.

Wall hadde ventet oss siden middagstider, og stod ferdig til å ta imot oss. Huset, som var beliggende på vestsiden av Kap Serdze Kamen, var langt mer komfortabelt innredet enn hvad vi tidligere hadde sett hos de russiske handelsmenn, til tross for at også dette var en mellemting mellem et telt og et hus. Som et lite eksempel på hvorledes vi blev behandlet her oppe kan jeg nevne at Wall spurte Hansen hvorledes vi hadde det med penger? «Ja, det var nok ikke så rart», sa Hansen. «De kan få låne 2000,— rubler av mig,» sa Wall, «de kan være bra å ha for påkommende tilfelle hvis De skal leie hundespann for å komme til Anadyr.» Hertil svarte Hansen at han gjerne vilde låne pengene.

Ved optelling av kassen viste det sig at Walls kontantbeholdning bare var 1351,— rubler. Dem overlot han oss uten å blunke, han bare beklaget at han hadde lovet mer enn han kunde holde, men når vi kom til Østkap var det bare å henvende sig til Mr. Carpendale. Han vilde sikkert hjelpe oss med kontanter, og også skaffe det beste hundespann, da han stod på en meget god fot med de innfødte rundt omkring, likesom han var almindelig kjent for at han alltid var rede til å hjelpe hvis noen henvendte sig til ham.

Styggvær fikk vi på oss også her, så vi fikk en ufrivillig overliggedag. Vi hadde vært nødt til å forlate kysten for å finne inn til Wall så da vi startet på ny gav han oss med en veiviser som skulde vise oss nærmeste vei ned til sjøen igjen. Derved sparte vi en masse tid. Da vi atter var nede på isen og hadde sagt vår fører farvel, mente vi at vi i det fine stille vær skulde fyke ordentlig av gårde, men her møtte der oss en veldig skuffelse. Over isen lå der et tykt lag av sørpe, og enkelte steder var der en masse overvann så vi måtte kjøre svære omveier. Vi kjørte langs en bratt fjellvegg, så først da den var passert kunde vi komme oss inn på stranden, og da gikk det heldigvis bedre.

Om kvelden overnattet vi i et stort telt hvor der bodde to familier. Mens vi spiste la jeg merke til at den yngste av kvinnene ikke var riktig i kulør, hun virket nedfor og dårlig, så jeg spekulerte på hvad det var i veien. Ved nærmere eftersyn så jeg at hun under det venstre bryst hadde sittende en diger mosedott. Nu er renslighet ikke disse menneskers sterkeste side, de er som regel fulle av utslett, og sitter stadig og klør sig til blods med skitne fingrer, så at det av og til kan sette sig en liten verk i et slikt sår er kanskje ikke så rart. Jeg fikk gjort mitt vertskap begripelig at jeg gjerne vilde se litt nærmere på henne, da jeg forstod at mosedotten tjente som en slags forbinding på et sår. Jeg fikk lov til å fjerne «forbindingen», og fikk se et sår, som jeg ikke skal beskrive, dertil var det for stygt. Jeg skal bare innskrenke mig til å si, at det så ut som et dypt hull inn i siden på henne. Fra våre forbindingssaker hentet jeg det nødvendigste, og gav mig til så godt jeg kunde å behandle såret. Disse mennesker er enten så hårde som fjell, eller så er begrepet smerte dem ukjent. Det var nemlig ingen smertefri behandling hun fikk stakkar — først da jeg, efter å ha klippet vekk kantene rundt såret, gav mig til å vaske dette i ren sprit, merket jeg at det gikk noen rykninger gjennem henne. Da jeg var ferdig gav jeg henne noe av vårt gazebind, og gav beskjed om at hun selv måtte bytte på såret. Dette lovet hun, og vi drog videre næste dag, efterat jeg først hadde eftersett såret. Meget lenge efterpå kom jeg tilbake til samme telt, og der ruslet kvinnen rundt med selvsamme forbinding som jeg hadde anlagt.

«Men du store verden,» sa jeg, ved hjelp av fingersproget, «hvorfor i all verden har du ikke gjort som jeg sa. Hvorfor har du ikke byttet på såret?»

«Nei,» svarte hun, «det har ikke gjort ondt.»

I en fart fikk jeg forbindingen av, og merkelig nok så var det tydelig bedring å se. Jeg forbandt henne på ny, og da jeg tredje gang traff henne, var såret næsten lægt.

Jeg hadde ofte min store moro av disse innfødte når de var litt syke, og kom for å få litt medisin. Det nyttet ikke å komme med en farveløs veske til dem. Selv om den som medisin var aldri så god. Nei, farve måtte den ha; den skulde nemlig være «strong» ellers hjalp den ikke. Var det ikke noe særlig i veien med dem, kunde jeg gi dem det forferdeligste søl med farve på — og det hjalp.

Dette med at medisinen må være «strong» er muligens noe som ikke er helt ukjent også på lavere breddegrader? Eller hvad sier lægene?

Den 30. om formiddagen traff vi på en liten skonnert, som lå trukket høit op på land ved en boplass som het Inkjaun. Dette var i og for sig ganske mystisk, vi forstod ikke grunnen til at skuten skulde være trukket så høit op «i åkern», men senere fikk vi forklaringen. Noen timer senere kom vi nemlig til en stor boplass beliggende på vestsiden av Østkap ved navn Uælen. Det var en stor boplass, hele 35 telter talte vi her. Man fortalte oss at i Inkjaun hvor skonnerten lå på land, var det en lang fin sandstrand hvor hvalrossen pleide å gå op om våren. Nu er det så, at skyter man disse dyr når de ligger på land, så skremmes de og forsvinner for alltid. Slakter man dem derimot med harpun, så bryr de overlevende sig ikke noe om det, de kommer tilbake igjen allikevel. Denne strandlinje betydde derfor alt for Inkjauns eksistens, fordi man der lettvint kunde skaffe mat både til sig selv og sine hunder, og det var derfor også på det strengeste forbudt å løsne skudd der nede. Dette er et forbud som ikke alene gjelder bare denne strandlinje men også alle de steder på kysten hvor hvalrossen går op, og det kjennes og respekteres av alle som ferdes her oppe. En boplass kan således være helt avhengig av en slik strekning, skremmer man hvalrossen vekk ved å skyte den, kan man likeså godt pakke sammen og flytte med en gang.

Nu vilde skjebnen at føreren av denne lille skonnert trengte mat til sine hunder. Jeg vet ikke om han kjente bestemmelsen eller ikke, men nok om det, han gikk ned på stranden og skjøt en hvalross. Hele boplassens mannlige befolkning kom naturligvis styrtende til, og før han fikk sukk for sig, hadde de bemektiget sig hans stolte skute og trukket den høit op på land. Selv blev han tatt til fange og internert i et telt, og den russiske guvernør som bodde i Uælen budsendt. Han kom, og efter at han hadde hørt hvorledes sakene stod, ila han synderen tusen dollars i mulkt, et beløp denne naturligvis ikke kunde betale, så nu satt han nydelig i det. Tiden gikk og intet skjedde. Hans to menn var ombord og passet skibet og gikk på jakt og drev handel med de innfødte.

Det er naturligvis ikke noe særlig morsomt å ha en arrestant sittende i ukevis i et telt, og tankene på om de muligens kunne ha handlet overilet begynte så smått å melde sig hos de innfødte. Mulkten han var ilagt var kanskje også for stor? De besluttet sig derfor til å rådføre sig med sin venn Carpendale. Som tenkt, så gjort, og noen av dem la i vei til Østkap. Nu er Carpendale en stor skøier, og da han heller ikke likte at en hvit mann skulde sitte som fange i et tsjuksertelt selv om det skjedde med guvernørens billigelse — så satte han op sitt betenkeligste fjes, og mente at det nok kunde hende at d’hrr. tsjuksere var gått en smule for langt.

«For husk på,» sa han, «mannen er amerikaner. Dere får alle våben og en mengde mat derfra. Det kunde hende, at man der over, når man fikk vite hvad som er hendt, vilde si, at de menneskene der oppe i Uælen de bryr vi oss ikke mer om, de har behandlet en av våre landsmenn på en lite pen måte. La dem bare sulte.»

Mer skulde det ikke til. Utsendingene drog hjem og meddelte sine stammefrender hvad Carpendale hadde sagt, og nu gikk hele banden i gang med først å reparere skonnerten, siden å sjøsette den. Ved henvendelse til guvernøren fikk de mulkten nedsatt til tre hundre dollars, og da mannen heller ikke kunde betale dette beløp, slapp han med hundre. Det var jo billig — men jeg tror ikke han senere har gjentatt forsøket.

Siden fikk jeg anledning til å se hvorledes tsjukserne dreper hvalrossen. Den dag det blir bekjent på boplassen, at nu er hvalrossen gått op på land, holdes der et større råd. Der blir det bestemt at så og så mange dyr trenger vi til mat, hvorefter jaktpartiet går ned til stranden og ut i vannkanten. Når da dyrene kommer settende for å rømme til sjøs blir de rolig stukket i hjel med harpun det ene efter det annet, inntil man har så mange at det fastsatte tall er fullt, så får resten lov til å komme sig unda.

Roald Amundsen forlater „Maud” for å reise til Wainwright. „Jeg var simpelthen redd for, at jeg så min kjære sjef for siste gang — “

„Maud”s kaptein og mannskap efter annen vinter i isen. Fra venstre: Odd Dahl, Malmgren, Wisting, Sverdrup, Olonkin, K. M. Hansen, Kakot.

Hvor ofte hører man ikke «ja verden er ikke stor» når to nordmenn tilfeldig møtes f. eks. på gaten i London. Vi kunde kanskje med litt større berettigelse bruke uttrykket her. Det viste sig nemlig at Hansen og en av karene på skonnerten var gamle kjenninger. De hadde truffet hverandre den gang da Hansen i 1906 ombord i «Gjøa» var kommet til Herscheløen, efter at Nordvestpassasjen var gjennemseilet. Ja, verden er i sannhet ikke stor.

Her på Uælen bodde den russiske guvernør med sin familie. Han var en høit dannet mann som tilhørte en av Russlands eldste familier. Hos en av stedets russiske handelsmenn fikk vi den vanlige vennlige mottagelse. Guvernøren var ikke hjemme da vi kom, men ut på aftenen kom han og avla oss straks en visitt. Alt hvad der stod i hans makt skulde bli gjort for å hjelpe oss, lovet han, og han holdt også sitt løfte. Næste dag hadde vi en lang konferanse med ham, og satte ham inn i våre planer i det vi konkluderte med at vi gjerne vilde over til Nome. Dette mente han var oplagt ugjennemførlig da isen i stredet var i stadig bevegelse. Ikke for all verdens gull vilde vi være i stand til å få en innfødt til å føre oss over, men han mente at vi burde henvende oss til Carpendale som var bosatt på den annen side av Kappet. Han var mannen for å greie brasene for oss. Efter å ha gjennemlest telegrammene vi medbragte, for å forsikre sig om at de ikke var av politisk art, utstedte han for alle tilfelles skyld pass for Hansen til Anadyr. Dette siste av hensyn til bolsjevikene som hadde begynt å vise sig på disse kanter.

Ut på dagen fortsatte vi, og kl. ½4 den 31. januar kom vi endelig til Kængeskon hvor Carpendale bodde. Før vi startet hadde guvernøren lovet at han næste dag vilde komme over til oss for å hjelpe oss med å finne en pålitelig mann og et godt hundespann i tilfelle vi skulde bestemme oss til å fortsette til Anadyr.

Vi var altså fremme ved vårt foreløbige bestemmelsessted. 62 dager hadde vi vært underveis, og den tilbakelagte distanse dreiet sig om 1160 kilometer.

Nu stod vi ved vendepunktet. Her måtte avgjørelsen treffes. Telegrammene måtte frem for enhver pris, det var vi enige om, spørsmålet var bare hvorledes vi på beste måte skulde greie det. Den beste utvei, blev vi enige om, var at Hansen tok med sig telegrammene, leide et hundespann og kjørte til telegrafstasjonen i Anadyr, mens jeg blev gående på Østkap og vente til han kom tilbake.

Guvernøren kom som han hadde lovet. Vi var allerede installert hos Carpendale, som med glede hadde stillet sitt hus og sig selv til vår disposisjon. Vi fikk nu vite at undersøkelser hadde vist, at der på stedet ikke fantes en eneste mann som var villig til å forsøke på å komme over Beringsstredet. Kanskje til næste vinter, sa de, kanskje ikke, og det var jo litt for svevende for oss. Vanskelig var det også å finne en mann som var villig til å kjøre helt til Anadyr, derimot til Kap Bering var de villige til å kjøre. Dette er halvparten av veien, men derfra skulde der efter sigende omtrent ukentlig gå hundespann inn til Aanadyr. Det lyktes oss allikevel ikke å finne noen villig kjører den første dag, men guvernøren lovet å sende en mann over dagen efter. Denne mann fra guvernøren kom ikke, og fremdeles var det ikke noen annen å finne. Det hele så kjedelig ut, men til slutt kom Carpendale som vanlig til hjelp. Han stillet sitt eget hundespann og sin egen hundekjører til Hansens disposisjon, så han kunde komme ned til boplassen Jandangai. Herfra visste han at det ikke vilde være det ringeste i veien for å få hyret kjører og hunder for turen videre.

Det satte nu inn med styggevær, så Hansen kom sig ikke av gårde før den 8. februar. Da drog han ledsaget av våre beste ønsker om en god tur, og et hjertelig: «På gjensyn».

Dagene før starten hadde jeg så smått på ny optatt min gamle virksomhet som meteorolog og «videnskapsmann». Når jeg var ute med mine instrumenter og kikket, hadde jeg alltid en takknemlig skare tsjuksere i hælene på mig. De tok mig nok for en eller annen stor trollmann. Det var på en eller annen måte blitt bekjent «blandt folk» at det nok var været jeg puslet med. Hvorvidt de trodde at det var mig som bestemte været eller ikke, skal jeg la være usagt, men dagen før Hansen kjørte, var en del av dem borte hos mig og forhørte sig om hvad slags vær jeg hadde tenkt å varte op med næste dag. Der lå nemlig flere av dem værfaste hos oss som alle skulde samme vei som Hansen.

«Ja,» sa jeg med mitt alvorligste fjes, «jeg tenker det blir noe bedre utover eftermiddagen i dag. Det vil holde sig til kveldstider i morgen, men så kommer styggeværet igjen. Hvis dere kjører i morgen tidlig kan dere rekke frem til Jandangai innen i morgen aften uten å risikere å bli stanset av uvær.»

Ut på eftermiddagen klarnet det op, næste morgen samme pene vær, men ut på aftenen var stormen over oss igjen. Efter mitt råd kjørte de avsted. Hvor langt de rakk det vet jeg ikke, men mine aksjer som værprofet steg i uhyggelig grad.

Så begynte den lange ventetid for mig. Selv bodde jeg hos Carpendale, og alle hundene fikk jeg lov til å legge over i lagerhuset hans, hvor de hadde det riktig godt. Mat hadde jeg mer enn nok av til dem så alle betingelser skulde være til stede for at de skulde kunne bli helt restituert til hjemturen. Utturen hadde vært slitsom for dem, særlig da for mine unghunder, så det var ikke stor motstandskraften de hadde skulde de bli syke. Dessverre gikk det en meget ondartet hundesykdom på stedet, og mine dyr slapp heller ikke fri. Et par av dem begynte å skrante, vilde ikke spise, og til slutt blev hele bakkroppen lammet på dem. Jeg gjorde hvad jeg kunde for å holde liv i dem, men alt mitt slit var dessverre forgjeves. Det er ondt å se så trofaste kamerater i nød uten å kunne hjelpe dem, det var dager da jeg selv var så nedfor at jeg ikke orket smake mat. I det hele strøk ti stykker av dem med. Det var nok ikke bare mig det gikk ut over, flere mistet næsten alle sine hunder på grunn av denne lumske sykdom, så hunder begynte å bli sjeldne på Østkap. Å få kjøpt en hund var praktisk talt umulig, og de som fantes var noen små skinnmagre eksemplarer som ikke var stort verdt, så jeg tenkte med engstelse på vår avreise, for uten hunder satt vi nydelig i det. Den første tid jeg tilbragte her var jeg den hele tid optatt med å passe og stelle hundene — de friske hadde jeg ute og mosjonerte dem, hvilket var noe de satte stor pris på.

Carpendale var gift med en innfødt kvinne, og deres ekteskap er noe av det mest ideelle jeg har sett. Jeg er ikke i tvil om at han satte henne umåtelig høit, og det hadde han også god grunn til. Selv bodde han, da jeg kom, for sig selv i den ene del av huset, mens hun med barna bodde i den annen. Her inne hadde hun laget sig et slags telt, og her lot han henne stelle sig som hun selv vilde. Han kokte og spiste også for sig selv. Da jeg kom, flyttet han inn til henne og barna, og jeg har heller aldri sett vakrere forhold enn mellem ham og hans barn. De elsket ham over alt på jorden.

Han overlot mig sitt værelse så lenge jeg var der, og kom der gjester til gårds, tjente det til like som gjesteværelse, det kunde da hende at det var temmelig trangt om plassen på gulvet.

Isen gikk op, så der var dager da vi kunde se åpent hav så langt øiet rakk, andre dager satte den inn mot land igjen, og da lå vi på ny innesluttet av is.

For å ta mine observasjoner bygget jeg et snehus, og dette var nettop noe for tsjukserne. De kom strømmende til fra alle kanter, og omgitt av en, om ikke nettop beundrende, så dog særdeles nysgjerrig skare, bygget jeg huset. Mine tilskuere trodde jeg skulde bruke det til utkikshus efter bjørn.

På vår side av Kappet hadde bjørnen overhodet ikke vist sig, mens de på den annen side hadde skutt hele fire stykker. Februar det år var usedvanlig streng, også efter hvad Carpendale sa. Rensdyrene som gikk ute hadde ikke kunnet finne mose, og var døde i mengdevis. Like utenfor vår boplass lå der fire døde dyr, men de var så magre, at eierne bare lot dem ligge, det var ikke en gang umaken verd å flå og partere dem.

Flere ganger var vi ute på seljakt. Som regel var vi nødt til å skyte dem i sjøen fordi de nu om vinteren sjelden gikk op på isen. Til å begynne med var det derfor ikke dårlig med mat, men noen tid senere satte isen på, så selen var som blåst bort, og da blev det smalhans, men vi greide det jo.

Handelstrafikken var også livlig nu. På vår boplass lå der ti telter i det hele, og litt østenfor oss hadde vi en stor eskimoboplass på hele firti telter, og beboerne herfra kom ofte over til oss for å handle. Kontanter blev meget sjeldent benyttet. Noe større forstand på penger hadde de heller ikke. En av eskimoene som hadde vært ute på fangst med en skute, kom en dag over til Carpendale og leverte ham tredve dollars han hadde tjent, idet han sa han ikke hadde bruk for dem. Carpendale langet op på disken varer som han visste mannen trengte, og hvis verdi svarte til det beløp han hadde mottatt, men fyren vegret sig. Så meget skulde han da ikke ha, og han tok en mindre del av varene og strøk på dør. Som den ærlige mann Carpendale var, la han resten til side, så senere hen da nøden meldte sig, var eskimoen mer enn glad da han fikk disse utlevert.

Pengene begynte først å spille en rolle når man kom nærmere ned mot civilisasjonen, her på disse kanter vil det si: nærmere ned mot Anadyr. Dog måtte man passe på å ha sølvpenger, papir var nemlig ikke «money».

Prisene varierte en del. For en pen hvitrev betaltes f. eks. en rifle og to pakker patroner, eller man kunde få varer svarende til en verdi av ca. 25—30 dollars. Varene bestod da gjerne av te, sukker, tobakk, tøier og ellers hvad de innfødte kunde ha bruk for. I midten av mars hadde Carpendale 382 reveskinn, 3200 selskinn og 13 bjørneskinn, mens en annen handelsmann oppe på kysten bare hadde 4 rev og 500 selskinn, men han betalte riktignok ikke så godt som Carpendale.

Et merkelig og sjeldent godt grep på de innfødte hadde denne mann, alle var de glad i ham og gjorde med glede hvad han bad dem om.

En byttevare de innfødte nok gjerne hadde sett var til stede var brennevin, men det var på det strengeste forbudt å benytte som betalingsmiddel, og derfor fantes det heller ikke. Jeg er sikker på at dette var en særdeles klok og heldig bestemmelse, for hadde disse svake sjeler kunnet få bytte til sig brennevin, er jeg sikker på de vilde ha gått til grunne på kort tid — så det var til en viss grad også i handelsmennenes interesse at dette farlige stoff ikke kom ut; man tar da ikke med vilje og overlegg livet av sine kunder.

Våre sleder hadde lidd nokså meget medfart på turen, så jeg gikk i gang med å reparere dem. Flere av knektene var sprunget i stykker og nye måtte forarbeides og surres på. Jeg bruker utrykkelig ordet surre med hensikt. I våre sleder fantes nemlig ikke en eneste skrue eller spiker, de var surret sammen med solide svinelærsremmer, derved gir de mer svikt og tåler en større påkjenning. Dessuten har de den iøinefallende fordel, at ryker de i filler mens man befinner sig ute på en tur, er det en lettvint sak å reparere dem. Enhver vil kunne tenke sig hvorledes det vilde gå, skulde man stå i en 40—50° kulde og arbeide med en skrue som enten var brukket, hvad der vilde være det sannsynligste, eller bare løsnet. Våre sleder har som følge av dette aldri skapt oss større vanskeligheter enn at de lettvint er blitt overvunnet.

En del ren var begynt å komme mot teltene, fordi de stakkars dyr manglet mat. Vi hadde dem gående kloss inn på oss, så jeg måtte passe på hundene som en smed når jeg var ute med dem. Det skulde vært nydelige greier om de var kommet sig løs og hadde gått til angrep. De innfødtes hunder bryr sig ikke om renen; men jeg la merke til at når det kom fremmede hunder blev disse bundet med en gang.

Tuberkulose hadde jeg ikke ventet å treffe her oppe i noen form, men en dag døde en av tsjukserne hos oss av denne lumske sykdom. Alle som det var plass til i avdødes telt samlet sig der, og gav sig til å slå på tromme. Hertil benyttes gjerne et lite stykke av en hvalbard. De slår ikke på tromme i vår forstand, men sitter bare og leker med trommestikken på trommen. Med en gang han var død kom en del kvinner og gav sig til å sy hans likklæde. Til dette blir det plukket ut de beste og fineste hvite renskinn som kan skaffes, og i nattens løp syes derefter av disse et komplett skinnutstyr. Næste dag blir den døde iført dette, hvorefter han blir anbragt på en slede og trukket avsted en mils vei til noen høidedrag. Her blir han anbragt på sneen, og hans nærmeste slektninger trekker sine kniver og flenger den nye fine skinndrakt på kryss og tvers så det til slutt er bare fillene igjen av den, og det meste av kroppen ligger blottet. Som oftest skjæres nu armer og ben løs fra kroppen før følget fjerner sig. Efter noen dagers forløp har hundene og ravnene sammen besørget det vesentligste av den avdøde. Når sørgeskaren kommer hjem til teltet, så er det til å klemme på med trommingen igjen, samtidig som begravelsesmiddagen nydes.

En dag fikk Carpendale brev fra guvernørens frue med anmodning om enten han eller jeg vilde komme op til Uælen for å se til bestyreren av Statens handelsstasjon, da han lå meget syk av skjørbuk. Carpendale bad mig om å ta turen, noe jeg med glede gjorde, da jeg derved også fikk skaffet mine hunder litt mosjon. Vi pakket en kasse med forskjellig proviant så som tørret og hermetisk frukt, grønnsaker, frisk løk og friske poteter, alt sammen ting som skulde være vel egnet til å hjelpe en mann som var angrepet av denne sykdom, og næste morgen drog jeg avsted.

Med den syke stod det ikke rart til, alle tegn på skjørbuk var til stede, men han blev hjulpet så godt som mulig med den medbragte proviant. Han hadde holdt sig inne hele vinteren og bare levd av salt fisk og litt suppe, så nu var sykdommen der. Nu lå han helt apatisk og nektet å ta næring til sig. Før jeg gikk hadde han lovet at han vilde spise ferskt kjøtt og grønnsaker, og dessuten gå ut en tur hver dag. Siden hørte jeg at han hadde holdt sitt løfte, og da vi drog hjem til «Maud» igjen, var han helt restituert.

Jeg hadde ikke forstått grunnen til at renen døde i så store flokker, da jeg mente de med sine horn og klover skulde kunne greie å sparke sneen unda, så de kom ned til mosen. Det gjør de jo også i normale vintrer, men i desember det foregående år var der kommet vann på sneen, så der hadde dannet sig en isskorpe over torven og mosen, og den greide de ikke å komme igjennem.

Isen var satt inn som jeg har nevnt, og dermed blev all seljakt ødelagt, så hos mange begynte det å bli smalhans. Vi hørte om en familie sydpå som i lengere tid ikke hadde hatt annet å leve av enn hvalrosskinn som de hadde skåret i små terninger og kokt suppe på, siden spiste de skinnet som kjøtt. Det var ikke tale om for dem å bruke sine hunder for å kjøre til nærmeste handelsmann, dertil var dyrene for utsultet og elendige. Flere av handelsmennene hadde heller ikke mer å selge, da et fartøi som året iforveien hadde vært underveis med varer var forlist i isen.

Da Carpendale fikk høre om nøden, sendte han straks fem selskrotter sydover for å hjelpe litt. Rundt omkring oss på de andre boplasser var nu selfangsten i full sving, men nede hos oss så vi ikke en gang tegn til den, så nu måtte flere av våre nærmeste naboer begynne å bruke mel, og det er noe de meget nødig gjør. De kom med sine selskinn, og for fem av dem fikk de 18 kg. hvetemel, ½ kilo tobakk og ½ kilo te. Reveskinn fikk Carpendale for det meste fra rentsjukserne, de kom gjerne med fra ett til noen og tyve skinn av gangen, og byttet som regel til sig te, sukker og tobakk. Mel vilde de nødig ha. Dessuten kjøpte de næsten alle uten undtagelse et storkobbeskinn som de bruker til såler under sine sko. Verktøi og trematerialer vilde de gjerne ha. På grunn av den strenge vinter hadde også de det meget vanskelig for å klare sig. Som det fremgår av deres navn, lever de inne i landet av sine ren, og er nomader i motsetning til sine stammefrender ute ved kysten, som alle er fastboende. Vi hørte om enkelte av dem som i løpet av vinteren hadde mistet optil halvparten av sine dyr.

Enheten som betalingsmiddel er selskinn, alle priser gjøres derfor om til denne enhet. Til eksempel kan jeg nevne at et godt stort bjørneskinn svarer til ca. 100 selskinn. Når vi i våre forretninger bestiller varer for så og så mange kroner, så bestilles her i selskinn. Carpendale gav sine kunder en utstrakt kreditt, og når de fikk sel betalte de ham hvad de var skyldige. Han var alltid snild og godgjørende, og nu da det holdt som hårdest tilbød han boplassens befolkning å komme ned til hans lager og ta en sel pr. telt, han betinget sig bare at han vilde ha skinnene i retur.

De innfødte begynte nu å gjøre klar fangstbåtene, og det var en meget viktig ceremoni. Jeg gikk en dag og ruslet, da jeg fikk se en meget høitidelig prosesjon komme anstigende. Det var alle boplassens mannlige innvånere som kom marsjerende med sin medisinmann i spissen. Nu skulde altså en av båtene gjøres klar. Først var de en tur oppe ved teltet til båtens eiermann og foretok noe som for mig så ut som en ofring av spekk og kjøtt, og så sattes kursen for båten som lå høit på land. Medisinmannen, som i parentes bemerket var en meget ung smart herre, som til fulle forstod å bluffe sine medbrødre og søstre, var iført sin fineste puss. Han hadde utstyrt sin annorak med alle mulige distinksjoner bestående av påsydde skinnlapper, som tegn på sin verdighet, men det som allikevel virket flottest og mest overbevisende på mig, var at han bak hadde festet en lang lubben svart og hvit hundehale. Kommet vel frem til båten, stoppet hele selskapet, og stillet sig op andektig rundt den. Medisinmannen vendte alene tilbake til teltet og kom et øieblikk efter tilbake med et kar med lokk, og en treøse i neven, denne siste var fylt med te. Mens de øvrige gravalvorlig stod og så på, tok han noen kjøttstykker op av karet og kastet dem rundt båten, efterpå lot han teen gå samme vei. Så tok en ung mann noen spekkterninger op av karet og gikk bort til stillaset båten lå på, og smurte spekket på stolpene, efterpå anbragte han noe av spekket i hulningen på noen hvalben som lå på stranden. Da denne del av ceremonien var over, tok noen andre unge menn årene ut av båten og bragte dem ca. 50 meter vekk, hvor de grov et huli i sneen, la årene ned i dette og fylte sne over dem. Næste post på programmet var selve båtens flytning. Først blev der på ny gravet et veldig hull i sneen, så tok alle mann båten og bar den bort og satte den ned i hullet og grov sne over. Dermed var allting klappet og klart til isen gikk op så båten kunde settes rett ut på vannet, dette var da heller ikke forbundet med noen ceremoni, kun måtte båtens eier påse at båtens retning ikke blev forandret under selve sjøsetningen. Jeg lurte litt på hvad all denne stas i grunnen skulde tjene til, og fikk på forespørsel vite, at det hele var for å jage djevelen ut av båten, så han blev i land, og likeledes at det måtte bli god fangst uten ulykker den kommende sommer. Jeg verket efter å forevige scenen, men da jeg kom med apparatet betydet de mig at de helst så at jeg ikke tok noen billeder, og da de alle var mine gode venner avstod jeg fra det.

Ute på Østkap lå den tidligere omtalte eskimoboplass på hele firti telter. Beboerne levde ganske for sig selv, ja talte til og med sitt eget sprog, slik at en tsjukser og en eskimo ikke forstod hverandre til tross for at de hadde vært naboer i mange år. De var tilsynelatende venner disse så forskjellige stammer, men jeg tror ikke vennskapet stakk særlig dypt, de foraktet nok snarere hverandre. Ceremonien med klargjøringen av båten var ens for alle tsjuksere, eskimoene derimot hadde et helt annet ceremoniell, og dessuten hadde de i denne forbindelse et ganske pussig forbud, nemlig det, at før en båt var satt på vannet måtte ikke den nyfødte sel, som lå på isen, flåes. Følgen av denne bestemmelse, som var laget av deres medisinmann, var at disse arme stakkarer kom drassende til Carpendale med hele selungen. Han ergret sig naturligvis over denne latterlige bestemmelse, og kastet både eskimoene og selungene på dør. Han fikk for øvrig den flådde småsel av tsjukserne, hvis medisinmann øiensynlig må ha vært mer forretningsmessig anlagt, for noe sånt forbud gjalt ikke for dem. Men eskimoene visste allikevel råd. Var det forbudt for dem å åpne og flå selen, så kunde vel andre gjøre det. Følgen var at de fikk noen av tsjukserkvinnene fra vår boplass til å gjøre dette for sig, og fra nu av gikk handelen bedre.

Av de folk som kom og gikk ut og inn hos oss fikk vi rett som det var høre nyheter. Det russiske dampskib vi hadde besøkt var synkende het det, men heldigvis viste dette sig senere ikke å være tilfelle, det lå bare på så grunt vann at det stod på bunden, med fem fot vann i rummet, en del av lasten var beskadiget, men der var ingen fare for skibet. Ute fra den store verden var nyhetene mer sparsomme, men vi fikk da blandt annet rede på at den tyske keiser var flyttet fra Holland, og var ført til England for der å skulle stande til rette.

De hunder som var igjen var nu alle i god stand, de var tykke og fete og trivdes utmerket. Hver dag var jeg ute og enten gikk eller kjørte en tur med dem, og det var noe de satte pris på. Det var nok ikke så mange igjen av dem, men jeg håpet vi allikevel skulde klare oss hjem, særlig da jeg regnet med den unghund jeg hadde latt bli igjen i pleie oppe på kysten, men dessverre en dag kom en mann vestenfra, og han kunde fortelle mig at den var død. Det var gått koldbrann i dens såre ben, og dermed var dens skjebne beseglet. Jeg hadde på den måten mistet hele mitt spann, ikke en eneste av dem hadde klart sykdommene og strabasene.

Min dag i denne ventetid blev heldigvis ikke lang. Det var alltid noe å legge henderne i. De innfødte rundt omkring hadde opdaget at ved siden av å kunne greie med været, så var jeg også medisinmann, og som følge av dette var jeg rett som det var på sykebesøk rundt omkring. Grunnen til at jeg blev kjent som medisinmann var, at der en dag kom en mann til oss som hadde brukket tommelfingeren. Han fortalte at han ute på isen hadde sett selve djevelen, og hadde skutt på ham hvorefter han sendte sin harpun i ham, men dette siste skulde han nok ikke ha innlatt sig på for nu slo djevelen et slikt kast på sig, at harpunlinen som han hadde holdt fast over tommelfingeren hadde brukket denne, hvorefter djevelen med hans gode harpun i sig var gått til bunns så vannspruten stod. Fantasien er altså i orden selv på disse høie breddegrader. Sannheten var, at det nok var en storkobbe mannen hadde skutt på og sannsynligvis slått i svime, senere da han kjørte harpunen i den, hadde han brukt for kort line så da dyret slo til, hadde han ikke noe å gi på, og dermed røk fingeren. Dette sa Carpendale til ham i temmelig utvetydige ordelag, men fyren holdt på sitt: Det var djevelen han hadde hatt kloa i! Fingeren var stygg og hoven, så jeg gav ham en omgang jod og en fille på foreløbig. Den følgende dag kom han dypt fornærmet til mig og sa, at jeg var nok ikke noe rar, for fingeren var ennu ikke bra. Jeg bad ham slå sig til ro, og fortalte ham hvor mange dager jeg mente det vilde ta før fingeren blev bra igjen, så gikk jeg i gang med å spjelke den. Da han så at jeg begynte å spikke til små trefliser blev han synlig engstelig, hvad han trodde jeg skulde bruke dem til aner jeg ikke, men at han var glad da han så at de i hvert fall skulde utenpå fingeren, det er jeg sikker på. Han gikk nu jevnlig hos mig og blev tilsett. Endelig kom dagen da spjelkingen kunde fjernes, og ut av gipsbindet kom en helt kritthvit finger, dette forbauset ham i aller høieste grad, da hans fingrer for øvrig var alt annet enn hvite. Urørlig blev han stående, og holdt fingeren ganske stiv. Jeg bad ham bevege den men ganske forsiktig, og det strålende smil som opklaret hans ansikt da han opdaget at fingeren var virkelig allright igjen, det skal jeg sent glemme. Jeg forklarte ham at det vilde komme til å gjøre ondt ennu noen dager, og viste ham derfor hvorledes han skulde massere fingeren, noe jeg bad ham gjøre jevnlig. I de dager som fulgte kunde man se en tsjukser, som hele den utslagne dag spaserte frem og tilbake mellem teltene med den ene tommelfinger høit i været, mens han med sin friske hånd masserte den av alle krefter. Gud vet om han ikke fortsatte om natten også — men bra blev han.

Takket være ham blev jeg almindelig kjent som doktor, og det som en billig en, så fra nu av øket min «praksis» daglig.

Vi var nu allerede i midten av april, så jeg begynte så smått å gå og titte efter Hansen. Han kunde komme hvad dag som helst, og sant å si gledet jeg mig til å komme avsted igjen. Revolusjonen i Russland merket vi litt til. Fra den russiske damper hadde kokken og et par mann fått avskjed, fordi de vilde forsøke på å opkaste sig til herrer ombord. Disse karene lå nu oppe i Uælen, og der forsøkte de efter beste evne å lage mudder. Guvernøren skulde avsettes, og en av dem skulde ansettes i hans sted, naturligvis. Handelsmennenes lagre skulde beslaglegges, i det hele var deres program det samme man så ofte har hørt bli liret av. Det gikk nå ikke så lett for dem til å begynne med, men senere fikk de forsterkninger av likesinnede så da «gikk det bedre». I dag er ikke en eneste av de handelsmenn som var der oppe den gang mer tilbake. Guvernøren med familie måtte flykte hals over hode, og kom sig på en eller annen måte lykkelig over til Amerika. På pengene merket vi forresten revolusjonen — de sank stadig i verdi.

Våren kom nu for alvor, og med den blev det livlig hos oss. Flere fangstfolk kom nedover for å vente på skibsleilighet over til Amerika, og Carpendale ventet hver dag på den første skonnert som skulde komme med nye forsyninger. Hansen lot fremdeles vente på sig, tiden begynte å li for oss nu skulde vi rekke tilbake til «Maud» før isen gav slipp på henne. Venting er det verste som finnes, og jeg som så mange andre begynte å bli rastløs. Jeg spurte og grov alle dem som kom sønnenfra om de hadde sett noe til en hvit mann — men nei. Der var forresten falt en mengde sne, og det antok jeg var grunnen til hans forsinkelse.

Endelig. Den 14. mai om eftermiddagen kom Hansen fra Anadyr efter å ha brukt nøiaktig en måned på tilbaketuren. Han hadde hatt en efter omstendighetene bra tur, og hadde fått ekspedert telegrammene.

Han var enig med mig i at vi nu ikke lenger hadde noen tid å miste, men måtte se til å komme oss videre så fort som mulig, av hensyn til isen og kameratene ombord.

Av Carpendale hadde jeg fått låne en liten lett slede, så vi satte igjen begge våre, og lot dessuten en del av våre klær og utstyr for øvrig bli igjen, så vi skulde kunne reise så lett og hurtig som mulig. Så var det å skaffe hunder, og det var sannelig ingen lett opgave. Jeg forsøkte å få kjøpt to stykker for min rifle men det var ingen som vilde være av med hunder vi kunde være tjent med. Jeg blev budt en Kolymahund for den, men sa nei da jeg syntes det var for dårlig betaling. Hos boplassens høvding lyktes det mig endelig til slutt å få tak i to hunder. Jeg bød ham riflen, men til tross for at han hadde god lyst på den, avslo han tilbudet, idet han sa han heller vilde låne oss hundene, så kunde han få dem igjen når vi på ny kom nedover. Skulde de dø for oss underveis lovet jeg ham, at han i så fall skulde få min rifle og patroner.

Den 18. mai kjørte vi om eftermiddagen fra Carpendale og over til Uælen. Carpendale hadde utstyrt oss på det aller beste. Hans kone hadde på eget initiativ sydd to fulle skinnutstyr til oss, så da vi med ni hunder for sleden svinget ut fra plassen foran hans hus, var vi glimrende utstyrt for hjemturen. Jeg vil alltid med glede tenke tilbake på disse mennesker, og vil aldri glemme alt hvad de gjorde for oss. Uten Carpendale vilde det nok ikke vært så greit.

Det var en herlig følelse igjen å vite at nu bar det hjemover, for hver mil som blev tilbakelagt kom vi nærmere og nærmere det som var vårt hjem, og som for mig i mange år fremover skulde vedbli å være det — «Maud».

Vi passerte igjennem boplassen ved Uælen og sa adjø til guvernøren og hans frue. Den første natt tilbragte vi ved motorskonnerten som lå litt nordenfor ved Inkjaun.

Om hjemturen er det lite å berette. På grunn av varmen som tinte sneen ganske raskt, måtte vi gjøre natt til dag, dessuten viste det sig at hundene led meget under varmen, så også dette medvirket til at vi fattet denne beslutning. Hele hjemturen foregikk så å si i bare vann, vi var gjennembløte hver morgen når vi slo leir, men fikk heldigvis tørket klærne om dagen. En del plaget av forkjølelse blev vi som følge herav, men så lenge det bar vestover fikk vi ikke klage. Alle våre venner fra utturen traff vi igjen, og overalt blev vi like vennlig mottatt. Våre hunder holdt vi med mat på hele turen ved hjelp av de dyr vi skjøt.

Da vi den 11. juni slo leir kunde vi se over til Ajon, men «Maud» så vi ikke, hun lå på den annen side av øen gjemt bak denne. Det var smått med provianten vår nu, det eneste vi hadde igjen var noen få kjeks, men om kvelden var jeg så heldig å få skutt to gjess, og med dem berget vi oss til vi kom frem den 14. Den siste del av turen var næsten den verste for oss. Det var ujevn is, råker og overalt vann på isen, så våre kamerater ombord var ved å opgi håpet om at vi skulde rekke frem. Dette skrev sig også fra, at de hadde en del innfødte ombord som gjester, og disse hadde gjort flere mislykkede forsøk på å komme inn til fastlandet, og hadde hver gang måttet opgi det. Stor var derfor gleden og forbauselsen ombord, da vi ut på eftermiddagen kom frem. Selv var vi i glimrende kondisjon, hundene var det verre med, og da særlig med deres ben som var meget såre til tross for at vi hele tiden hadde brukt sko på dem.

III

«Maud» hadde under vårt fravær vært som et rent gjestgiveri. Folk var kommet og gått i mengder, og Roald Amundsen som nu var kokk hadde hatt et svare strev.

Tiden efter vår hjemkomst og til vi kom løs av isen i begynnelsen av juli blev benyttet til forskjellige klargjøringsarbeider, likesom vi drev eggsamling og jakt.

Før vi stakk ut, hadde Roald Amundsen bestemt at vi skulde gå ned til Nome, da han mente at et fartøi som hadde overvintret to år der oppe på kysten, var lite skikket til på ny, uten forberedelser å begi sig inn i isen med utsikten til en femårig drift. Vi trengte dessuten å komplettere våre proviantforsyninger, og en del av mannskapet hadde likeledes ytret ønske om å fratre ekspedisjonen. En meget viktig ting vi ikke hadde mer igjen av, og som vi måtte ha, det var sprengstoff. Nyheter hjemmefra vilde vi også gjerne høre, i det hele det var så mange vektige grunner til stede at vi alle uten undtagelse var enige om, at det nok var best for oss å komme ned til Nome.

Turen langs kysten var besværlig på grunn av is og tåke. Langs land var det en råk hvor småskutene kunde gå, men vi måtte holde oss lengere ute, da «Maud» stakk for dypt til at vi kunde gå inn der. Da vi kom til Østkap, stoppet vi ved Uælen og ankret — hermed var Nordostpassasjen gjennemført. Roald Amundsen og jeg gikk i land for å hilse på guvernøren. Senere vilde vi stikke en tur over til Carpendale. Guvernøren lovet oss at vi skulde få låne hans hundespann til trippen over, men mens de holdt på å gjøre klar hundespannet — kom isen. Havet utenfor som hadde vært næsten isfritt da vi gikk i land, var plutselig opfylt av svær is som kom settende med veldig fart. Vi måtte opgi den påtenkte visitt og se å komme oss ombord, og det så fort som mulig.

At vi under våre manøvrer for å komme oss klar, ikke måtte stikke ankeret fra oss, det forstår jeg den dag i dag ikke. Vi måtte gå med full fart forover i maskinen for å få slakk på kjettingen, og ved å legge roret hardt i borde snart den ene, snart den annen vei, lyktes det oss å få kronglet oss frem gjennem isen så vi endelig fikk det op.

På vegne av Carpendale hadde jeg spurt Roald Amundsen om han vilde ta ham med over til Nome, noe Roald Amundsen øieblikkelig gikk med på, men på grunn av storm var vi dessverre nødt til å sette kursen direkte herfra til Nome. Vi hadde en av båtene våre på slep, den mistet vi i løpet av natten.

Nome er en liten gullgraverby på Alaskas nordskyst. Den vokset op under de store gullrush, og var i sin tid en meget livlig by. Det blev mig fortalt, at i den verste tid om sommeren kunde det den gang være ca. 20 000 mennesker der, nu er det høist 1500 sjele som lever der på den årstid. Om vinteren bare 800. Følgen er at de fleste av husene i byen står ubebodde og forfaller. For et ganske pent 4—5 værelsers hus forlanges der omkring 1000 dollars, dette til oplysning for dem som måtte ønske å flytte dit. Havn finnes ikke for større fartøier, de må ligge ute på åpen red, og det er ingen fornøielse da der ofte er styggvær.

Da vi kom opunder landet var det oss ikke mulig å komme inn på Nomes red på grunn av storm fra sydkanten. Vi måtte derfor gå til ankers under Sledge Island, og der blev vi liggende en ukes tid sammen med en del småskonnerter, da stormen den hele tid raste med uforminsket styrke.

Roald Amundsen hadde bestemt, at vi som skulde bli stående igjen ombord, skulde få litt ferie mens vi lå her. Vi skulde arbeide om dagen, og ha fri til å gå i land hver kveld hvis vi vilde. Vakten ombord skulde overtas av dem som skulde fratre ekspedisjonen. På grunn av de slette havneforhold og det dårlige vær, lot dette sig imidlertid ikke arrangere, og dessuten blev det så meget å gjøre med å ta ombord hvad vi trengte, at det var mer enn bruk for oss alle. Sant å si følte vi ikke lenger noen trang til ferie, vi vilde aller helst på’n igjen, og det så fort som mulig.

Våre kamerater som skulde reise hjem gikk nu i land og tilbake ombord var vi bare fire mann, nemlig Roald Amundsen, Sverdrup, Olonkin og mig selv. Noen overbemanning var jo ikke dette akkurat, og jeg har mine tvil om Sjøfartskontoret vilde ha anerkjent dette som tilstrekkelig mannskap, men «Maud» var som regel ikke vanskelig å klare, så vi mente nok det skulde gå allikevel. Folk, egnet til en slik tur, var heller ikke å opdrive i Nome, men til å hjelpe oss med kokningen og til å lappe og efterse våre klær forhyrte Roald Amundsen en eskimokvinne som var villig til å være med. Jeg iler med å forsikre at vakker var hun ikke, så noen overhengende fare for vår hjertefred innebar ikke dette eksperiment.

Hun kom ombord en dag så fin og fjong at det formelig lavet av henne, med høie hæler og silkestrømper, kort sagt en virkelig dame. Vi på vår side var jo skitne og fæle alle mann, så hun mønstret oss med mistroens skjerpede blikk. Jeg var jo vant til å omgåes innfødte, og firte mig derfor ombord i henne med en gang og spurte: «Hvad heter du da?» Damen mønstret mig fra øverst til nederst, så kom det sylspisst. «Jeg heter mrs. Mary Tutti—Sale,» hvorefter hun snudde mig ryggen og seilet inn i salongen. Der fikk jeg den! Jeg gav mig ikke, men fulgte efter henne og fikk satt henne i sving ute i byssa. «Maud» lå som sagt på reden og slingret så det forslo. Mrs. Mary travet eller kanskje jeg snarere skulde si ravet rundt på sine høie hæler. Plutselig hører vi et veldig rabalder fra byssa ledsaget av et himmelhøit vræl. Da jeg kom farende der inn viste det sig at kaffekjelen full av glohet kaffe hadde tatt sig en tur på egen hånd, den hadde i sterk fart seilet tvers over komfyren, var veltet mot slingrekanten og hadde tømt sitt innhold ut over stakkars Marys ben, så vi måtte se å få henne forbundet og lagt til køis. Der lå hun i tre dager. En i sannhet virkningsfull, om dog ikke så vellykket debut.

Dessverre blev vi snytt for aviser og brever hjemmefra, da vi ikke hadde tid til å vente på båten som skulde komme. Det er nok ikke daglig postforbindelse her. Om sommeren besørges forbindelsen med utenverdenen av gamle «Victoria», hun er her oppe omtrent en gang om måneden. Om vinteren er der ingen forbindelse i det hele tatt, første båt som kommer er oppe først i juni, og siste båt går derfra i oktober.

Før vi gikk fikk vi en ekstramann ombord forresten. Det var vår gamle venn Wall. Han hadde truffet Roald Amundsen i land og hadde fått lov til å være med som passasjer til Sibiria. Han gjorde meget god nytte for sig, og hjalp oss med alle forefallende arbeider.

IV

I midten av august var vi klare, og på ny stevnet «Maud» nordover. Da vi kom op til Beringsstredet viste det sig at dette var fullpakket av is, så det ikke var mulig for oss å slippe igjennem. Vi gikk over til Østkap og fortøide langs isen utenfor det sted hvor Carpendale bodde, for å ligge der en stund og se om ikke isen skulde åpne. Roald Amundsens plan var å gå langs Sibirias nordkyst fra Beringsstredet, op vestenfor Wrangelløen og videre østenfor de Ny Sibiriske øer og inn i isen for å begynne driften der. Vi hadde håpet å kunne komme inn i isen allerede samme høst — men skjebnen vilde det anderledes. Verre isforhold enn dette år har det sjelden vært her oppe. Efter noen dagers forløp åpnet isen litt så vi forsøkte på å forsere oss frem gjennem stredet, det gikk, men meget smått. Under vår videre fremtrengen langs kysten blev isen verre og verre, så Roald Amundsen bestemte sig til å endre sin første plan, og forsøke på å trenge rett nordover fra det sted vi da befant oss nemlig ved Kap Kjekjang, og inn i polarisen på østsiden av Wrangelløen.

Da det jo slett ikke var meningen at Wall skulde være med på selve driften, måtte vi først sette ham i land, og efter store vanskeligheter lyktes det å få satt ham i land på kysten på et sted hvor han kunde få tak i et hundespann til å kjøre sig hjem til handelsstasjonen.

Vi gjorde nu flere forgjeves forsøk på å komme ut og inn i selve drivisen, men alle forsøk var forgjeves. Det hadde vært meningen å ta ombord en hel tsjukserfamilie hvis det hadde lykkes oss å komme inn i isen, men som forholdene lå an, var vi, hvor nødig vi enn vilde det, tvunget til å gå i vinterkvarter i en liten bukt på østsiden av Kap Serdze Kamen.

I land inne i bukten fikk vi naboer, for her lå tre tsjuksertelter da vi kom. Senere kom det to telter til, så jeg går ut fra at vi var betraktet som ønskverdige naboer. Vi hadde store vanskeligheter med å komme fast i isen. Til å begynne med brøt den op og drev ut, og «Maud» fulgte med, senere satte den på ny inn mot land og vi fulgte atter med. Isen var næsten aldri i ro, men til slutt lyktes det oss endelig i november å komme fast. Så satt vi der da og måtte finne oss i vår tunge skjebne. En ny mørk vinter lå på lur efter oss og vilde snart ta oss i sin favn.

Roald Amundsen har alltid forstått å holde sine folk beskjeftiget under disse overvintringer. Arbeide er en god medisin mot litt av hvert her i livet, men når vinternatten kommer krypende ledsaget av sin venn tungsinnet, da først får man øinene fullt op for hvad for en velsignelse arbeide i virkeligheten er. Vi holdt fast rutine.

Tiltørning til bestemt tid hver morgen, og likeledes utskeining til fastsatt tid hver kveld. Efterpå når alle mann var fri, tok vi fatt på vårt eget private arbeide. Det minnet mig mangen en gang om de gode gamle seilskutedager, når jeg en kveldstund kunde komme inn i «Maud»s salong, og finne alle mann ivrig optatt hver med sitt «fancywork». Der blev laget meget rart og morsomt de vintrene vi tilbragte i isen, og flere av guttene var riktig flinke med nevene sine.

Under arbeide med å komme inn til vår lille havn hadde «Maud» lidt ikke så liten skade. To propeller hadde forsøkene kostet, både den ordinære og reserven. Den som nu satt på hadde bare ett blad, og det er litt for dårlig redskap å gå inn i isen med. Noen planker i skanseklædningen hadde også isen tatt med sig, men det var av mindre betydning. Det var ingen vei utenom, vi måtte gå tilbake til Amerika igjen, nærmere bestemt Seattle, for å få «Maud» dokksatt og grundig satt i stand.

Ombord utviklet der sig et morsomt og farverikt liv i løpet av vinteren. Vi lå jo næsten så å si midt i allfarvei, så mange kom ut til oss på besøk, enten bare for å hilse på, eller for å få sig et godt måltid mat, og forsøke sig på litt byttehandel.

Flere hjalp oss med forskjellige arbeider, og betalingen herfor var den samme ombord hos oss som for øvrig rundt omkring på kysten: nemlig kosten og litt tobakk og te. Blandt dem som hjalp oss var også en mann ved navn Kakot. Han likte sig så godt at han blev ombord hos oss.

Vi måtte jo forberede oss på selve polardriften. Selv om vi var tvunget til å søke ned til Seattle, så var ikke planen opgitt for det. Jeg fikk derfor ordre til å dra ned til Carpendale på Østkap og ta med mig en del skinn vi hadde ombord, for å anmode ham om å besørge forarbeidet skinnklær til oss alle sammen av dem. Jeg var flere ganger nede hos ham med skinn. Distansen fra «Maud» og ned til hans boplass var omtrent 130 kilometer. Om vinteren måtte jeg overnatte underveis, men om våren gikk nedturen på en dag — så var det en hviledag eller to, og så bar det hjemover igjen.

Juleaften det år blev særdeles livlig for oss. Vi fikk nemlig mange gjester. Wall hadde sin handelsstasjon like ved oss, og han blev naturligvis invitert, likeså guvernøren og dessuten kom også en del tsjuksere. Disse forstod selvfølgelig ingenting av hele stasen, men da de fikk meget og også god mat, var de mer enn fornøide. Ut på kvelden blev der spillet dansemusikk på grammofon, og da Mary var eneste dame kom hun snart i vinden.

Den samme Mary var forresten begynt å sture den senere tid, og likte sig øiensynlig ikke, hvorfor vi blev enige om å kvittere damen. Nu kunde vi jo ikke sette henne i land mot hennes vilje, og heller ikke kunde hun som eskimo anbringes i «pensjon» hos en tsjukserfamilie — derfor drev jeg, mens jeg opholdt mig hos Carpendale, underhandlinger med en mann fra den store eskimoleir på Østkap, om han vilde ta imot Mary, og eventuelt til hvilken pris. Jeg fikk lirket og lurt det slik til, at mannen til slutt trodde at Mary var hans kusine — noe vi senere også fikk innbilt henne — så da hun endelig forlot oss, var det for å ta ophold hos sin «fetter» på Østkap. Nu kan det forresten godt hende disse to var i familie, dette til vår undskyldning, for så innblandet i hverandre som disse eskimofamilier var, så er det sannelig ikke greit å vite hvem er hvem. De er nemlig slett ikke så nøie på å låne hverandres koner for kortere eller lengere tid. Likesom de ofte, hvis der kommer en farende svenn til gårds, som de selv synes om og liker, med glede lar ham låne konen, så som sagt, det kan sannelig godt hende at Mary og mannen på Østkap var i familie med hverandre når alt kom til alt. Jeg gikk da en dag til Roald Amundsen og meddelte ham at eskimoen og jeg var blitt enige, dette blev meddelt Mary som henrykt gikk inn på å forlate oss for å dra «på besøk».

En aftenstund reiste så Mary og jeg av gårde med en lett slede hvorpå alt hennes «pjus» var stablet op. Selv satt vi flott på toppen av lasset med tolv hunder som trekkdyr. Hun hadde for anledningen klædd sig i sitt fineste vinterpuss, med sin aller beste annorak og sine fineste kamikker på benene. Jeg så på disse små tynne kamikker og tenkte mitt derved. Hjemme om vinteren ser man jo ofte frysende damer iført svære skinnkåper, men med silkestrømper på benene — slik var det også med Mary. Oventil var hennes påklædning overensstemmende med de minus 20° vi hadde, men nedentil var det ikke rare greiene. Det varte da heller ikke lenge før hun frøs. Nu hadde jeg alltid godt med ekstra klær med på disse turer, for her oppe vet man aldri hvad som kan hende. Snestormen kan komme som sloppet av en sekk, og da er det bare en ting å gjøre: velte sleden og la hundene legge sig i le av den, og så selv krype inn i et par ekstra annoraker og gå til køis i sneen. Telt medbragte vi aldri på disse korte turene. Jeg fikk en ekstra annorak på min passasjer, og nu gikk det bedre. Første dagen kjørte jeg bare 18 kilometer før vi slo oss ned hos en tsjukser. Næste morgen bar det videre. Fra boplassen og ned til sjøen gikk det en lang temmelig bratt skråning, hundene var ivrige og villige på morgenkvisten, og utover bar det. Farten blev større og større, og plutselig veltet sleden. Jeg fôr den ene vei, Mary den annen, og slede og hunder fortsatte i et eneste kaos kast i kast nedover bakken. Først helt nede ved stranden stoppet de op. Heldigvis var ingen av dyrene kommet til skade, så efter at den aller første forskrekkelse var over kunde vi fortsette. Jeg satt midt på sleden med Mary like bak mig. Det gikk fint og med jevn god fart, så jeg satt hensunken i mine egne mer eller mindre dypsindige betraktninger, og kikket samtidig rundt mig. Plutselig blev jeg opmerksom: plassen bak mig var tom. Død og pine, tenkte jeg, hvor har «dama» tatt veien? Jeg fikk stoppet og veltet sleden, og gav mig til å rusle tilbake — jo ganske riktig, der satt hun. Midt i sledesporet, slik som hun var ramlet av. Denne manøvre gjentok hun for mig flere ganger underveis, rett som vi kjørte som best så ramlet hun av uten å gi en lyd fra sig, så jeg var nokså fornøid da jeg velbeholden fikk avlevert henne. Imidlertid tok vi det fremdeles med ro nedover og slo leir også den annen kveld. Næste morgen fikk vi følge med en tsjukser som skulde hjem til Uælen hvor han bodde. Underveis fikk vi snestorm på oss. Vi nærmet oss Uælen, og jeg syntes nok at jeg av og til kunde skimte lys gjennem sneilingene, men sikker var jeg ikke. Plutselig får jeg høre et kjempeleven rett forut. Det var ikke til å ta feil av, det var et regulært hundeslagsmål som gikk av stabelen. Jeg stoppet og ruslet fremover i mørket for å undersøke hvad dette kunde bety. Det viste sig da, at jeg i mørket og snefokket hadde kjørt rett inn i det ytre telt tilhørende en tsjukser, og at det var mine hunder som holdt på å gjøre kål på teltets hundebestand. Tsjukseren som jeg hadde foran mig hadde jeg tapt av syne i stormen, og dessuten var jo hans hunder kjente da de kom til boplassen, så de var strøket like hjem.

Næste dag fikk jeg avlevert Mary til «familien», og hun var strålende fornøid.

Jeg blev ikke lenge der nede, men kjørte hjemover så fort jeg kunde. Jeg måtte overnatte engang underveis, men da jeg hadde lovet Roald Amundsen å være tilbake den følgende dag, kjørte jeg av gårde kl. ½5 om morgenen. Det var mørkt som i en sekk, og lite siktbart vær, så da jeg var kommet et stykke på vei og isen begynte å bli ujevn og stygg, kjente jeg mig ikke igjen. Da jeg kjørte i et gammelt sledespor, mente jeg allikevel at jeg var på rett vei, og fortsatte uanfektet videre. Plutselig letner det litt, og rett forut får jeg se en svær råk, som jeg stevnet like imot med full fart — landet som jeg trodde jeg fulgte lå langt inne til venstre for mig. Jeg snudde øieblikkelig hundene og kjørte tilbake samme vei jeg var kommet, og det så fort som mulig. Litt lengere inne møtte jeg en tsjukser som var på vei utover. Efterat vi hadde hilst på hverandre, og han hadde hørt at jeg var på vei til «skonnerten», som i parentes bemerket er fellesbetegnelsen på alle fartøier her oppe, fortalte han at han var på vei ut til den store råken jeg hadde sett for å fange sel. Han advaret mig på det bestemteste mot å forsøke på å kjøre rett tilbake mot landet, men rådet mig isteden til å kjøre inn til boplassen hvor han bodde, for å hvile der. Jeg hadde jo lovet å være tilbake ombord samme kveld, så jeg sa farvel og holdt min kurs. Efter et forferdelig mas og besvær kom jeg mig tilbake til landet igjen og fortsatte. Ut på eftermiddagen var snestormen over mig, og det for alvor. Det føk og det blåste, så jeg rett som det var måtte stoppe for å grave sneen ut av øinene på hundene. De begynte også å bli trette og uvillige, hvilket ikke var noe rart, da det var så mørkt at jeg med nød og neppe kunde skimte dem foran sleden. Plutselig best som jeg kjørte blev hele spannet borte — de forsvant som om jorden skulde ha opslukt dem. Det var god glid på sleden, men rent instinktmessig fikk jeg hevet mig av før sleden også forsvandt i dypet. Jeg lå på fire ben på kanten av en bratt fjellskrent, og langt nede under mig hørte jeg hundene ligge og pipe og skrike. Det blåste så det var umulig for mig å reise mig, men på en eller annen måte måtte jeg jo forsøke å komme mine stakkars dyr til hjelp. Jeg snudde helt rundt og krøp forsiktig vekk fra skrenten og bortover bakken, plutselig begynte terrenget å skråne bratt opover igjen, og jeg begynte «opstigningen», inntil jeg syntes at underlaget begynte å bli så forunderlig bløtt og gyngende, og til min usigelige forbauselse opdaget jeg, at jeg lå og krøp opover en teltvegg! Da viste jeg hvor jeg var, og også hvem som bodde i teltet. Jeg reiste mig op og løp gjennem stormen fra teltet og ned på isen dit hvor jeg antok hundene lå. Der skal jeg si det så ut. I mørket hadde jeg kjørt op et lite elveleie på land, derfra var jeg svinget til høire og hadde i mørket kjørt kloss forbi teltet uten å se det, og videre med god fart utfor fjellskrenten mot sjøen. Heldigvis hadde jeg ikke rukket op til det høieste sted før hundene var kjørt utfor, ellers hadde de nok slått sig ihjel alle sammen, men ikke for det, det var høit nok der de var ramlet ned, jeg anslo det til ca. 10 meter, men den bløte sne hadde dempet godt av for fallet. Som det nu var, stod sleden på høikant i sneen, og alle hundene og selene var i et eneste virvar, men til slutt fikk jeg dem fra hverandre. De var næsten ville av glede og begeistring da de hørte min stemme, og merkelig nok var heller ingen av dem kommet det minste til skade, de hinket litt men var ellers allright, så efter en liten hvil fortsatte jeg. Herfra og til «Maud» var det bare 9 kilometer, og klokken ½10 var jeg fremme.

Sverdrup satt oppe og leste da jeg kom, ellers så jeg ingen. De andre var vel gått til køis tenkte jeg. Jeg hilste godkveld og bad Sverdrup være så snild å skaffe mig litt fisk til hundene. Da Roald Amundsen hørte min stemme, glytter han på sin lugardør, nikker smilende godaften til mig, og med sitt aller mest strålende smil sier han så til Sverdrup: — Jeg vant — og lukket døren igjen. Jeg så ut som et levende spørsmålstegn?

Jo, Sverdrup og Olonkin hadde ment, at jeg umulig vilde greie å rekke frem den kvelden som jeg hadde lovet, på grunn av det forferdelige vær. Roald Amundsen derimot hadde hevdet, at hadde jeg først sagt jeg skulde komme, så kom jeg. Dette hadde så disse tre veddet om, og nu hadde altså Roald Amundsen vunnet.

En dag kom Wall op en tur til oss for å hilse på, han blev hele dagen og reiste først om kvelden. Da han ikke hadde sine egne hunder med sig bad han Roald Amundsen om å få låne hans hundespann til å kjøre hjem med. Det fikk han og drog av gårde. Noen dager efter hadde vi ham tilbake med hundene, men han var ikke noe særlig fornøid med dem. Nu er det så, at en fremmed mann med fremmede hunder vanskelig kan få dem til å yde sitt beste. Så det var ikke annet enn man kunne vente.

«De bikkjene Deres er forsørje mig ikke verd fem cent, Amundsen», sier plutselig Wall. Vi sitter alle og prater inne i salongen. «Jaså», svarer Roald Amundsen, og ser opfordrende på mig. Jeg benyttet anledningen og forsikret Wall om at bedre hundespann fantes ikke der på kysten. «Å ryk og reis,» svarer han, «mine bikkjer er mange ganger bedre. Jeg vedder på at jeg skal slå dere sønder og sammen i kappløp.»

«Hvor meget,» det kommer rolig fra Roald Amundsen.

«Tusen dollars,» svarer øieblikkelig Wall.

«Allright, vi går med, men da det er oss som er blitt utfordret av Dem, så forbeholder vi oss å bestemme på hvilken måte der skal kjøres og hvilken distanse.» Ja, det gikk Wall med på uten å blunke. Samtidig var det meningen å få i stand en kappkjøring mellem de omkringboende tsjuksere. Dette var noe de satte stor pris på, da det gav dem anledning til å samles i store flokker og drikke mengder av te og skravle.

Sverdrup og jeg hadde fått ordre til å gjøre oss klare for en tur ned til Holy Cross bay, og ta en serie magnetiske observasjoner underveis, så vi blev enige om å utsette kappkjøringen til vi kom tilbake.

I slutten av januar var Sverdrup og jeg ferdige med våre forberedelser, og den 31. klokken 9 om morgenen forlot vi «Maud». Vi hadde to sleder med 6 hunder for hver, men da vi hadde kjørt et stykke røk den ene slede i filler for oss, så vi efterlot den og fortsatte med bare en slede og 12 hunder. På nærmeste boplass fikk vi leiet en mann til å følge oss ned til Uælen, hvor Sverdrup fikk lånt en ny slede.

Her traff vi vår gamle venninne Mary. Hun kom og hilste på oss, og var tilsynelatende svært fornøid over opholdet hos «familien». Senere var hun reist over til Nome hvor hun hadde sin virkelige familie og sitt hjem. Fra Uælen kjørte vi ned til Carpendale hvor vi overnattet før vi fortsatte.

Hundekjøringen foregår på forskjellige måter. Grønlandseskimoen kjører gjerne med hundene i vifteform, det vil si at det er en dragstjert til hver hund, disse stjerter samles så ved sleden i en samlingsstjert. Hundene springer således foran sleden i vifteform, og styres som regel med svepe og tilrop. I Alaska og Sibiria derimot går hundene to og to ved siden av hverandre fastbundet til en lang felles dragstjert. Avstanden mellem hvert hundepar er ca. 2 meter. Svepe kan ikke benyttes til styring hvorfor man her betjener sig av lederhunder. Disse er spesielt innkjørt og deres antall i spannet kan være varierende, det kommer an på om eieren er rik eller ikke, da disse dyr er betraktelig kostbarere enn andre ordinære dyr. De er således oplært, at man ved bestemte kommandoord til dem kan dirigere hele spannet, da de alltid går forrest. Kommandoordene som brukes er bare «høire» — «venstre» — «rett» og «stopp». Særlig det siste kommandoord er det vanskelig å få dem til å lystre i hvert fall så lenge de er friske og spreke — da vil de bare gå på, i særdeleshet hvis de har et annet hundespann foran sig, eller får teften av ett eller annet dyr. Til bremsning bruker man en godt og vel en meter lang stokk — med en pigg i — bremsestokken — denne ligger gjerne på sleden, eller man går med den i hånden. I koldt vær bruker man også her på Sibiria å ise sledemeiene. Til dette bruk bærer man en flaske vann under annorakken nærmest kroppen. Når det begynner å gå mindre glatt, stopper man, hvelver sleden på høikant med bremsestokken, og med en liten skinnlapp som er godt gjennemfuktet med vannet stryker man raskt meien forenfra og akterover. Vannet fryser øieblikkelig på grunn av den lave temperatur, og der dannes et ganske tynt islag på meien — dette er aldeles ypperlig å kjøre på.

Vi brukte også på våre sleder et distansehjul for å måle hvor langt vi kjørte hver dag. Dette er helt enkelt et sykkelhjul som er montert bak på sleden slik at det triller bortover overflaten efter hvert som vi kjører. I forbindelse med hjulet has så et måleapparat hvor man direkte kan avlese den tilbakelagte distanse — med andre ord det samme prinsipp som ved skibsloggen.

En kveldstund var vi kommet frem til en større boplass, hvor vi blev liggende noen dager for styggvær. Jeg var en tur over i et nabotelt om aftenen i ett eller annet ærend. Der fikk jeg se et syn som jeg sant å si trodde hørte hjemme i apeburene i zoologisk have. En gammel kone satt og drakk te, mens to smågutter sprang omkring og lekte. Plutselig fikk «gamla» det travelt, det bet øiensynlig ett eller annet sted nede i annorakken, og kvikt som lynet forsvant den ene hånd, for et øieblikk efter atter å komme til syne fast tillukket. Forsiktig, å så forsiktig åpnet hun den, og blåste vekk alle de løse renhår som hadde fulgt med, så lusene blev liggende ensomme tilbake. Så tok hun dem én efter én, knekket dem først med tennene og fortærte dem med største velbehag mens hun drakk sin te. Et øieblikk efter var en av guttene på fangst, han bragte hvad han hadde funnet til den gamle, som øieblikkelig lot dem times samme sørgelige skjebne som hadde vært deres brødre til del.

På alle de største boplassene har de som regel hver sin doktor eller medisinmann. Det er da gjerne en av de mer intelligente av den mannlige befolkning på stedet, og mange og rare er de tricks de betjener sig av for å imponere sine enfoldige klienter.

Carpendale fortalte mig en historie om en av disse medisinmenn: En av boplassens rikeste menn var død og skulde begraves. Da han som sagt var rik, fikk han forskjellige av sine eiendeler med sig på den forestående store reise. Dette foregikk i den tid da det var tillatt de innfødte å tiltuske sig litt brennevin, så medisinmannen hadde meddelt de sørgende efterlatte at avdøde også måtte ha med sig en flaske «whisky». Whisky er nemlig fellesbetegnelsen for alt brennevin her oppe. Det sved nok i hjerteroten dette krav, men når medisinmannen hadde sagt det måtte det efterkommes.

Carpendale var selv til stede ved begravelsen, og ganske riktig, der stod flasken på sleden ved siden av den døde.

Da begravelsen var over, gikk hver til sitt, men da Carpendale var kommet et stykke på vei, blev han enig med sig selv om, at han nok gjerne vilde kikke den gode medisinmann litt i kortene. Han snudde derfor og gikk tilbake til begravelsesplassen, hvor han gjemte sig bak en stor sten. Han hadde ikke ventet lenge før kalorius kom anstigende, bemektiget sig flasken og forsvant. Så da de pårørende senere kom op, var flasken borte, og følgelig hadde medisinmannen rett i at den døde hadde trengt den!

På denne tur hadde vi heldigvis ingen vanskeligheter med å skaffe hundemat, da det som regel var bebodd på de steder vi kom, og jakten hadde vært god. Dessverre skaffet hundene oss allikevel nok å bestille. En kveld efter at vi hadde gått til køis, blev det plutselig et forferdelig leven ute hos dem, og da jeg kom styrtende ut, viste det sig at en av dem var blitt splitter gal. Den satte like på mig uten noe som helst varsel, våben hadde jeg ikke med, så da den jumpet efter mig slo jeg den regelrett ut som en annen bokser ved å plasere et kraftig uppercut på dens kjeve. Den falt som en stokk og blev liggende bevisstløs, så jeg fikk gjort ende på den, Sykdommen herjet på kysten og vi mistet flere av våre hunder på denne sørgelige måte.

Efter hvert som vi kom lengere sydover og østover fikk vi mer og mer føle og se, at vi nærmet oss «civilisasjonen» og alle dens goder. Berusede så vi jo, jeg kan vel gjerne si, aldri «på våre kanter». Her var det slett ikke så sjelden å se dem komme ravende kanonfulle. Brennevin var ikke til å opdrive, men «himebrent» gikk det an å få tak i, da det var flere som drev denne edle form for hjemmeindustri. Pengene begynte også å få verdi, i det hele så visste folk her akkurat hvad de var verd, og hvad de skulde forlange for de tjenester de ydet oss. De var nok vennlige og hyggelige, men allikevel på en annen måte enn hvad vi var vant til.

Den 16. februar kom vi til en boplass ved navn Nabakotta, og tok inn hos en meget rik eskimo. Han bodde om vinteren i et veldig telt sammen med sine fem koner, dessuten bodde hans sønn med to unge pene koner og deres barn i samme telt, så der inne var det livlig. Ved siden av teltet stod et hus, men der inne bodde de bare om sommeren, så som så mange andre rikmenn rundt om i verden hadde også han sin «sommervilla». Mannen selv var gammel, han satt som en annen pasja og røkte pipe og lot sig opvarte. Stellet var rent og pent og damene til og med påklædde. Om kvelden kom der gjester, og så blev der slått på tromme og danset og sunget. Sangen er en slags nynnen, er de samme strofer om og om igjen, og dansen består i at enten en ad gangen eller flere, går ut på gulvet, og står stille på samme flekk og husker litt på sig. Det blev fortalt oss at når det var stygt vær så de ikke kunde komme ut, så fordrev de tiden med denne noe eiendommelige form for underholdning. Traktementet her bestod av suppe kokt på selkjøtt.

Noen dager senere ankom vi til Emma Harbour hvor vi tok inn hos stedets kjøbmann. Han var estlender, og gift med en meget vakker russerinne. De levde helt som civiliserte mennesker i et stort pent hus, som også var pent møblert, så for oss som hadde ligget ute så lenge, var det herlig å kunne få ligge i en seng igjen. Hundene nød også tilværelsen, da vi hadde fått anbragt dem i hus. I det hele var hans stasjon den peneste jeg så her oppe.

Kap Bering passerte vi den 21. februar, og herfra og inn til boplassen ved Mæskan hadde vi en meget slitsom tur. Vi forsøkte forgjeves å få med oss noen av de innfødte til å vise oss vei, men ingen vilde, så vi var nødt til å klore oss frem så godt vi kunde. En dag vi kom kjørende bortover langs kysten, får vi plutselig øie på en diger bjørn som kom ruslende. Været stod fra den og ned mot oss, så den fikk ikke teften av oss. I en fart la vi hundene ned bak noe is, og jeg fikk frem vårt eneste skytevåben — en gammel Nagant revolver. For sikkerhets skyld hadde jeg glemt igjen patronpakken ombord, så all vår ammunisjon bestod av tre enslige patroner. Jeg fikk ladd, og stod klar til å ta imot «Nils». — Da han var kommet innpå oss og var en tredve firti meter borte, fikk hundene plutselig teften av ham, og satte i et enstemmig forskrekkelig vræl. Heldigvis så de ham ikke ellers er jeg bange for det vilde ha gått galt. Han stoppet, kastet sig rundt og gikk til sjøs så spruten stod og svømte ut mellem isflakene og dukket. Senere så vi ham flere ganger ute i småråkene, han stakk hodet så vidt over vannet at han kunde se hvad vi foretok oss. Vi satte hundene i gang igjen, og da skal jeg si det gikk. De fikk bakfoten efter ham, og satte avsted som ville. Det var en svær diger rusk som hadde efterlatt sig et spor i sneen omtrent så svært som et passelig sledespor.

Det kan kanskje synes noe eiendommelig at vi ikke hadde geværer med oss, men vi visste på forhånd at der intet var å skyte så det bare blev en unødig vekt å dra på. Bjørn kunde muligens være det eneste vi behøvde å være engstelig for, men den er som regel meget sky. Skulde det treffe sig så uheldig at vi skulde møte en som var nærgående, så hadde vi hundene, og dem er han hvis mulig ennu reddere enn oss. I verste fall fikk man slippe hele koblet løs.

Hele tiden tok vi magnetiske observasjoner med omtrent 90 kilometers avstand mellem hver, og denne del av vår opgave var sandelig ikke den behageligste, for å ligge i optil minus 30° og håndtere disse fine instrumenter er ikke bare moro. Jeg vil gjerne her benytte anledningen til å si, at kjekkere og greiere reisekamerat enn dr. Sverdrup skal man lete lenge efter. Det var morsomt å se med hvilken glød han gikk op i sitt arbeide — at jeg som hadde fart rundt i verden som litt av hvert, kunne venne mig til tsjuksernes eiendommelige levemåte og til deres lus, var kanskje ikke så rart, men at en mann som Sverdrup, med hans utdannelse, med et smilende ansikt og under latter og spøk greide det — det beundret jeg sandelig. Det er mange ganger ikke så lett å ta sig frem der oppe, noen barnelek er det i hvert fall ikke, og ofte går det på livet løs. God trening skal man også ha, men denne unge videnskapsmann greide alt, og skydde aldri, hverken på sledeturene eller ombord i «Maud», noen vanskelighet eller noe arbeide. En strålende kamerat, og et mannfolk tvers igjennem. Det er den beste ros jeg kan gi noen mann.

Inne på boplassen ved Mæskan snudde vi og begav oss på hjemveien, vi var da fremme ved Holy Crossbukten. I grunnen hadde vi tenkt oss helt inn i bukten, men det begynte å bli sent på året, og vi hadde allerede hatt altfor mange liggedager på grunn av dårlig vær. Fra Mæskan og inn til Raætken var det fint opkjørt vei, det var næsten som å kjøre kongsveien hjemme. Fra Raætken bestemte vi oss til å trenge frem tvers over halvøen til Kolutschinbukten, da dette vilde spare oss en masse tid, og dessuten vilde Sverdrup gjerne ha noen observasjoner inne i landet. Distansen tversover er omtrent 150 kilometer, og vi gjorde regning på å kunne kjøre lettvint over på tre dager, under forutsetning av at føret var godt og sneen ikke for løs. Efter å ha slitt i fire døgn i et sterkt kupert og ufremkommelig terreng, var vi kommet omtrent 80 kilometer inn i landet. Vi skjønte derfor at dette ikke gikk, og besluttet å snu, og åtte dager efter var vi tilbake på selvsamme boplass vi hadde startet fra. Sultne og slitne var vi da vi kom frem, så vi gledet oss til å komme inn i et telt og få hvile og dessuten få et måltid mat — men det traktement vi fikk den kveld skal jeg sent glemme.

Teltet vi valgte oss var meget lite, og dets eneste beboer var en gammel kvinne, som tok meget vennlig imot oss. Jeg spurte henne om hun hadde noe mat å være av med? Hertil svarte hun at hun nok hadde mat, men ikke slik som en hvit mann vilde spise. Det fikk være det samme mente jeg, og bad henne allikevel om litt, så skulde hun til gjengjeld få te og litt kjeks av oss. Hun gikk da ut i det ytre telt og hentet inn et stykke kjøtt som luktet noe aldeles ubeskrivelig redselsfullt, antagelig skrev det sig fra en hvalross som var fanget året før. Vi var sultne, og ved hjelp av en kopp te gled det ned. Til dette herlige kjøtt spiste vi muggen kjeks, så allting stod så å si i stilen. Vi hadde nemlig fått en kasse kjeks underveis, men den viste sig dessverre å være helt muggen da vi åpnet den. Her oppe kasserer man imidlertid intet som er spiselig, så når den først var prakket på oss fikk vi ta den med og spise den op. En av våre gale hunder hadde en kveld fått tak i kassen som stod på sleden, og hadde gnavet den i stykker og hadde også spist noen kjeks. Jeg tok derfor næste morgen kassen av sleden, tok ut de resterende kjeks og kastet ut alle smulene og de av kjeksene jeg trodde hunden hadde vært borti, da vi nødig vilde spise disse. Dette foregikk utenfor den gamle kones telt, så alle kjeksesmulene blev liggende i haug på sneen. Et øieblikk efter var konen ute, og på en to tre var alt sammen plukket op igjen — ikke nok med at hun plukket op de store betene, nei til og med smuler så små at man næsten behøvde forstørrelsesglass for å se dem, tok hun med. Muggen kjeks var nok ikke hverdagskost for henne stakkar.

Om kvelden da vi skulde tørne inn var der kommet en tsjukser reisende, så vi blev tre mann og konen der inne. Da teltet var særdeles lite blev det uhyggelig trangt for oss, så jeg tilbød å ta min sovepose og legge mig ut i det ytre telt, men det fikk jeg ikke lov til av vår vertinne. Jeg var reisende og skulde følgelig ha det godt når jeg var i hus. Skulde noen ligge der ute, skulde det være henne. På en eller annen ubegripelig måte fikk vi til slutt greid det, men støle og stive var vi om morgenen. Verst var det med kjerringa, hun hadde sittet sammenkrøpet hele natten, så da vi tørnet ut måtte vi ta fatt på henne, og rette henne ut omtrent som man retter en kroket spiker.

Da vi kom til Kap Bering hadde vi mistet så mange hunder, at vi måtte sette igjen en slede og leie en tsjukser til å kjøre Sverdrup og hans saker op til Jandangai. I Bering hadde der vært begravelse da vi kom, og overensstemmende med gammel god skikk, som nok også gjelder andre steder i verden, var alle mann drivende fulle, men det lyktes oss allikevel til slutt å få tak i en kar.

«Hvad betaling han skulde ha?»

Jo en primus og litt tobakk og te. Han tilhørte nemlig «himebrennernes» fagforening på stedet, og hans primus, som jo var en meget viktig del av hans fabrikkutstyr var gått i stykker, så nu gjaldt det å skaffe en ny. Hertil skulde altså vi benyttes. Jeg aksepterte hans forlangende idet jeg resonnerte som så, at hvad han skulde bruke primussen til, se det var jo ikke min sak, dessuten måtte vi frem, og to mann med to sleder og bare ti hunder tilsammen kunde ikke komme frem så fort som ønskelig var.

Mannen førte oss over land sikkert frem til Jandangai. Herfra og op til Carpendales stasjon hadde vi følge med flere tsjuksere som skulde der op for å handle, så da fikk Sverdrup mot litt betaling lov til å sitte på med en av dem. Dette viste sig å være en snurrig kar. Underveis stoppet han plutselig sleden, tok med sig litt kjøtt, tobakk og te og gikk et lite stykke bort, hvor han strødde alt sammen ut på sneen. Da han kom tilbake, spurte Sverdrup ham om hvorfor han hadde gjort dette? Han fortalte, at nettop på dette sted var hans bestefar blitt begravet, og nu måtte han sørge for at han ikke led nød og sultet der hvor han opholdt sig. På sin enkle måte ærer og minnes også disse naturbarn sine kjære avdøde.

Jeg har tidligere nevnt at rike menn fikk sit utstyr med sig når de blev begravet. Nede i Jandangai fortalte man om en rik mann som var blitt begravet sammen med sin rifle. Hans sønn mente dette var harmelig, da han selv ingen rifle hadde. Han gikk derfor resolutt op til graven, og til sine kameraters store forferdelse bemektiget han sig riflen. Nu vilde imidlertid skjebnen at det gikk denne gravrøver meget ille, og de øvrige innfødte var da alle som én hellig overbevist om, at det var den døde som på denne måte straffet gutten.

Befolkningen inne i landet er som jeg tidligere har nevnt rentsjuksere. Det er ingen annen forskjell på dem og deres stammefrender ved kysten enn deres forskjellige levevis, idet innlandsfolkene lever utelukkende av ren. Dette blir vel i lengden litt ensformig kost kan jeg tenke mig, for kan de få tak i noe hvalrosskjøtt er de henrykte. Jeg holdt en aften på å fôre hundene med noe medbragt råttent hvalrosskjøtt, da flere av kvinnene kom settende, antagelig lokket av den herlige duft. De tryglet og bad mig om å gi dem litt, noe jeg naturligvis gjorde, og det forsvant på flekken så deilig var det. Antagelig må de betrakte dette råtne kjøtt omtrent sånn som vi hjemme betrakter rakefisk.

Hos Carpendale fikk vi låne hans hundespann. Nu var vi på gamle kjente trakter, og den 9. april var vi på ny ombord i «Maud».

Her stod det bare bra til heldigvis. Våre hunder var nu redusert til ni stykker og med dem var det meningen jeg som avtalen var skulde kappkjøre med Wall. Han hadde et praktfullt hundespann, og man fortalte mig at han trenet ivrig hver dag, likesom han til den forestående dyst hadde latt forarbeide en ganske lett slede, mens vi bare hadde våre tunge arbeidssleder. Heldigvis hadde Roald Amundsen vært så lur, at han som den utfordrede, hadde forbeholdt sig å bestemme måten hvorpå kappkjøringen skulde foregå, og at han hadde ment noe med det, se det var jeg skråsikker på. Jeg kunde jo ikke møte op uten å ha trenet hundene litt, så jeg lastet op et veldig bordlass, og med våre ni hunder foretok jeg daglige kjøreturer med lasset, så snart de var uthvilte. En dag jeg drev på og kjørte kom Walls gamle svigerfar, en tsjukser, over til oss. Nå jaså, tenkte jeg, her har vi den første utsending som skal undersøke hvorledes det går her.

«Nå du driver og kjører bord,» sa gamlingen, mens han interessert betraktet hundene. Jeg vilde ikke fortelle ham at jeg trenet, så jeg bare bekreftet denne hans antagelse, og fortalte at vi skulde ha i land en del materialer op til Kappet. Dermed var han for så vidt like klok, og forsvant like efter.

Dagen efter kom Wall selv over. «Svinaktig slitte bikkjer du har,» var hans første hilsen. «Du kan da ikke tenke på å bruke dem i en kappkjøring?» «Joda,» sa jeg, «det var da meningen.» Dette forbauset ham øiensynlig ikke så lite, for nu pratet han hen i hytt og vær om alt mulig, og til slutt fikk han på ny lirket samtalen inn på dagens spørsmål. Efter å ha spurt og gravet ennu litt til, kom det endelig ut av ham: «Du skulde vel ikke tenke på å ville gi op vel?» Jeg forsikret ham høit og hellig, at intet i verden var mig fjernere enn denne tanke, og så gikk han.

Dagen nærmet sig nu med raske skritt, og en dag kom Wall over for å høre våre betingelser.

«Ja,» sa Roald Amundsen, «Wisting og jeg har diskutert dette spørsmål meget nøie. Efter min mening er det så her oppe, at hundene er menneskenes viktigste fremkomstmiddel, og også dem man er henvist til når man f. eks. skal ha frem et proviantlass fra en leir til en annen. Tiden spiller også særlig i denne forbindelse en kolossal rolle, så jeg er kommet til, at den prøve vi går med på å sette våre hunder på mot Deres er på kortest mulig tid å bringe det største lass den lengste vei.»

«Nei,» sa Wall, «dette er ikke kappkjøring slik som vi er vant til her oppe.» «Allright,» svarte Roald Amundsen, «er det kappkjøring De vil ha, så skal De få det. Distansen herfra til Østkap er omtrent 130 kilometer. Vi kappkjører herfra og til Kappet og tilbake igjen. Det er tillatt å hvile og overnatte så meget man vil underveis, men det hundespann som er først tilbake igjen har vunnet. Det er da real kappkjøring?» Jeg påhørte spent samtalen. Roald Amundsen hadde nemlig bestemt at når vi vant, der eksisterte nemlig ikke noe hvis, så skulde jeg ha 500 dollars, Sverdrup og Olonkin 200 hver, og endelig Mary 100.

«Nei,» sa Wall, «det er ikke kappkjøring. Det er dyrplageri.»

Dette var med respekt å melde ikke tilfelle. Jeg hadde kjørt turen ofte, det samme hadde Wall, og til tross for at jeg i pent vær og skikkelig føre, hadde tilbakelagt opturen og nedturen, hver på en dag, med en hviledag imellem, så var allikevel alltid hundene i glimrende kondisjon når jeg kom hjem. Enden på visen blev at Wall under allehånde undskyldninger trakk sig tilbake, og dermed røk mine 500 dollars, og likeså mine fagre drømmer om, at jeg for pengene skulde kjøpe mig et hundespann for mig selv. Men stakkars Wall, han blev naturligvis ertet efter noter. Hver gang han senere kom ombord på besøk, så het det alltid: «Nå Wall, skal vi ikke kappkjøre da?» og bestandig mumlet han noe i skjegget, om at slik vilde han da ikke plage sine hunder.

Vi hadde fått ombord en mann til nu, det var tsjukseren Kakot. Han var kommet ruslende en dag og hadde bedt om arbeide, og siden var han blitt.

Tiden fremover gikk som vanlig, med kjøreturer ned til Østkap og tilbake og for øvrig alle slags arbeider. Sverdrup hadde vært en tur oppe i nærheten av Kolutschinbukten for å ta noen observasjoner på samme sted som Nordenskiøld hadde overvintret mange år i forveien.

Under en av disse turer til Østkapp fikk jeg anmodning om å komme innom en boplass for å se til en syk mann. Jeg hadde som regel de nødvendigste forbindingssaker og medisiner med mig på sleden, og kjørte straks der ned. Mannen hadde vært ute på seljakt, og hadde krypende på maven bortover isen nærmet sig en sel. En av hans kamerater, som ikke kjente til at han var ute, får se den mørke næsten ubevegelige skikkelse som ligger på isen, tar ham for en sel, og brenner løs på ham. Projektilet trengte inn gjennem venstre skulder, og fortsatte tversover til høire skulder hvor det blev sittende, heldigvis uten å ha berørt noe ben. Da jeg kom hadde mannen ligget i omtrent fjorten dager og hadde en del feber, rundt omkring ham satt flere kvinner som trommet og sang for å helbrede ham, men hittil så det ikke ut til at det hadde hjulpet stort, så jeg jaget alle kvinnene på dør før jeg tok fatt. Med en sonde fikk jeg renset såret op, det gjorde veldig vondt, men han fortrakk ikke en mine. Projektilet lot jeg sitte, men jeg sa til mannen at han senere fikk søke læge, når den russiske båt kom op, hvis han gjerne vilde bli kvitt det. Ennu en gang til besøkte jeg ham og behandlet ham, så var han bra. Flere ganger senere var han ombord og hilste på.

På vei videre blev jeg nødt til å gjøre holdt på isen for å trekke av mig annorakken, da det begynte å bli for varmt å springe ved siden av sleden med så meget tøi på sig. Roald Amundsen hadde umiddelbart i forveien kjøpt noen nye hunder, og dem hadde jeg i spannet mitt, de var så nye så jeg kjente dem ikke ordentlig en gang. De to nærmeste hunder var koblet direkte til sleden, mens de øvrige parvis var bundet til den lange dragstjert som var forarbeidet av tauverk. Best mens jeg står der og strever med annorakken over hodet, ser den ene av de to nærmeste hunder sitt snitt til å bite over dragstjerten, og da jeg kom ut av annorakken stod jeg der langt ute på isen med et veldig lass og bare to hunder, resten av banden var under ville gledeshyl forsvunnet bortover isen. En tilfredsstillelse hadde jeg midt i hele greia: han som hadde bitt over stjerten kom sig ikke fri selv.

Jeg kunde ingen vei komme med bare to dyr, og begav mig på vei til den nærmeste boplass for å se efter rømlingene. Her fantes ikke en sjel hjemme, så jeg måtte fortsette til næste boplass hvor jeg var særlig godt kjent, den var beliggende midtveis mellem Østkap og «Maud»s vinterkvarter, så det passet alltid så bra å stoppe op der for å ta en liten hvil. Mat til hundene fikk jeg bestandig av teltets eiermann, som i det hele var en særdeles elskverdig mann. Roald Amundsen sendte av og til med mig en flaske «ildvann» til ham som takk for hans vennlighet. Disse mennesker var derfor alltid mer enn villige til å gjøre alt for oss. Når de fikk høre at jeg befant mig underveis gjorde de alltid klar hundemat for mig, og holdt også utkikk. Når utkikken fikk øie på mig ute på isen, praiet han ned til leiren: «Nå kommer gammer’n», og da var det alltid stor stås når jeg kom.

Da jeg trett og sliten kom ruslende hit fikk jeg heldigvis se alle mine hunder ligge der meget fredelig som om intet var hendt, men den turen utover isen med alle disse hissige hundene hengende i dragstjerten med bare mig å dra på, vil jeg nødig ha omigjen. Jeg lovet mig selv at jeg skulde beta dem lysten til rømning for eftertiden, hvorfor jeg kjørte dem herfra og til Østkap i ett eneste strekk, og stoppet bare for å la dem få plukke sine ben rene for is og sne. Da vi kom frem ut på kvelden var det ikke megen lyst til rømning igjen hos noen av dem. Efter 12 timers hvil kjørte jeg på ny i ett strekk hjem med dem, det gjorde dem ikke noe større skade, men å bli snytt for det tilvante måltid på halvveien det likte de nok ikke. Klok av skade byttet jeg ut taustjerten og koblet inn en smekker wire isteden, og den greide de ikke å få bitt over.

Roald Amundsen og jeg hadde i den senere tid diskutert meget vår stilling, og om hvorledes vi best skulde få reparert «Maud». Jeg forstod på ham, at efter hans mening vilde det være det beste om en mann reiste ned til Seattle på forhånd for å ha allting klart der nede til skibet kom. Han nevnte ingenting om at han muligens selv vilde reise, så jeg tok derfor en dag mot til mig og spurte, om han mente han kunde betro oss skuten, så kunde jeg kjøre ham ned til Østkap hvorfra han kunde få skibsleilighet over til Amerika, og videre ned til Seattle hvor han kunde ha allting klart til vi kom efter. Han gikk med på dette, og i mai drog vi avsted, efter at han hadde tatt en hjertelig avskjed med de øvrige. Hos Carpendale efterlot jeg hele hundespannet, da han skulde passe dem for oss om vinteren mens vi lå i Seattle. Et leiet hundespann kjørte mig tilbake til «Maud».

Da vi blev et noe fåtallig mannskap ombord hadde jeg fått bemyndigelse til å forhyre det nødvendige mannskap for turen til Seattle. Jeg skylder å berette at naturligvis hadde Sverdrup deltatt i alle disse samtaler, og var enig i de disposisjoner som var truffet.

Olonkin arbeidet i sitt ansikts sved for å få motoren i gang igjen, den var nemlig stoppet helt for oss, og efter et forferdelig slit og med en uendelig tålmodighet var det lykkes ham å få den i orden.

Vel kommet tilbake efter turen til Østkap med Roald Amundsen påbegynte vi forhyringen av tsjuksisk mannskap. Sverdrup talte jo deres sprog til fullkommenhet, og greide hele biffen, i det hele fikk vi ombord 5 mann. Kakot hadde vi fra før, så nu bestod «Maud»s besetning av tre hvite og seks innfødte. De var snilde og villige alle sammen og laget ikke noe bråk for oss, sjøfolk var de ikke og blir det nok heller aldri, men de kunde i hvert fall hale og dra. Styre lyktes det oss å få lært fire, men til værs fikk vi ingen av dem under noen omstendighet, så noe særlig strålende mannskap kan jeg ikke akkurat si vi hadde.

Før Roald Amundsen var reist hadde han solgt det av vår proviant vi ikke hadde bruk for til handelsmennene. Vi losset alt dette op og kjørte det i land. Av taket over skuten bygget vi et stort skur hvor vi lagret det.

I slutten av juni kom vi ut av isen. Det var merkelige isforhold det år der hvor vi seilte. Fra kysten og utover lå sjøen helt åpen, det fantes næsten ikke is å se. Efter syv dagers seilas måtte vi ankre for uvær ved Østkap, og her traff vi på det amerikanske opsynsskib «Bear» som var kommet over for å slepe oss ut av Beringsstredet, og med den for baugen fortsatte vi videre. Den tauet oss omtrent 200 kvartmil før den lot oss gå, så satte vi kursen for Aleutene hvor den nærmeste telegrafstasjon var. Her har den amerikanske marine en stasjon for de fartøier som fører opsyn med pelsselen. Efter et kort ophold og en del telegramveksling med Roald Amundsen fortsatte vi videre. De amerikanske myndigheter var meget elskverdige mot oss, og tilbød oss all mulig assistanse, dessverre kunde vi ikke vente til en av krysserne kunde taue oss ut, så ved egen maskin og halvparten av en propell svinget «Maud» flott ut stredet og satte kurs for Seattle. Hit kom vi den 30. august. Dagen efter blev vi dokksatt for å få besiktiget hvilke skader vi hadde undervanns, det viste sig da også blandt annet at propellakslen var skadet. Efter endt besiktigelse blev vi tauet inn i Lake Union, og fortøiet utenfor yachtklubben for å «overvintre» der. «Maud» var med andre ord blitt fin.

Sverdrup reiste ned til Washington for å kontrollere alle våre instrumenter, og påbegynte beregningene av observasjonene. To av våre tsjuksere sendte vi hjem igjen da vi ikke hadde bruk for mer enn fire, og Olonkin og jeg førte opsyn med skibet.

V

I januar 1922 reiste Roald Amundsen hjem en tur for å ordne med ekspedisjonens økonomi. Mens han var borte blev «Maud» dokksatt på ny, og fikk påsatt stråkjøl samt blev klædd med stålplater fra baugen og omtrent 15 fot nedover. Dessuten fikk vi installert radiostasjon. Senere gikk vi langs kaien inne i byen, og begynte å ta ombord proviant og utstyr.

I mai kom Roald Amundsen og Sverdrup tilbake. Umiddelbart i forveien hadde jeg mottatt et brev fra Roald Amundsen hvori han meddelte mig sine endrede planer, nemlig at han aktet å forsøke en flyvning fra Alaska og over polområdet til Svalbard. Dessuten meddelte han at han hadde kjøpt en liten flyvemaskin som vi skulde ha med til observasjonsbruk ombord i «Maud».

Fra Norge var der kommet nytt mannskap. Det var meteorolog Malmgren, flyverne Omdahl og Dahl, samt maskinist Syvertsen, og dessuten Karl Hansen som var forhyrt som altmuligmann.

Vi fikk jevnlig aviser hjemmefra, og i en av dem leste jeg til min forferdelse at Roald Amundsen hadde ansatt mig som «Maud»s fører under den forestående drift. Sverdrup skulde være leder av den videnskapelige del av ekspedisjonen.

Roald Amundsen hadde også kjøpt en stor junkermaskin hvori han vilde foreta selve polflyvningen, og begge flyvemaskiner var nu ankommet. Den minste var pakket i to kasser, dem anbragte vi på hyttetaket. Den store junker som var pakket i tre veldige kasser blev anbragt nede på stordekket, så da «Maud» ledsaget av en mengde fartøier stevnet ut fra Seattle den 3. juni 1922, lignet hun mest av alt en veldig høisåte.

Vårt første bestemmelsessted var Nome. Til tross for den store dekkslast gikk turen hit op meget bra, vi var gjennemgående heldige med været. Roald Amundsen var ikke ombord på opturen på grunn av forberedelsene til flyvningen, men reiste op til Nome med gamle «Victoria», hertil kom han noen dager før oss, så han fikk anledning til å ordne sine forskjellige forretninger før vi kom. Herfra skulde vi gå op til Point Barrow for å landsette den store flyvemaskin, men først skulde vi en tur innom vårt gamle vinterkvarter ved Serdze Kamen.

Fra Nome sattes kursen rett op gjennem Beringsstredet. Da det viste sig at stredet var helt opfylt av is, gikk vi over mot Østkap og fortøiet langs isen der. Dette passet for så vidt bra fordi vi fikk anledning til å ta ombord hundene og en del skinnutstyr. Våre tre tsjuksere skulde ha vært med oss litt lengere, men da de hørte om de vanskelige isforhold nordenfor, kom de og bad om å bli satt i land. En av dem vilde gjerne ha vært med oss videre, men av hensyn til kameratene gikk også han i land her. Den eneste innfødte vi nu hadde igjen var Kakot.

Det hadde nylig vært god fangst på de kanter så vi fikk kjøpt den hundemat vi trengte. Skonnerten «Herman», fører kaptein Pedersen, var kommet og av ham fikk vi også en masse spekk til hundefôr. Efter noen dagers venting løsnet endelig isen, og da vi stod ut var det for å gå op til Serdze Kamen for å hente en del hundepemmikan og sprengstoff vi hadde liggende der. Efter en del strev og mas kom vi op langs kysten inntil vi var tvers av boplassen på Kjekjang, der blev vår videre fremtrengen helt stengt av isen. Vi hadde derfor intet annet å gjøre enn å snu og la hundeproviant være hundeproviant, og heller forsøke på å komme frem til Point Barrow. Også dette viste sig å være ugjennemførlig på grunn av isen, så Roald Amundsen gav ordre til, at vi isteden skulde gå inn til Deering i Alaska, for å avvente begivenhetenes gang. Oppe i Kotzebuesundet skulde der ligge en nokså stor amerikansk skonnert, og Roald Amundsen bestemte sig til å ville underhandle med kapteinen om han var villig til å ta den store flyvemaskin ombord til sig og frakte den op til Point Barrow. Derved vilde han opnå at ikke vi blev forsinket mer enn høist nødvendig. Vi lettet og gikk op til Kotzebue, hvor vi påtraff skonnerten «Holmes» ført av en svenske ved navn Backland. Hele hans mannskap var imidlertid nordmenn. Kaptein Backland var villig til å frakte den store flyvemaskin, og vi losset den derfor ombord til ham og gikk tilbake til Deering. Vi hadde avtalt at vi kulde treffe «Holmes» igjen oppe ved Point Hope hvor han skulde ta ombord Roald Amundsen og Omdal. Noen dager senere forlot vi Deering og gikk ut for å møte ham, men ved vår ankomst til det avtalte sted var det ikke spor å se efter ham, hvorfor vi fortsatte videre nordover i den tro at han var foran oss. Underveis påtraff vi vår gamle bekjente «Herman» og benyttet anledningen til å spørre om de ikke der ombord hadde sett noe til «Holmes». Det hadde de ikke, men de fremholdt som sin overbevisning at på grunn av de slette isforhold, var de aldeles sikre på at ingen skute foreløbig kunde komme videre nordover der, så «Holmes» måtte nok være efter oss. Vi snudde og gikk tilbake igjen, og under Point Hope fikk vi ganske riktig øie på «Holmes» som lå der og losset proviant til de innfødte.

Vi ankret op utenfor «Holmes» og en stund efter kom kaptein Backland for å hente Roald Amundsen og Omdal. Jeg var sant å si ikke noe særlig begeistret over polflukten. Fremmed var jeg jo naturligvis for dette nye befordringsmiddel, og stolte som følge derav heller ikke på det. Jeg var simpelthen engstelig for at jeg så min kjære chef for siste gang, den gang da vi hin bevegede eftermiddag den 28. juli sa farvel til hverandre. Han for å begi sig ut på det store eventyr, jeg for å gå inn i isen igjen.

Om eftermiddagen forlot begge flyverne oss og gikk ombord i «Holmes». Umiddelbart efterpå lettet vi, falt av og gikk ut med sakte fart aktenfor skonnerten. Da vi passerte strøk begge skuter flagget, på «Holmes» akterdekk så jeg hele besetningen forsamlet, og midt iblandt dem Roald Amundsen med blottet hode. Gjennem våre megafoner praiet vi et siste lev vel og lykkelig reis. Så slo vi full fart i maskinen og kort tid efter var «Holmes» forsvunnet i regndisen, mens vi stevnet ut mot det store isdekte polarhav.

VI

Vinteren kom usedvanlig tidlig det år, og allerede den 8. august frøs «Maud» fast ca. 8 kvartmil utenfor Heraldøen. En eneste skruning blev vi utsatt for, men den var til gjengjeld så meget mer kraftig og velmenende. Tidlig en morgen satte en råk som hadde åpnet sig langs skuten sammen. Et stort gammelt flak blev langsomt men med en veldig kraft trykket mot skutesiden, brakk i stykker og blev presset ned under skuten, brakk i stykker på ny gang efter gang mens vannet fosset op mellem de store isflak. Det hele stod på bare en halv times tid, så var det over men da hadde isen foran og aktenfor «Maud» skrudd sig op i inntil tre meter høie skrugarer, skuten selv blev løftet to fot rett op, og på dette isflak blev hun liggende i tretten måneder.

I land på flaket satte vi op hundehuser, smie og flere små observatorier, det hele lignet mest av alt en kongolandsby. Overalt rundt omkring oss skrudde isen sammen, men vi fikk lov til å være i fred. Ikke desto mindre måtte vi naturligvis alltid være forberedt på å forlate «Maud» i tilfelle hun skulde bli skrudd i stykker, og derfor hadde vi nedlagt et stort arbeide i å forarbeide tre sterke sleder, og pakke dem med alt hvad vi eventuelt måtte trenge for et fremstøt mot fastlandet. Disse to seilduksbåter stod til enhver tid klare på dekket. Resultatene av alle observasjonene blev innført i små notisbøker klare til å tas med.

Jaktutbyttet var dårlig her, de eneste dyr vi skjøt var et par sel og noen få bjørner. Radioen var oss til megen glede i den mørke årstid, vi stod på en måte i kontakt med verden der ute, og fikk jevnlig pressemeddelelser. I Seattle hadde vi fått et varmluftanlegg i gave og dette var oss også til megen glede da vi til enhver tid hadde det varmt og tørt overalt. Fuktigheten var en av våre verste fiender, så da vi sluttet å fyre var den over oss igjen. Inne i radiorummet måtte vi fyre op med primus for at ikke apparatene skulde bli beskadiget.

«Maud» drev nu stadig med isen. I det store og hele drev vi nord og vestover. For eksempel så var vår generale kurs i oktober måned N 81° W, og den tilbakelagte distanse vi hadde drevet var 185 kvartmil, det er da også den beste måned vi noensinne hadde under hele driften. Vinteren gikk stille og fredelig, vi hadde mer enn nok å gjøre både innenbords og utenbords. Våre videnskapsmenn var til stadighet på farten og tok sine observasjoner.

Julen nærmet sig, og som alle andre husmødre rundt omkring i verden gikk vi i gang med julerengjøringen, og efterpå begynte bakningen. Det duftet herlig jul over hele «Maud», og gutta var svært interesserte. Når de under sitt arbeide en sjelden gang kom inn i salongen for å hente noe, eller for å drikke vann, så fikk de gjerne en kake av mig når jeg holdt på med bakningen. Men eftersom julen nærmet sig, og min virksomhet som baker tiltok, så steg også deres glemsomhet og tørst i en foruroligende grad. Rett som det var så var det en «som hadde glemt noe» eller «som hadde spist noe svinaktig salt til middag» — besøkene tiltok i hvert fall i en slik grad at jeg var nødt til å stenge byssedøren for at ikke hele kakebeholdningen skulde være opspist før jul.

Juleaften kom. Sverdrup hadde i all hemmelighet pyntet et lite juletre, og renvasket og i sin beste stas kom nu karene en efter en inn i salongen. Hvis noen tror at ikke middagen var som den skulde være så tar de skammelig feil. Menyen var riktignok ikke på fransk, men den var ikke dårligere for det. Her er den: Brun suppe, kalvestek (hermetisk) og til dessert en veldig bløt kake. Hertil blev servert hjemmebrygget øl, dram (to pr. snute) efterpå kaffe avec, og endelig dessertbord bestående av godter vi hadde fått sendende hjemmefra mens vi lå i Amerika, og alle slags kaker, bakt ombord. Til slutt et glass toddy og cigarer og cigaretter. Gavene blev utdelt under middagen, de var fra nær sagt alle verdens kanter. Til og med fra den daværende amerikanske president Harding, som hadde utstyrt oss med gaver for fem år fremover, en pakke pr. mann pr. år. Grammofonen besørget den musikalske del av underholdningen, først spilte vi de kjente kjære julesalmer og efterpå litt lettere musikk. Mange tanker gikk den kveld til de to mann vi hadde satt i land på Alaskakysten. Vi snakket om dem hver dag, men den kvelden mer enn ellers. Fra forskjellige offentlige institusjoner og privatfolk hjemme mottok vi telegrammer, som vi satte stor pris på — vi var altså ikke glemt der vi lå. Mellem jul og nyttår hadde vi ferie. Vi inntok vår frokost så sent som klokken ni om morgenen. Vi lignet de rene dagdrivere, i hvert fall efter den standard en av Roald Amundsens gamle onkler satte på folk, idet han nemlig om sine nevøer, som var på feriebesøk hos ham uttalte de bevingede ord: «Nei ungdommen nu til dags er det nå inte no greie på. Æte og drikke det vil dom, og ligge til klokka ni om mæddan, men ærbe nei det vil dom inte.» Det var rene ord for pengene, og Roald Amundsen moret sig også kongelig da han fortalte historien om den gamle sjømanns syn på «vår tids ungdom». De nødvendigste arbeider måtte naturligvis gjøres, hundene skulde ha sitt stell og skuta skulde være ren overalt, og alle de vanlige observasjoner måtte naturligvis tas.

Vi gikk nu inn i året 1923. Fremdeles lå vi fast på flaket som drev rundt med oss. Sommeren det år kom plutselig. Vi hadde i slutten av mai planert et stort flak i nærheten av skuten, hvorfra vi vilde foreta våre rekognoseringsflyvninger. Flyvemaskinen gjorde vi klar for en tur, det var da særlig strøket mot N. O. jeg gjerne vilde kikke litt nærmere på. I juni kom tåken settende, det blev med andre ord riktig ishavs-sommervær med termometeret på omtrent 0. Dette hindret flyvningene, men efter en ventetid fikk vi noenlunde klare dager, og Dahl med mig som observatør gikk op. Den første gang gikk det bra, men annen gang vi skulde op og hadde fått maskinen i god fart bortover bakken, gikk det ikke fullt så bra. En vanndam på isen tok farten av maskinen nettop i det kritiske øieblikk, og før vi hadde sukk for oss satt vi borti en skrugar med hele greia. Det gikk allikevel ikke så aller verst, maskinen var ikke mer medtatt enn at vi hadde den i stand igjen noen uker efterpå.

Sommeren fremover var fremdeles lite tiltalende, det var tåke, tåke og atter tåke. Den 16. juli fikk vi endelig en pen dag, og besluttet derfor å foreta en ny flyvetur, men denne gang gikk det rent galt. I god fart kom vi farende bortover isen, og så plutselig like efter at vi har lettet fusker motoren, følgen var at vi mistet høide og crashed med god fart mot toppen av en skrugar. Høire ski tok bakken først, og maskinen vred sig halvveis og fortsatte med god fart bortover noe usedvanlig knudret is. Den barberte oss øieblikkelig for alt understell under den videre fart bortover og da gikk det, bokstavelig så flisene føk, rett inn i en svær skrugar som i brøkdelen av et sekund forvandlet vår propell til bare fliseverk, men som også stoppet vår videre strålende fremtrengen. Maskinen frembød et sørgelig skue, det var sannelig ikke meget igjen av den, så vi forstod med en gang at vi var foreløbig ferdige som flyvere i de arktiske egne. Dagen efter var vi ute og samlet sammen de sørgelige rester, som blev studd ned i rummet. Det må betegnes som et rent under at både Dahl og jeg kom uskadt fra den historie — men at der i hele verden fantes så meget flis som efterpå blev plukket ut av buksebaken min, det hadde jeg ikke trodd, og så mange stjerner som jeg så da vi føk inn i skrugaren, er det ikke times mange mennesker å se på én gang.

Under vår flyvning hadde vi fått tilstrekkelig anledning til å stifte bekjentskap med isen, og erfare hvorledes den var, sett fra en flyvers standpunkt. Før vi gikk ut hadde vi ventet å finne brukbare startplasser nærsagt overalt, men hvad vi så var stikk imot forventningene. Ovenfra kunde nok isen se særdeles fristende og jevn ut, så man uten å betenke sig vilde ha gått ned, men var man først så hedig å komme uskadt ned, vilde man få de aller største vanskeligheter med å komme op igjen. Vi tenkte i denne forbindelse ofte på våre venner på Point Barrow og kunde i dagevis diskutere deres chancer — men jeg legger intet skjul på at vi var engstelige, og at spenningen steg for hver dag. Stor var derfor vår glede, da radioen i begynnelsen av juli meddelte oss at Roald Amundsen hadde opgitt sin plan. Mer fikk vi ikke vite dengang, men det gikk som et lettelsens sukk over hele skibet. Senere fikk vi vite at han planla en ny flyvning året efter. På grunn av forholdene varte det til helt ut i september før vi mottok et direkte telegram fra ham hvori han i detalj fortalte oss hvad som var foregått på Point Barrow i mai.

Studiet av tidevannstrømmene var noe vi ikke ofret så lite arbeide. Dahl hadde konstruert og forarbeidet et selvregistrerende måleapparat vi hadde megen glede av, Sverdrup mente til slutt å ha slått fast at tidevannsbølgen kom fra N. N. O. og dermed skulde ett av grunnlagene for hypotesen om et utstrakt landområde nordost for De Longs øer være bortfalt.

Vi var gjennemgående friske alle sammen og så lyst på det hele. Allikevel fikk vi ett trist besøk. Mannen med ljåen kom, og han tok med sig vår gode kamerat maskinist Syvertsen. Den slags besøk er ikke hyggelige selv under andre forhold, fordi sorgen alltid følger med — dobbelt sørgelig og trist var det under de forhold vi levde. Han døde stille og rolig en dag i juli og blev begravet i en råk. Vi vendte liksom så fattige tilbake til «Maud». Overalt savnet vi ham, det var blitt et hull i rekken som ikke kunde fylles ut. Ofte går ennu kameratenes varme og takknemlige tanker til ham der oppe hvor han ligger i sin ensomme grav.

I september blev vi utsatt for en storm av N. W. som for oss var simpelthen katastrofal da den satte oss 100 kvartmil mot syd. Det aller meste av det vi hittil hadde vunnet var dermed tapt, dessuten var vi satt så langt mot syd at vi ikke lengere kunde vente å drive østenfor De Longs øer og op mot vår gamle posisjon. Dette bekreftet sig senere idet vi blev satt op mellem De Longs øer og de Nysibiriske øer.

Utpå høsten var vi på ny utsatt for svære isskruinger. I oktober åpnet der sig plutselig en råk mellem hundehuset på isen og «Maud», vi fikk berget ombord hundene i siste liten sammen med alt det løse gods vi hadde liggende der nede. På en time knustes flakene rundt oss, og «Maud» blev liggende i en råk helt opfylt av isflak. Hundehuset blev stygt ramponert og vårt observasjonstelt drev av gårde med isen, observatoriene som var bygget av sne ramlet sammen som korthus. Vi fikk derfor ikke så lite arbeide med å redde restene av teltet og instrumentene da skruingen var vel over.

„Norge“ kommer til Svalbard hvor alle mann får hvile efter å ha holdt det gående 44 timer uten søvn.

„Norge“ nådde Teller og med motorbåt kom vi til Nome.
Hundene trekker motorbåten til iskanten.

Noen dager senere satte råken sammen igjen. Isen kom settende med bråk og spetakkel. «Maud» fikk trykket langskibs hvilket var meget farlig fordi isen akter kan støte mot den loddrette rorstevn, så skibet har vanskelig for å gi efter for trykket. Men «Maud» greide biffen, isen akter blev allikevel tvunget ned så stevnen blev løftet 4 fot — senere la hun sig tvers og da gikk det for så vidt bedre. Fra styrbord side trykket et veldig isflak ubønnhørlig på, for likeså ubønnhørlig å bli tvunget ned under skibet, men helt fredelig gikk det ikke for sig. Hun blev veltet fra den ene til den annen side så bøkerne falt ned i laboratoriet, og grytene ute i byssa danset heksedans. Det braket og duret i isen og det knaket i «Maud» som ristet og skalv. Nede i rummet kunde vi se hvorledes skråstøttene beveget sig, men «Maud» tok allikevel ingen skade. Da skruningen var over lå «Maud» rolig, men omgitt av stygg is. En uke senere var alt i vanlig gjenge igjen.

Fangst drev vi en del nu. Ved hjelp av feller og sakser fikk vi noen rever. Av og til fikk vi også kjærkomment besøk av bjørn — kjærkomment fordi det gav oss en liten anledning til å føle jaktens spenning og få friskt kjøtt.

Helt trygge følte vi oss ikke. Isen var i stadig bevegelse, ved en anledning drog den av gårde med et observasjonstelt, og det var sannelig kommet 600 meter av gårde før vi fikk kloa i det igjen.

I februar 1924 fikk vi telegram fra Roald Amundsen med ordre om å sprenge oss ut av isen og gå til San Francisco, hvis ikke strømmen i løpet av våren satte bestemt mot nord. Senere kom et annet telegram hvori han sa at vi måtte handle efter beste overbevisning.

Hundene våre hadde det altfor godt i denne tiden. De ruslet omkring og fordrev tiden på den måte slike polarhunder setter mest pris på, nemlig ved spisning, kjekling og slagsmål. I april besluttet jeg derfor å ta en tur for å røre litt på dem. Olonkin og jeg drog av gårde med Wilkitskis ø som mål. Denne kunde vi såvidt se i det fjerne. Efter å ha kjørt en hel dag gjennem veldig opskrudd is og utenom svære råker, forstod vi at det vilde bli vanskelig for oss å komme frem, så vi besluttet å snu, og kl. ½2 om natten var vi på ny hjemme igjen efter en slitsom, men ikke meget vellykket tur.

Mai måned kom, og med den en stor isskruning. Denne gang trodde vi at «Maud» skulde ha veltet helt rundt. Da det stod på som verst lempet vi hundene inn på isen. Vannet stod da innover styrbords rekke og isflakene truet med å komme innover dekket. Vi stod klare ved våre pakkede sleder, og ventet på at enten det ene eller det annet skulde skje. Vi vilde jo nødig forlate skibet før i siste liten. Som det var på det verste og det hele så mest kritisk ut, stoppet skruningen plutselig igjen. Før hadde «Maud» som regel greid sig under temmelig alvorlige skruninger derved at isen så å si blev vist vei langs hennes trinne sider og ned under henne, slik vilde det nok ha gått denne gangen også hvis vi ikke på styrbord side hadde sittet nedfrosset i et flak som gikk som en vegg av is fra vannlinjen og ned, hvor dypt vet jeg ikke. Babords side var helt fri og her forsvant isen til å begynne med under skibet, trykket av isen mot isveggen vi satt fast i om styrbord bevirket at «Maud» langsomt og sikkert blev tvunget ned med styrbords rekke inntil denne lå i vannet. Derved blev bunnen om babord stående som en vegg mot isen, og vi befant oss i den styggeste og farligste situasjon under hele driften. Nu er det gjerne så at disse skruninger ophører momentant, isen slutter ikke smått og pent å trykke på, nei helt plutselig er det stopp. Så også denne gang, og situasjonen var reddet, men vi hadde et svare strev med å få renset skuten, og da særlig propellen for is som hadde satt sig fast.

Først i juli lyktes det oss å komme løs, så vi igjen kunde gå for vår maskin. Fra Roald Amundsen mottok vi i april følgende telegram: «Gå Nome hvis noen som helst mulighet. Ekspedisjonens økonomiske stilling miserabel.»

Her var intet valg mulig, og vi måtte derfor se å komme oss ut av isens favntak så fort som mulig og gå like ned til Nome. Vår posisjon var da litt nordenfor de Nysibiriske øer. I retning av disse observerte vi store mørke skyer, så vi antok at dette betydde åpent vann der nede. Derfor forsøkte vi å presse oss ned mot øene, men dette gikk sørgelig smått. Vi kunde ofte bruke mange timer for å avansere noen få hundre meter, og ofte måtte vi ligge helt stille for tåke og stygg is. Da vi kom ned under øene, på nordsiden av dem, kom vi ut i en stor åpen råk som gikk østover, denne fulgte vi og håpet på å passere østenom Nysibiria, som er den østligste ø i gruppen, og derefter komme oss ned til Sibirias nordkyst, da dette vilde ha kortet oss veien betraktelig. Vi gikk i råken til vi kom i nærheten av Nysibira, der stoppet den. Lenge lå vi og ventet på at den skulde åpne sig igjen, men til slutt måtte vi gjøre vendereis. Isen var fremdeles urolig, så hver gang vi stoppet, måtte vi løfte roret op så ikke isen skulde skru det i stykker. Efter et forgjeves forsøk på å forsere sundet mellem Nysibiria og Fadijew vilde vi forsøke på å komme ned på vestsiden av øgruppen, og det lyktes da endelig for oss å komme igjennem Laptewstredet og ut på sydsiden for herfra å arbeide oss ned mot Bjørnøene med kurs sønnenfor disse. Vår beholdning av smørolje var liten. Dette hadde vi gitt beskjed om, og hadde fått vite at 15 fat var underveis, og videre at disse vilde bli oplosset i Kolyma hvor de skulde ligge og vente på oss.

I slutten av august var vi nede under Bjørnøene, men her blev vår videre fremtrengen mot syd stoppet av isen. Efter flere forgjeves forsøk på å komme frem måtte vi bite i det sure eple, og se den realitet i øinene, at vi, hvor nødig vi enn vilde, var nødt til å overvintre ennu en gang. Derfor søkte vi inn under Bjørneøene for å overvintre der. Aller helst vilde vi ha vært på innsiden, men da dette viste sig uigjennemførlig måtte vi ta til takke med å bli liggende ca. 5 kvartmil nord av Firsøileøen.

Radioen hadde berettet at Roald Amundsen hadde måttet opgi også sitt annet forsøk på polflyvningen, men vi visste at han med sin vanlige energi arbeidet for ennu et tredje forsøk.

Inne på øen satte vi op et telt som vi tenkte å benytte som et slags utfluktssted. Hansen, Olonkin og jeg drog en dag der inn og opdaget til vår forbauselse fem rensdyr som ruslet rundt. To av disse skjøt vi, flådde og parterte, og jeg begav mig på vei ombord igjen med en del av kjøttet, mens de andre to blev igjen på øen. Næste morgen gikk jeg innover for å hente dem ombord igjen, men blev stoppet av en veldig råk på halvveien, så jeg måtte snu og gå tilbake. Isen var i bevegelse utover og «Maud» med den, så råken blev bredere og bredere. Vi var litt engstelige for de to i land, men foruten brorparten av de drepte dyr, hadde de en liten proviantbeholdning i teltet, så noen øieblikkelig fare var det ikke for dem. To dager senere satte isen igjen ned mot øen, så både «Maud» og vi nærmet oss mer og mer. Sverdrup, Dahl og jeg fraktet prammen inn til råken som nu var smalnet betraktelig, og efter en del mas gjennem nyfrossen is fikk vi hentet våre to kamerater igjen.

På grunn av mangelen på smøreolje var bruken av radioen blitt betraktelig innskrenket, så vi la alle sammen våre hoder i bløt for å finne en utvei så vi på en eller annen måte kunde få ladd opp batteriene uten å bruke motoren, og derved bli i stand til å få sendt en meddelelse engang imellem. Løsningen fant vi lett, den lå også snublende nær i grunnen. Vi rigget op en vindmølle og den hjalp oss ut av de verste knipetak.

Olonkin lyttet flittig, og ut på høsten hørte han en russisk damper som lå etsteds nede på Sibiriakysten, men det var ham ikke mulig å opnå forbindelse.

Disse overvintringer er i grunnen alle like. Det er det samme om og om igjen. Det sliter nok kanskje en del på sinnet, men så er det å gripe til den gamle kjente universalmedisin — arbeide.

Kakot hadde vi fremdeles ombord. Han var snild og villig, og vi lærte ham å skrive tall og bokstaver, så han til slutt optok konkurransen med oss. En kveldstund som han skrev som aller verst, det ene papir efter det annet fullt av meningsløse tall og bokstaver, spurte jeg ham hvad i all verden han holdt på med. Jo, han skrev akkurat slik som Sverdrup og jeg. Vi satt nemlig og utregnet en del observasjoner — og jeg er ikke det aller minste i tvil om at Kakot selv mente, at de resultater, han med sin maling side op og ned med tall, kom til, var langt riktigere og bedre enn våre.

Tidlig på året 1925 begynte Kakot å bli svært interessert i å få rede på hvor fastlandet lå, og om det var langt dit ned o. s. v. Jeg forklarte ham dette så godt jeg kunde, uten å ane de tanker som surret rundt i dette forunderlige hode. Han hadde som regel vakt på dekk fra kl. 10 til 12 om aftenen, da skulde Malmgren løse ham av. En kveld var Malmgren ikke blitt purret til vanlig tid, hvorfor han var tørnet ut og gikk på dekk for å løse av, men der var ikke spor å se av Kakot. Han purret derfor mig og meddelte mig den sørgelige nyhet at Kakot var borte. Jeg spurte om han hadde undersøkt overalt rundt skibet nede på isen, noe han hadde gjort. Sverdrup blev purret og han og jeg bevæbnet med hver vår lykt drog ned på isen for å lete. Det første vi fant var en tom kjeksboks, senere så vi friske spor efter ham. Disse fulgte vi til vi kom til et stort isflak, der blev de borte, og det var oss ikke mulig å finne dem igjen, hvorfor vi måtte vende tilbake til «Maud» med uforrettet sak. Kommet ombord hang vi en lanterne op i riggen til mulig veiledning for ham, og gikk til køis. Vi var jo på dette tidspunkt helt klar over at Kakot hadde «klart ut». Næste dag spente jeg hundene for sleden, og var på jakt efter ham hele dagen, men han hadde vært litt for lur for mig, for han hadde lagt veien over den blanke stålis hvor det ikke var mulig for mig å følge sporene. I teltet i land på øen hadde han ikke vært, det undersøkte jeg før jeg drog ombord. I to netter hang vi lanternen op men uten resultat. Den tredje kvelden efter at jeg var gått til køis og var sovnet, blev jeg purret av Hansen som strålende meddelte mig «at nu var den forlorne sønn kommet tilbake». Jeg op og ut i byssa, og der satt en meget ynkelig utgave av hr. Kakot. På mitt spørsmål om hvordan i all verden han kunde finne på dette, hadde han bare et svakt smil til svar. Hans tilstand var slett ikke så verst, når man tok de strabaser i betraktning som han hadde vært utsatt for.

Næste morgen da jeg kiket over rekken fikk jeg se sporene efter ham. Han hadde trukket sin reserveselskinnsbukse fylt med kjeks efter sig, så nu forkynte en uendelig rekke av kjeks den vei han var kommet.

I mars fikk vi besøk — merkelig nok. Hansen hadde vært ute en tur og kom ruslende med tre tsjuksere og to store hundespann. De var fra Kolyma og var ute på bjørnejakt. Til sin forbauselse hadde de opdaget «Maud», og hadde med glede mottatt Hansens invitasjon til å bli med ombord. De var hos oss i to dager. Da de reiste fikk de med sig et brev til føreren på det russiske dampskib som Olonkin hadde hørt, og som de fortalte oss ganske riktig lå og overvintret ved utløpet av Storeelven. I brevet forklarte jeg, at det var dårlig med smøreolje ombord hos oss, og bad ham likeledes om å anrope oss, noe han virkelig også senere gjorde. Han fortalte at han hadde vært underveis til Kolyma med varer, men var blitt sittende fast i isen på Sibiriakysten. Jeg bad ham om, at han i tilfelle han fikk forbindelse med båten som skulde komme til Kolyma med vår olje, da vilde anmode denne om å anrope os for nærmere ordre, vi vilde nemlig nødig gå til Kolyma hvis det kunde undgåes.

I tiden fremover hadde vi flere besøk av jaktpartier fra Kolyma. For oss var det en velkommen avveksling, og for dem hyggelig å komme til vårt velfylte spiskammer.

En dag i begynnelsen av mai hadde jeg vært i land hele dagen og holdt på med å kartlegge Firesøileøen. Da jeg kom kjørende utover om kvelden, er den første nyhet som møter mig, at nå er Kakot forduftet igjen. Jeg hadde kjørt omtrent 35 kilometer den dag, så å sette avsted efter ham samme kvelden med mine slitne hunder, var ikke å tenke på. Først dagen efter optok jeg jakten. Hans spor førte direkte til teltet i land, her hadde han satt til livs et riktig godt måltid mat før han hadde fortsatt. Jeg tok hans spor igjen, og efter en del krinkelkroker for å vill-lede oss, hadde han satt kursen like for Kolyma. Jeg tapte imidlertid snart sporet og måte opgi efterforskningen, og vende tilbake. Han var flink til å gå, dessuten var vi sikre på at han hadde tatt med sig proviant for tre à fire dager, så vi næret det beste håp om at han vilde rekke frem. Avstanden fra oss og inn til land var ca. 110 kilometer.

Noen tid senere fikk vi heldigvis bekreftelse på at han var kommet frem. Vi fikk atter besøk av folk fra Kolyma. Disse hadde funnet rømlingen vår inne ved Kap Baranow, der hadde han sittet i sneen med en melkeboks ved siden av sig, og totalt sneblind. De hadde tatt sig av ham og hjulpet ham til folk. Senere så vi ham aldri mere. Jeg spekulerte en del over grunnen til hans rømning, men jeg kan ikke komme til annet enn at det må ha vært hjemlengsel som har drevet ham til det. Ombord var der ingen som var uvennlige mot ham, han blev tvert imot behandlet som en av oss andre.

Roald Amundsen forstod fremdeles å holde interessen ved like ombord i «Maud», han hadde telegrafert og fortalt oss at han skulde fly fra Svalbard i midten av mai, med to flyvebåter og seks mann. Vi fulgte med da han startet, og vi fulgte ham og hans kamerater i tankene i de uker vi intet hørte om dem. Spenningen ombord var voldsom inntil endelig en morgen beskjeden kom, at han var kommet vel tilbake. Da blev det stor fest med en ekstra cigar og en ekstra toddy om kvelden, vi glemte hvor vi var, og levde med i gleden der hjemme.

I midten av juli brakk isen op, og vi begynte så smått og pent å arbeide oss utover og søke ned mot Sibiriakysten på østsiden av øen. Kommet ned under kysten holdt vi langs denne så godt som isen tillot det, og fortsatte videre østover. Da vi passerte stedet hvor det russiske dampskib hadde ligget, stoppet vi og var en tur i land, og hentet tre bokser smøreolje som han hadde lagt efter sig som gave til oss. Ved Nordkap stoppet vi, og spurte om vi kunde få overlatt os noe olje, men det var ingen å opdrive. Vi var følgelig tvunget til å seile det meste av veien, kun når det var påkrevd brukte vi motoren.

En sørgelig nyhet hadde rukket os underveis: Roald Amundsen var gått konkurs, og skifteretten hadde inndradd «Maud». Mange og bitre tanker strømmet gjennem mig ved denne efterretning — dette var altså slutten på det hele. Et helt liv hadde Roald Amundsen ofret i polarforskningens og fedrelandets tjeneste, en hel formue hadde han satt inn på å rekke sine mål. Heder, ære og glans hadde han skaffet sitt land — og så dette. Min forstand stod stille der jeg stod ombord i hans egen skute og mottok dette forferdelige telegram.

Det tilkommer ikke mig å kritisere, men å skildre mine egne følelser kan jeg ikke la være.

Ved Serdze Kamen stoppet vi og losset op en del proviant, som vi skyldte vårt innfødte mannskap, og som de ikke hadde mottatt tidligere da vi ikke hadde vært på de kanter siden vi overvintret. Her kom vår gamle venn Wall ombord. Han fortalte at den russiske damper med vår olje hadde passert her for to dager siden. Vi hadde med andre ord passert hverandre i tåken uten å observere hverandre. Det var en meget kjedelig meddelelse, men ingenting å gjøre ved, vi fikk fortsette så godt vi kunde.

Den 11. august befant vi oss ved Østkap hvor vi blev liggende noen dager på grunn av uvær. Av en liten handelsbåt lyktes det mig å få kjøpt olje nok for oss for turen til Nome. Jeg benyttet anledningen til å gå i land, og si et hjertelig farvel til alle mine venner der. Vi fikk besøk av bolsjevikmyndighetene som nu hadde overtatt kommandoen på stedet, og da det var smått med proviant overlot vi dem med glede så meget at de kunde holde det gående til båten, som var ventende hver dag, kom op.

I slutten av august avgikk vi fra Østkap, og efter et døgns gang ankret vi op på reden utenfor Nome. Mottagelsen var denne gang ikke fullt så strålende som før. Ennu før vi hadde ankret hadde vi politibåten langs siden — den kom for å beslaglegge fartøiet, for noe smågjeld fra vårt siste besøk. Ved konsulens og flere andre nordmenns mellemkomst som garanterte beløpet, blev vi frigitt ut på dagen igjen.

Efter ordre fra konkursboets bestyrer losset vi her op all vår proviant, og beholdt bare så meget igjen at vi kunde greie oss til Seattle.

Vi var ferdige med dette i første halvdel av september, og efter en lang og stormfull reise kom vi endelig til Seattle, og fortøide langs kai. Her blev skuten på ny arrestert.

VII

«Maud»s saga var hermed ute.

I seks lange år hadde vi forsøkt på å gjennemføre vår opgave, men uten hell. Opgaven er gjennemførlig det føler jeg mig helt overbevist om. Så helt forgjeves hadde jo vårt arbeide ikke vært. Roald Amundsen telegraferte til oss i februar 1924, at professor Bjerknes har uttalt i en avhandling «at «Maud» aner ikke i dette øieblikk hvor viktige hvert eneste av hennes telegrammer er». Det var hårdt å tenke på at jeg nu skulde forlate vår herlige skute. Helst var jeg gått ut igjen for ennu én, om ikke flere ganger, å forsøke på å gjennemføre driften. Ishavet trollbinder de menn som er vant til å ferdes der oppe, stadig ligger det der og lokker oss tilbake til sig, til sin vidunderlige skjønnhet og den store hvite stillhet. Intet er som Ishavet — det er selve eventyret.

Men livet farer av og til hårdt frem med oss. Her var ingen vei utenom for mig. Jeg visste at det var ferden over polen som var Roald Amundsens mål, og jeg visste at han vilde finne en utvei. Så fikk jeg en dag et brev fra ham, hvori han kort og godt sier, at når driften gjennem isen over polhavet ikke gikk — så vilde han forsøke på å komme frem gjennem luften.

Hans første forsøk hvorunder han som bekjent nådde den høie bredde 87° 44’ var bare å betrakte som en rekognoseringsflyvning. Allerede før starten var det tilstrekkelige midler til stede til å kjøpe et luftskib av den italienske stat. Flyvningen hadde dessuten også vært en økonomisk sukces, så luftskibet var allerede kjøpt og flyvningen vilde finne sted i 1926. Han konkluderte med å meddele mig, at jeg, hvis jeg vilde, skulde være med. Om jeg vilde!

Jeg avviklet alle våre forretninger, og sa «Maud» farvel med tungt hjerte. For mig hadde hun vært alt. Jeg hadde kjent henne fra første stund og like til nu. Det er så med oss sjøfolk, at en skute vi lenge har fart med, henne elsker vi. Det høres muligens litt banalt ut, men det er ikke desto mindre tilfelle. Vi iklær henne det fineste puss, vi steller rundt henne og fryder oss når andre syns hun er vakker. Vakker var ikke akkurat «Maud», men hun hadde en annen egenskap som er langt, langt verdifullere og som opveier all verdens skjønnhet — hun var trofast. Jeg følte det som om jeg sviktet henne den tunge dag da jeg for siste gang ruslet rundt ombord og så alle de kjære steder, som for mig rummet så mange gode minner. Jeg levde om igjen med mine kamerater, og jeg husket det, og jeg husket det. Like fra latter og spøk, til livets bitreste alvor — kampen mot døden. Nu var det uigjenkallelig slutt det hele, men jeg hadde den store trøst at jeg gikk til nye opgaver sammen med Roald Amundsen.

«NORGE»

Jeg var hjemme igjen i Norge efter 7½ års fravær i begynnelsen av februar 1926. Det kunde nok nu ha vært fristende å ta en aldri så liten pust i bakken, men plikten kalte på ny. Dessuten, når jeg nu engang hadde tilbragt så mange år av mitt liv i isen og det store stille øde — med et svakt håp om engang å få lov til å være med på å plante vårt flagg også på Nordpolen — så var det mig helt umulig å la denne anledning gå fra mig.

I midten av februar bar det derfor på ny av gårde; målet var foreløbig Rom, hvor jeg sammen med mine norske kamerater på den korte tid som var oss tilmålt, skulde søke å lære så meget som mulig om vårt nye skib og dets behandling. Vi blev vel mottatt, og tiden fremover blev optatt med instruksjonskurser og prøveflyvninger.

Den første prøveflyvning var jo en hel begivenhet for de fleste av oss. Jeg sendte gamle kjære «Fram» og «Maud» en tanke. Dette var den nye tid som holdt sitt inntog i polarforskningen. Hittil hadde det vært hundene som for oss hadde representert farten — men selv verdens beste hundespann kunde vel neppe hamle op med den karen jeg nu var ombord i, og som med et tordnende spetakkel slukte avstandene.

Roald Amundsen og Lincoln Ellsworth var kommet til Rom og den 29. mars hadde jeg den store ære å heise vårt flagg på skibet. Der var mange store taler og undertegning av store flotte dokumenter, men til mannen som hadde skapt det hele så jeg intet. Han hadde stått inneklemt sammen med de øvrige tilskuere rundt skibet!

Den 8. april kom vi oss av gårde og vendte nesen mot nord med flyvestasjonen ved Pullham i England som vårt første mål. Roald Amundsen og Lincoln Ellsworth var noen tid i forveien reist nordover for å komme op til Svalbard så fort som mulig for der å gjøre allting klart til å ta imot oss.

Vi landet i Pullham uten uhell og fortsatte efter et kort ophold over Oslo til Gatschina utenfor Leningrad. Her blev vi imidlertid liggende noen tid for å vente på at det skulde bli ferdig til oss på Svalbard.

Turen var hittil forløpet utmerket. Vi norske var litt dårlig utstyrt hvad personlig utstyr angikk. Riktignok var våre gode varme flyveklær ankommet til Rom i god tid, men disse var blitt oss nektet å medta av oberst Nobile, da de efter sigende veide så altfor meget. Nå ja, det var jo for så vidt allright, men at vi da skulde ligge og dra på noen pelsklædde herrer hvis tilsynelatende hovedopgave det var å være i veien for oss, og at den italienske del av besetningen skulde være mere enn velutstyrt med varme skinnklær — det forstod jeg ikke. Jeg må tilstå at min tanke, da jeg opdaget dette misforhold, var: Om bare Roald Amundsen hadde hatt anledning til å være til stede i Rom og hadde hatt opsynet med oss, så hadde han aldri tillatt at hans gutter skulde fryse, når de andre hadde det godt og varmt.

Vi stod nu, efter enkelte herrers mening, foran den «farligste» del av hele «Norge»s tur. Greide vi å fly uten uhell fra Vadsø til Svalbard, så var selve turen fra Svalbard til Alaska ingen ting. Dette er da selvfølgelig noe forferdelig sludder — jeg aner ikke hvem som oprinnelig fremholdt denne mening, men jeg skulde ikke, selv nu, ha det minste imot en liten diskusjon på tomannshånd med ham.

Endelig kom vi oss av gårde igjen og den 7de mai ved 6 tiden om morgenen landet «Norge» på Svalbard og blev i sikkerhet bragt inn i hallen. Hittil var allting gått efter programmet. Vi hadde bragt skibet i sikkerhet til startplassen og Roald Amundsen og Lincoln Ellsworth hadde ordnet alt der oppe for oss, så nu var det bare, efter en liten pause, å klemme på igjen for å gjøre skibet klar til den siste store prøve. Vi hadde mere enn nok å legge hendene i. Alt utstyr måtte pakkes sammen for plassens skyld. Der måtte dessuten gjøres et så skjønnsomt utvalg som mulig, da vi jo måtte ha så lite som det overhodet gikk an, men samtidig også tilstrekkelig. Vi tok med utstyr og proviant for 1½ måned for det tilfelle at vi skulde bli tvunget til å gå ned ute på isen.

Den 11. mai var allting klart. Ved 8 tiden var alt utstyr og alle mann ombord — 16 i alt. Skibet blev ført ut av hallen og i tindrende stille vær lettet vi og satte kursen mot nord.

Roald Amundsen hadde slått sig ned ved ett av vinduene i førergondolen med sin notisbok over knærne og sin kikkert om halsen. Stadig speidet han ned mot den hvite flate vi fløi hen over og gjorde sine notater. Jeg lurte på om også hans tanker likesom mine vendte tilbake i tiden til de ganger han og jeg hadde vært ute i samme ærend som nu, men forgjeves. Denne gangen skulde det gå.

„Latham” ved Tromsø. Klar til den siste start.

„Hvis ikke „Vesle Kari” skulde risikere å fryse inne, måtte vi komme oss vekk og det brennfort”.

Vi så svært lite av liv på isen — der var en mengde bjørnespor, men av bjørn så vi bare to stykker, og de karene skal jeg si fikk det travelt da de hørte og så oss — de satte ut i den første åpning de fant og det så vannspruten stod.

Natten mellem 12. og 13. mai kom vi til polen, øieblikket var kommet. Norges flagg var allerede for mange år siden plantet på Sydpolen, nu skulde drømmen virkeliggjøres: Flagget vårt skulde også stå på Nordpolen! Det hadde kostet meget å nå til denne stund, men gladelig tok jeg det alt sammen om igjen for å opleve det øieblikk på ny ombord i «Norge», da Roald Amundsen efter å ha kastet flagget ned, snudde sig, så mig rett inn i øinene og uten et ord rakte mig sin hånd.

Reisen fortsetter. Vi får nu av og til litt tåke, men ikke verre enn at vi kan se isen under oss og navigere. Nærmere mot land ligger tåken tettere og svartere, og der faller en del sne. Den fuktige luft bevirker nu isdannelser på hylsteret hvilket var meget generende for oss. Når isstykkene løsnet blev de opsugd av propellene og slynget mot det ytre tynne hylster og kuttet dette op; skadene blev stadig lappet — men til slutt hadde vi ikke mer lappestoff igjen så det kunde blitt galt nok for oss om hele ballonghylsteret i den sterke vind var blitt flenget op — men det undgikk vi heldigvis.

Den 13. fikk vi land i sikte nær Point Barrow — helt sikre var vi ikke — før Roald Amundsen efter å ha fulgt kysten et stykke i sin kikkert, kjente sig igjen da vi passerte Wainwright, hvor han og Omdal hadde overvintret 1922—23. Det var sikker landkjenning, han tok ikke feil av det hus han selv hadde vært med på å bygge.

Nu da Point Barrow var passert var i grunnen ferden slutt, men da vi hadde brensel nok og alt nu gikk bra, blev det bestemt å forsøke på å gjøre Nome i Alaska.

Fra nu av og til vi landet syntes det imidlertid som om værgudene helt hadde slått hånden av oss. Landet under oss blev borte i tåke og sneilinger men vi fikk da på sett og vis kloret oss ut Beringsstredet uten å ha fått noen pålitelig landkjenning. Vinden var fremdeles frisk, næsten en hel kuling, men det klarnet av så vi kunde se land og holde kysten. Vi passerte flere eskimoleire og fikk endelig øie på en liten bebygget plass. Da kulingen snarere viste økende enn avtagende tendens og vår reise, som sagt, forlengst var slutt blev det bestemt at vi skulde forsøke å lande her. Alt blev gjort klart — til ankeret blev festet en seildukspose fylt med allehånde tunge saker, og hver mann stod klar på sin post. Ved den annen sving der blev gjort innom bukten kom vi ned i passende høide, og lot anker og pose gå, der blev sloppet gass og snart efter tok «Norge» isen pent og rolig, uten noe støt — som ved et under stilnet vinden av i landingsøieblikket, og alle mann forlot skibet i god behold.

Målet var nådd, og sjelden har vel en mann fortjent seieren mer enn Roald Amundsen. I hele sitt liv hadde han arbeidet frem mot dette. Veien hadde vært krokete og lang, men frem kom han til slutt. Meget hadde det kostet både av tid og penger. Roald Amundsen stod der nu like fattig, ja fattigere enn dengang han begynte sitt dådrike liv. Han hadde tapt alt hvad han ved slit og slep hadde spart sammen, men det spilte ingen rolle for ham, det brydde han sig ikke om, penger var for ham bare midlet, ikke målet. Så for så vidt hadde han kanskje allikevel vært rikere, hvis ikke en skare uendelig små ynkelige menn hadde forsøkt å forbitre seieren for ham. Han stod høit hevet over dem alle, og all deres lave misunnelse. Nordvestpassasjen — Sydpolen — Nordostpassasjen og endelig transpolarflyvningen, alle var de hans. Hans initiativ og handlekraft har skapt dem, og aldri noensinne vil det lykkes å ta dem fra ham. La angripernes midler være så lave de vil — disse ekspedisjoner er hans og Norges til evig tid.

Så lenge kan man pirke på en mann at hans tålmodighet tar slutt. Så også med Roald Amundsen. Han var et menneske som alle oss andre, og til slutt brast det også for ham. Jeg forstår ham så vel. Frisk luft skader aldri, og når en mann av den rette støpning sier fra, virker det bare forfriskende. Små menn anvender gjerne sin egen lille målestokk også på andre — det går ikke. Vi må tåle og finne oss i at der blandt oss finnes menn som rager høit over alle andre. Roald Amundsen møtte nok mangen gang bisp Nikolas på sin vei — «styrtes og stenes» — javel, stenet blev han, men aldri styrtet. Likeså høireist som han levde likeså høireist møtte han til den siste mønstring.

Av en eller annen helt uforklarlig grunn hadde den italienske general Nobile funnet på at han vilde vise verden at han var mannen for hele Norgesferden. Alene, bare med sine landsmenn ombord, skulde han fly rundt der oppe, og en verden i undring skulde tiljuble ham sin begeistring. Dessverre det gikk nok ikke slik. Det var nok ikke like lettvint å fly der oppe «som å spise smørogbrød» — jeg citerer en uttalelse av «Italia»s fører. Hovmod står for fall, det fikk disse ærgjerrige menn føle. Ærgjerrighet er efter min mening ingen feil — men en bør ikke la sin ærgjerrighet drive en til å begå uoverveiede handlinger. Uten å eie den aller fjerneste forutsetning for å løse den opgave man setter sig, går det uvegerlig galt.

Nå ja forresten, så helt alene med sine landsmenn vilde jo general Nobile helst ikke være. Han forsøkte på å få med sig flere av «Norge»s norske gutter. Jeg mottok et særdeles smigrende tilbud om å delta, men svarte nei. Ikke én gang blev jeg spurt, men mange — endelig da min tålmodighet brast lyktes det mig å få være i fred. Hadde jeg akseptert tilbudet som økonomisk var mer enn fristende hvorledes skulde jeg da kunne stå ansikt til ansikt med den mann som hadde vært alt for mig, og som også hadde stolt på mig og betrodd mig alt? Som en ynkelig forræder vilde jeg følt mig — og en forræder vilde jeg ha vært. Bare det å omgås og møte med vennlighet den mann som hadde gjort ham så uendelig meget vondt vilde vært mig en umulighet. Nu i dag da han ikke er mer kan jeg med så megen større glede tenke tilbake på årene som gikk.

Roald Amundsen hadde trukket sig tilbake til sin eiendom i Bundefjorden og her levde han stille og rolig bare omgitt av dem som var glad i ham, og som i alle år hadde trodd på ham. Jeg var ofte der ute i dagevis, og vi snakket da om årene som var gått. Han sa han betraktet sig som ferdig som polarforsker nu, han vilde nyte den hvile han så hårdt trengte, men med råd var han alltid villig til å hjelpe. Jeg vet at han blandt annet ydet Byrd megen og verdifull assistanse før han drog sydover. «Men», sa han, «blir der kalt på mig og bedt om min bistand, eller føler jeg at jeg kan være til hjelp så kommer jeg.»

Der blev bruk for ham. «Italia» forliste og mennesker var i livsfare. Han følte det som sin soleklare plikt å komme dem til hjelp, og uten nølen satte han livet inn. En junidag i 1928 fløi han med flyvebåten «Latham» fra Tromsø, og stevnet mot nord — for aller siste gang.

Jeg var knyttet til «Latham»-ekspedisjonen, og begav mig efter Roald Amundsens ordre avsted til Svalbard medbringende den overveiende del av utstyret. «Latham» skulde fly op til Kings Bay, og efterpå komme ned og hente mig i Advent Bay — men den kom aldri.

Aldri så lenge jeg lever vil jeg glemme den ventetiden der oppe. Uvisshet, engstelse og tvil, og til slutt bitter sorg.

Med døden i hjertet deltok jeg i eftersøkningene først rundt Advent Bay, siden ute i østisen med «Veslekari».

Jeg kjenner og kjente alle teoriene om «Latham»s undergang, men jeg mener at det var helt ut riktig at vi med «Veslekari» blev dirigert ut på østsiden av Svalbard, intet måtte las uforsøkt når det gjaldt å redde Roald Amundsen.

Alt var forgjeves, og dypt bedrøvet måtte vi gi op og vende hjem. To budskap har vi fått, som begge bare har kunnet bekrefte hvad som er skjedd. Han har funnet heltedøden der oppe — en død som var ham fullt verdig. Han gav sitt liv, og han gav det med glede, det vet jeg. Storsinnet levde han, og storsinnet var hans siste handling. Nu hviler han i fred der oppe i isen. Ishavet som han elsket har tatt ham i sin favn, og hele det store øde vil til evig tid gi gjenklang når hans navn nevnes.

«VESLEKARI»

Som medlem av hjelpeekspedisjonen med «Latham» var jeg ankommet til Advent Bay med alt utstyr. Her skulde jeg efter ordre av Roald Amundsen vente til jeg blev hentet op til Kings Bay.

Efter hjemkomsten fra «Norge»-ekspedisjonen hadde jeg gått hjemme og tatt det med ro og hvilt riktig ut — men det er så rart med det — rastløsheten sitter i blodet og man begynner så smått å lengte ut igjen. Med beklagelse hadde jeg sett at det var gått den italienske ekspedisjon galt og nu begynte hjelpeekspedisjonene å strømme nordover. Riktignok hadde italienerne sagt at de selv ønsket å greie floken der oppe men når ulykken hadde funnet sted på norsk terretorium, måtte de finne sig i at regjeringen grep inn. Roald Amundsen hadde vært tilkalt til mange konferanser i Forsvarsdepartementet, men de hadde ikke ført til noe resultat for hans vedkommende.

Han gikk derfor i gang for på egen hånd å få en hjelpeekspedisjon av gårde, men overalt hvor han forsøkte på å skaffe sig en brukbar maskin blev han i siste instans stoppet av sin gamle fiende — pengene. Han holdt på å måtte gi sig, da hjelpen plutselig kom, og det helt uventet. Grosserer Fr. Peterson i Paris, som nok syntes at Roald Amundsen burde være oppe på Svalbard i denne tid, hadde satt sig i sving og hadde, takket være sin innflytelse, fått det franske marinedepartement til å stille flyvebåten «Latham» med full besetning til Roald Amundsens disposisjon for undsetning av «Italia»s mannskap, hvis han vilde motta tilbudet. Grosserer Peterson dekket alle omkostninger. Roald Amundsen aksepterte med takk og noen få dager efterpå finner vi hjelpeekspedisjonens folk i Bergen. Foruten de franske flyvere og Roald Amundsen deltok premierløitnant Leif Dietrichson og jeg i ekspedisjonen. Jeg har kjent løitnant Dietrichson og jeg vet at bedre og dyktigere flyver kunde Roald Amundsen vanskelig få med sig. Det gikk ikke som vi alle håpet — men ned gjennem tidene vil for bestandig Leif Dietrichsons navn uløselig være knyttet sammen med Roald Amundsens når denne ekspedisjon nevnes. Han døde ung — men han ofret gjerne livet for å komme andre til hjelp. Vakrere eftermæle kan ingen få.

Vi norske var kommet til Bergen om morgenen fra Oslo. «Latham» var allerede ankommet kvelden før. Dagen gikk med til å bringe ombord forskjellig utstyr og til å gjøre maskinen klar.

Man må jo selv ved et sådant foretagende som dette ha en mann i land til å greie med, jeg hadde nær sagt det forretningsmessige, og det er da også ganske pussig å se hvor meget sådant arbeide der følger med. Utstyr skal skaffes, telegrammer skal sendes — det er i det hele et arbeide som ikke kan betroes til hvem som helst. Denne stilling hadde løitnant Amundsen, han kjente ekspedisjonens chef og visste nøiaktig hvorledes han vilde ha det. Chefen visste også at hans saker hos ham var i de beste hender.

Om eftermiddagen var allting klart, og vi tok det aller siste farvel. Løitnant Gustav Amundsen og jeg fulgte taubåten ut, og det siste vi så av Roald Amundsen var hans karakteristiske skikkelse sittende akterut på flyvebåten. Plutselig ser vi at han reiser sig op og vinker — avstanden var temmelig stor, flere tusen meter. Vi snudde oss mot hverandre som på kommando efter å ha besvart hilsenen sammen med titusen andre: «Så du det. Det var til oss.» Følelsen var så merkelig intens, og vi reagerte begge samtidig, det var som om vi instinktmessig følte at den hilsen den gjaldt bare oss og ingen annen.

Dagen efter drog jeg med «Ingeren» til Advent Bay, og efterat jeg hadde fått i land alt utstyr begynte en ventetid som jeg aldri vil glemme. Tiden gikk og vi hørte intet om «Latham» og dens besetning.

I Oslo hadde i mellemtiden begivenhetene utviklet sig med rivende fart. Eftersom engstelsen og nervøsiteten steg, steg også trangen til, og bevisstheten om at nu måtte noe gjøres. Man var ikke enige om hvor man skulde søke enten vest eller østenfor «Svalbard». Majoriteten mente at man burde søke på vestsiden, mens en minoritet holdt på, at også de østlige farvann burde gjennemsøkes — ingen mulighet måtte lates uforsøkt. De offentlige hjelpeekspedisjoner koncentrerte alt sitt arbeide på vestsiden og nedla et fortjenstfullt arbeide der, men minoriteten gav sig heldigvis ikke og arbeidet iherdig videre. Til å begynne med var det løitnant Gustav Amundsen som var primus motor her, jeg tror trygt jeg kan si at uten hans initiativ var aldri «Veslekari-ekspedisjonen» kommet i stand. Grosserer Peterson i Paris var med i redningsarbeidet med liv og sjel og hjalp med mange penger, men uten den støtte avisene gav og den enestående offervilje almenheten viste var det nok ikke gått i orden. Pengene strømmet inn på noen få dager og den første ekspedisjon blev sendt ut med den uttrykkelige ordre å holde sig på østsiden av Svalbard. Der blev nedsatt en komité, «Veslekarikomitéen», som skulde dirigere ekspedisjonen, den bestod av redaktør Domaas som formann og redaktør Frøisland, generalkonsul Arth. H. Mathisen og løitnant Gustav Amundsen som medlemmer.

Jeg på min side følte trang til å delta i eftersøkningen. Allerede på turen over fra Norge til Svalbard hadde vi jo hørt hvad som var passert så jeg var meget nedfor der jeg gikk uten å kunne foreta mig noe. Heldigvis kom marinens fartøi «Michael Sars» innom Advent Bay, og da jeg blev spurt om jeg vilde gå med den ut en kortere tur som islos, slo jeg til med det samme.

Fra forsvarsministeren hadde jeg mottatt følgende telegram: «Forsvarsministeren forespør om De kjenner noe til Roald Amundsens flyverute og i tilfelle bes dette meddelt omgående hertil.» Jeg svarte at Roald Amundsen overfor mig hadde uttalt at meningen var å fly direkte fra Tromsø til Kings Bay, men noe mer visste jeg heller ikke. Roald Amundsen har jo alltid vært en overraskelsens mann så det kunde jo naturligvis tenkes at han hadde satt kursen like mot Nobiles leir — men ingen av oss visste jo noe sikkert.

Jeg var ute med «Michael Sars» i åtte dager, men måtte vende tilbake til Advent Bay med uforrettet sak. Jeg skulde vært ute ennu en tur med fartøiet men efter konferanse med admiral Herr på den franske krysser «Strassbourg» blev det bestemt at jeg skulde få bergmesterens skøite for med den å foreta en avsøkning av kysten fra Bellsund rundt Sydkapp til Davis Harbour med undersøkelse av de på denne strekning værende hus og hytter, samt av drivisen i farvannet rundt omkring.

Dosent Hoel som i grunnen disponerte skøiten for en opmålingstur, stillet sig øieblikkelig imøtekommende og overlot mig den, ja ikke nok med det, jeg fikk til og med lov til å disponere hans folk. Den 18. juli la vi ut og tilbragte tiden til den 28. med å løse denne opgave, men det var intet spor å finne efter «Latham». Den 27. møtte vi «Veslekari» som da lå ute på sin første tur, og jeg var en tur ombord. Major Gran som ledet denne tur, spurte mig om jeg vilde overta efter ham, da han skulde reise hjem. «Veslekari» hadde vært på grunn og måtte til Tromsø for eftersyn. Jeg var så nedfor og så så mørkt på situasjonen at jeg ikke kunde svare med det samme. Lysten var nok der, men —. Den 30. mottok jeg imidlertid følgende telegram fra løitnant Amundsen:

«Vil du eventuelt gå ut med «Veslekari» som leder ekspedisjonen Franz-Josephsland. Kan du komme Tromsø, eller skal «Veslekari» hente dig Svalbard. Telegrafer Domaas Sjøfart.»

De andre hadde altså ikke opgitt håpet, men hang ennu i, så hvorfor skulde så også ikke jeg være med til siste sekund? Jeg svarte derfor øieblikkelig løitnant Amundsen:

«Når du vil går jeg med «Veslekari». Telegram fra admiralen «Strassbourg». «Heimland» tar mig Tromsø».

Den 5. august kom jeg til Tromsø. «Strassbourg» og «Veslekari» lå da på havnen.

I konferanse med admiral Herr blev det den følgende dag bestemt at vi på vårt næste tokt med «Veslekari» skulde avsøke et område beliggende mellem to linjer som man tenkte sig trukket fra Victoriasjøen i S.O.-lig retning — og fra Kap Mohn på Nordostlandet til Kong Karls land i S. O.-lig retning.

Den 9. om aftenen kom vi oss av gårde og den 12. passerte vi Hopen på østsiden. Samme dags aften nådde vi iskanten på 77° N.br. og 26° lgd. O. Vi arbeidet oss nu frem gjennem isen et stykke, men måtte snu og ty ut i åpent vann igjen. Flere fangstskuter praiet vi og spurte efter «Latham», men ingen hadde sett noe. Langsomt drev vi til sine tider viljeløst med isen for atter til andre tider å kunne få klort oss et stykke frem. Den 30. lå vi oppe under østkysten av Storøya, som vi inspiserte meget nøie med kikkert. Vi fikk da se en mast som var reist inne på øen. Vi gjorde båten klar under stor spenning. Hadde vi allikevel vært heldige? Skulde vi være så lykkelige å møte dem vi lette efter? Allehånde gjetninger blev fremsatt på veien inn mot land, men dessverre. Det viste sig å være et depot, samt karter nedlagt av D/S «Braganza» som var leiet til eftersøkningsarbeide av italienerne. Det var bestemt for «Italia»s ballongparti og «Latham»s folk.

Herfra gikk vi over mot Gilles land. Her kom vi oss ikke i land for isbaksen kom settende mot oss, så vi forstod at skulde vi ikke løpe den risiko enten å bli skrudd ned eller fryse inne og bli tvunget til overvintring, måtte vi se å komme oss vekk og det litt brennfort. Særlig den siste utsikt var ikke noe tiltalende med en besetning på 18 mann uten vinterutstyr og med en minimal kull- og proviantbeholdning. Vi valgte derfor å trekke oss tilbake samme vei vi var kommet og søkte mot Kong Karls land, imidlertid mottok vi den 4. september ordre fra «Veslekarikomitéen» om å avsøke sydkysten av Sydostlandet — Edgeøen da fangstfolk hadde rapportert at de hadde sett røksøiler i land. Underveis dit møtte vi to fangstskuter og fikk skipperen ombord til oss, og merkelig nok så var dette de selvsamme folk som mente at de hadde observert røken, så her fikk vi da i hvert fall førstehånds informasjon. De opgav oss nøiaktig stedet hvor de haddet sett røken, men sa samtidig at de hadde vært meget langt av.

Den 7. kom vi i tindrende sol op mot Stone Foreland. Vi kunde se alt ganske tydelig. Langs land var der landråk som var bred og dyp nok for fartøiet. Kysten blev befart meget nøie av tre mann i land, samt av motorbåten langs stranden, dessuten kunde utkikken fra tønnen se langt inn over land og isbreen, men der fantes ingen spor av ildsteder eller folk.

Herfra arbeidet vi oss nedover mot Svalbards østkyst idet vi hadde tenkt oss en tur op i Storfjorden, men blev stoppet der av svær is så vi i stedet forsøkte på å gå mot Sydkapp. Den 11. fikk vi ordre fra komitéen om å avsøke havet mellem Hopen og Sydkapp og så senere ned mot Bjørnøya, og endelig den 13. fikk vi telegram om å avslutte eftersøkningen og gå til Tromsø, hvortil vi ankom den 15.

Hele arbeidet hadde vært resultatløst. Under hele turen — i åpent vann, i isen og langs land, blev der aldri spart på hverken skute eller folk. Skibet var ypperlig. Jeg lurte mange ganger på hvordan et så lite fartøi kunde tåle alle de hårde trykk og voldsomme støt det blev utsatt for — men holdt gjorde det, selv om det mangen gang knaket temmelig stygt.

Var skuten god, så var mannskapet det ikke mindre. Det var som om hver mann følte det store ansvar som lå på hans skuldrer. Like fra kaptein Rekdal og ned til yngste mann ombord. Vi var sendt ut for innsamlede midler — det var så å si den norske nasjons private hjelpeekspedisjon efter Roald Amundsen.

Værforholdene hadde vært ytterst slette den hele tid. Vi hadde således, fra «Veslekari» kom inn i isen, til hun forlot Svalbard, bare tre klarværsdager, og det er ikke meget.

Eftersøkningen bragte ikke det resultat som alle hadde håpet på, men vi får alle resignere og slå oss til tåls med, at vi har gjort hvad der stod i vår makt, like fra den lille pike som tømte sin sparebøsse i en avisekspedisjon for å være med å bidra til «Veslekari»-ekspedisjonen, til oss som lå ute i isen og til dem som ledet det hele i Oslo.

Forord

«Fram»

I.

II.

III.

«Maud»

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

«Norge»

«Veslekari»