Amalie Skram

PROFESSOR HIERONIMUS

&

PÅ SCT. JØRGEN

Amalie Skram: Professor Hieronimus

Epub fra Nasjonalbiblioteket, basert på utgave fra 1895, Gyldendalske Boghandels Forlag (F. Hegel & Søn).

Laget på bakgrunn av epub fra Nasjonalbiblioteket, ISBN: 978-82-7965-177-2, basert på utgave fra 1895, Gyldendalske Boghandels Forlag (F. Hegel & Søn)

Layout omarbeidet av Lars I. Næsheim

Amalie Skram: På Sct. Jørgen

Laget på bakgrunn av epub fra Nasjonalbiblioteket, ISBN: 978-82-7965-152-9, basert på utgave fra 1895, Gyldendalske Boghandels Forlag (F. Hegel & Søn)

Layout omarbeidet av Lars I. Næsheim

Professor Hieronimus

AF

AMALIE SKRAM

KJØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1895

I

ÅGUD nej — hun fik det ikke til — — hun fik det ikke til!

Det var aften i atelieret med stærkt lampelys.

Fru Else Kant stod fortvivlet foran staffeliet med det gråt i gråt bemalte lærred. Nu havde hun holdt på nat og dag i over et år, slidt sjælen ud af kroppen på sig, for at få frem, hvad hun havde på hjærte. Men jo længer det led, jo værre det blev. Denne skikkelse der i hjørnet, som skulde være livsangstens symbol — ha, ha! En stakkels tomsing af en fyr med påklistrede, sorte vinger — en maskeradefigur.

Å gud, gud, hvad skulde, hvad skulde hun gjøre! Hun, som dog engang havde kunnet noget, som havde vakt denne dejlige forbitrelse hos de «pene» i publikum. Men nu havde det sagt stop. Pludselig stop.

— Ja, hun kunde jo gi sig til at male og male, søde, yndige billeder med smilende landskaber og flitterstasfigurer. Men det kunde hun altså ikke.

Bare hun kunde lægge malingen ganske på hylden, aldrig mere røre ved en pensel. Tænk for en fred, der da vilde sænke sig over hende. Leve sit liv optat af disse, hver dag tilbagekommende småpligter, hvis opfyldelse skabte tilfredshed for hende selv og velvære for hendes kjære. Bli kvit denne utålelige byrde, der altid ved dag og ved nat lå over hende som en mare. Og havde hun endda bare havt dette ene, kunde hun git sig ganske hen til sit arbejde, og i alle andre forhold ladt fem være lige. Men når ikke alt i huset med barnet og maden og stellet og pigerne gik, som det skulde, led hun forfærdeligt og anklaged sig selv som den, der var forsømmelig og efterladende.

Nej, der skulde kjæmpekræfter til for at gjøre fyldest på så mange områder. Paulus havde evindelig ret, da han forbød kvinder at optræde offentlig. Gifte kvinder skulde han ha sagt — skjønt nej — de, som ikke var gift, kunde jo bli det.

Å for en jammer. Skulle se på dette forfærdelige smøreri, der sved hendes sjæl som ildsluer. Ha klart og levende i sig, hvordan det skulde være, og så — —

Denne kamp mellem det, hun vilde male, og det, hun malte, skabte et sammensurium af elende, der grov sig ind i hendes hjerne, filtred sig om alt, hvad hun hørte og opleved, lammed hendes energi og knækked hendes vilje. Gjorde hende dertil så urimelig og vanskelig at omgås. Hendes stakkels mand — så oprevet og fortvilet som hun var — ja fortvilet indtil døden, fordi hun måtte, måtte få sit arbejde færdigt, og så sin uformuenhed frygteligere og sikrere for hver dag, som gik.

Hun satte sig på en puf, foroverbøjet med albuerne på knæerne og ansigtet skjult i hænderne, og mens hun rokked frem og tilbage, gråd hun med en dæmpet, jamrende hulken, der af og til afbrødes af en heftig hoste.

Hvad kunde det også nytte, om hun kom bort en tid, hvorom hun af og til havde talt med sin mand. Hun tog jo sit indre med sig, sin kval og kvide over det ufuldførte arbejde, sin længsel efter mand og barn, den dejlige lille gut, som hun ikke kunde undvære en dag, uden at føle et nagende savn. Og så havde hun heller ikke råd til at rejse, ikke råd til nogen verdens ting, nu, hun så længe intet havde fåt færdigt og intet havde solgt.

Hun følte en rykning gjennem baghodet, og retted sig op med et sæt. Så strøg hun hånden varsomt fra nakken opover, og kneb øjnene sammen.

Ja, det var jo ikke så underligt, så søvnløs, som hun havde vært nu snart i et år. Hele sommeren da hun lå dernede i Schweits med barnet, havde hun ikke sovet ordentlig en eneste nat. Ofte ikke fåt blund i sine øjne fra hun la sig om kvælden, og til hun stod op om morgenen, fordi den lille, som hun for pigens upålideligheds skyld måtte ha hos sig, lå urolig og vælted sig i den lille jernseng, der hver gang gav en knagende lyd. Så havde hun ligget og læst den hele, lange nat ved lampelys, og om morgenen, når gutten var badet og påklædt, og gik ud med barnepigen, havde hun lagt sig igjen, og forsøgt at sove lidt, men var som oftest blet forhindret af dagens travle lyde. Og så dette forgræmmende slid med det store billede, som hun naturligvis havde ført med sig, og som hun aldrig fik videre og ikke kunde få videre. Altid hang hun over det, fordi det uafladelig suged hende til sig, og fordi den sjælslidelse, hendes frugtesløse stræv voldte, blev endda større, når hun flygted fra arbejdet. Og søvnløsheden var blet ved, hele vinteren hjemme. Hun var ligesom kommen i vane med ikke at sove, hun, som netop altid havde trængt så megen søvn. Uden nattesøvn kunde ingen klare sig i længden. Selv det stærkeste menneske måtte bukke under. Derfor var hun nu, som hun var. Å gud, disse rykninger, der ligesom kløved hodet i to dele, så hun undertiden havde trang til at surre bånd fast omkring det. Og ingen forandring, ingen udvej til at undslippe. Leve livet naglet fast til den marterpæl, hendes arbejde mere og mere var blet hende.

Hun tørred ansigtet og blev siddende ubevægelig, mens blikket stivned i kummer. Så kom hostebygerne igjen, lange, anstrengende, så at øjnene fyldtes med vand.

Sligt et vrag, hun var blet.

Og hun kunde ha mod til at optræde som dommer og anklager ligeoverfor andre. Kirsten, som hun havde sagt op, fordi hun stjal, og gjort ulykkelig for livstid, for nu var hun begyndt at drikke for at døve sorgen. Hendes hjærteskjærende gråd, da hun fik at vide, at det var kommet op —. Hun hørte den i ørene og så pigens hvide, opspilte ansigt. Og ingen plads havde hun fåt. Hvad skulde der bli af hende? Hun vilde naturligvis gå til grunde, og det var hendes skyld. Å den arme, arme Kirsten — Jeg bér Dig om tilgivelse, om tilgivelse — —

Ja, hvor hun vendte sig hen, og hvad hun end tænkte på, var det altsammen ondt og tungt. Gutten, som hun îkke kunde få til at spise nok, og som lå der om aftenen time efter time uden at ville sove. Andre folks børn både sov og spiste, men hun bar sig naturligvis forkjert ad med ham. Sådan i et og alt. Der var intet lyspunkt — intet, intet. Og det vilde stadig bli værre og værre. Hun fik jo aldrig tid til at gjenvinde sine kræfter, hun, som havde denne nervøse hoste, der især om natten var aldeles desperat, og trætted hende ud, så hun knapt orked at stå op om morgenen. Hjernen fik aldrig hvile. Altid var den i boblende kog om de samme og samme grublerier. — At dø var det eneste tiloversblevne. Nedlægge kampen. Forsvinde fra et liv, der kun var lidelsesfuldt, og som hun gjorde lidelsesfuldt også for andre. Det var umoralsk at bli ved med at leve, når man intetsomhelst duede til, når man vidste med sig selv, at man kun var til byrde og plage for dem, man så gjerne vilde yde det meste og bedste, og endydermere vidste, at det aldrig blev anderledes.

Det var dog underligt, hvor længe et menneske, selv det ulykkeligste og mest forpinte, kunde vakle og betænke sig, når det gjaldt om at kaste byrderne fra sig ved at udslette sig selv fra de levendes tal. Dybt rodfæstet måtte den være, denne gru for at glide ind i tilintetgjørelsens evige mørke, siden hun endda blev ved med at slæbe sig over dagen, gjennem natten — over dagen gjennem natten.

— Nå ja, men denne sidste udvej løb jo ikke fra en.

Hun rejste sig hastig, gik hen til staffeliet og begyndte at male med optrukne bryn og tæt sammenknebne læber. Ret som det var, måtte hun holde inde for at hoste. Det gjorde ondt for brystet og værked i skulderbladene, og knæerne var så matte. Men hun ænsed det altsammen ikke — bare blev ved.

Med ét opklaredes hendes mine, øjnene fik et udtryk af levende glæde, og hele ansigtet strålte. Nu fik hun det til — endelig — endelig! Hun la paletten fra sig, trådte et skridt tilbage og betragted billedet.

Pludselig fôr hun sammen. Var det ikke gutten? — Hun lytted et øjeblik og skyndte sig så gjennem spisestuen ind i barneværelset, hvor der brændte natlampe. Der lå barnepigen og snorked med åben mund, og i den lille seng på den anden væg sad gutten oprejst med fægtende arme.

«Søde lille Tage min,» Else bøjed sig over ham og fik ham i en fart kysset lysvågen. «Hvad er det, gutten min? Skal jeg synge for Dig?»

«Ja, den om pusekatten, mamma.»

Else la gutten ned på puden og dækked ham til. Så sang hun på en slæbende melodi:

Pussekatten ligger under ovnen

Og klager al sin nød.

Den har så ondt i hode’ sit,

Den tror, det blir sin død.

«Død, hvad er det for noget, mamma?»

«Det er så’n som bedstepappa er.»

«Skal man så ikke mere komme i seng om aftenen og drikke kakao om morgenen, mamma?»

«Nej, for så er man død.»

«De, som er død, har det godt. De har mamma.»

«Nu må Du ikke snakke mere, men skynde Dig at sove. Husk, det er midt på natten.»

«Hvad er natten for noget, mamma?»

Glæder eder alle småmusene,

For nu er pusekatten død,

Nu kan I gå i spiskamere’

Og spise smørrebrød.»

«Tog de ost på, mamma?»

«Nej. Men nu snakker Du jo igjen.»

Døren fra spisestuen gik op, og en høj, bredskuldret mand med mørkt, skaldet hode kom ind.

«Pappa!» råbte gutten, og sad med et sæt oprejst i sengen. «Tage er sulten. To stykker smørrebrød med leverpostej, og et med steg og et med ost!»

Kant gik hen til sengen, bøjed sig over barnet og sa dæggende: «Så Du er sulten, pus?» «Gå nu Du ind og læg Dig,» vendte han sig bønlig til Else. «At Du nu sidder her igjen. — Og gutten, som Du ikke gir fred til at sove.»

«At Du vil sige så’nt, Knut. — Jeg, som er så fortvilet, når barnet ikke sover.»

Tage havde stående oprejst i sengen slåt armene om farens hals. «Jeg vil ind i spisestuen med Dig,» sa han indsmigrende.

«Ikke gjør det,» bad Else.

«Kanske det er ligegodt at trætte ham ud. Så sover han desto bedre bagefter.» Kant svøbte teppet om gutten, tog ham på armen og gik ind med ham i spisestuen. Der satte han sig ved bordet med barnet på skjødet, og gav ham mad.

Else fulgte efter, og satte sig ligeledes ved bordet.

Tage kom i ypperligt humør. Han trak Kant i skjægget, mens han småsnakked ustanselig og af og til béd i et stykke smørrebrød, som han derpå putted faren i munden. Så havde han fåt frigjort fra teppet den ene fod og holdt den pludselig op i ansigtet på Kant, der var ligeså henrykt som barnet.

Else smilte bekymret, og rysted hodet. «Du ser jo, at han ingenting spiser,» sa hun. Men straks greb så Tage et stykke smørrebrød, og forsikred, at han var meget, meget sulten, og at han vilde spise det altsammen.

«Kan Du ikke gå ind og lægge Dig, Else?» bad Kant igjen. «Du véd ikke, hvordan Du sér ud.»

«Gå ind og lægge mig — hvad skulde det være godt for? Sove gjør jeg jo ikke alligevel. Og især nu, da Du sidder der med gutten!»

«Hvorfor græder mamma?»

«Jo, for mamma er syg. Stakkels lille mamma.»

Else gik tilbage til atelieret, og tog atter fat på at male, mens hun hvert øjeblik trådte lidt tilbage og stirred på billedet med uroligt spørgende blik.

Gud véd, tænkte hun tvilende, det er vist alligevel ikke blet bedre. Han var også så træt, at hun rysted på hænderne. Og så denne hoste. Men hun måtte holde på. Måtte. Imorgen, når hun stod op, var hun jo endda trættere, og hele dagen vilde det være op i det samme. —

Knut også, som ikke kom ind igjen! — Nu sad han der og vented på, at barnet skulde falde i søvn istedetfor ganske rolig at gå sin vej, eller da ialtfald nøje sig med at vække barnepigen! Knut talte om hende — de altfor mange hensyn, hun tog til barnet, men han var sandelig ikke bedre selv, snarere værre.

— — — Å, dette træk ved munden, dette forfærdelige, opsætsige træk ved munden — —! Hun skygged med hånden for øjnene og så på, hvad hun havde malt. Nu havde hun da fåt det til en ren mumiemaske. — Med penslen og paletten i hænderne tripped hun sagte jamrende op og ned. Så malte hun igjen, mens hodet blev glødende hedt, og sveden sprang frem på hendes pande. —

«Nej men Else da,» Knut var kommen ind. Han så forfærdet på hende og gik hen og vilde ta penselen ud af hendes hånd.

«Jeg er jo nødt til at nytte de få øjeblikke, jeg synes, jeg kan arbejde, enten det så er nat eller dag» — hun vristed sit håndled frit fra hans fingre. «Sover Tage?»

«Ja.»

Knut gik et par ganger langsomt op og ned med sænket hode. Så standsed han bagved Else, der stadig malte. Han retted nakken og syntes at ville sige noget, men opgav det og gik atter op og ned.

«Klokken er halvto, Else. Du véd jo, at denne natteiver altid kommer, når Du er som dårligst. Hold dog op for himlens skyld. Jeg bér Dig, Else.»

«Gå Du bare ind og læg Dig, og lad mig skjøtte mig selv. Jeg er forresten slet ikke syg. Det er meget værre med Tage, som ikke hverken spiser eller sover. Vil Du ikke tale alvorligt med Tvede om det?»

«Vær nu god, Else,» Knut tog med mild vold paletten fra hende. «Du ødelægger Dig, og Du ødelægger også mig,» han talte lavt, og om de optrukne øjenbryn lå der et udtryk af dyb bekymring.

«Kom nu,» vedblev han, da Else stirred åndsfraværende uden at svare. «Du må se til at få sove lidt, — jeg skal gi Dig et Pulver.»

«Å, hvad nytter pulvere,» mumled Else. «Ikke om Du så gav mig 100. Vil Du ikke tale alvorligt med Tvede om barnet?»

Knut vendte sig bort og begyndte atter at gå på gulvet. Else gjentog sit spørsmål.

«Barnet fejler jo ingenting,» sa Knut forpint.

«Du vil altså ikke tale til ham?»

«Jo, jeg skal nok. Slå Dig bare tiltåls.»

«Imorgentidlig straks?»

«Ja. Vil Du så lægge Dig?»

Else gik bort og satte sig på chaiselonguen.

Knut så lidt på hende. Så satte han sig også et stykke borte.

Med ét stod Else og malte igjen.

Knut rejste sig og forlod stuen. Han fik prøve at gå ind til sig selv og lægge sig. Det var uudholdeligt at se hende stå der og slide sig op.

Efter en halv times forløb kom han listende ind igjen i slåbrok og tøfler. Else stod fremdeles og malte.

«Uf, hvor Du skræmte mig,» udbrød hun og vendte sig om med et pludseligt sæt. «Vil Du da gjøre mig rent fortvilet ved at gå oppe om nætterne og la det være mig, der hindrer Dig i at få ro?»

Knut virred hjælpeløst med hodet.

«Se lidt på, hvad jeg har malet iaften,» sa så Else, «og sig, hvad Du synes.»

«Ikke nu. Jeg må være frisk og klar for at kunne se, og jeg er dødtræt.»

«Naar jeg nu bér Dig saa indstændigt. Jeg skal straks gå til ro bagefter.»

«Det er jo netop det, Du ikke gjør,» sukked Knut. Så gik han hen og betragted billedet med mysende øjne. Else stod spændt og vented.

«Ja, jeg véd ikke, Else. Jeg siger Dig jo, at jeg ikke kan se på denne tid af natten. Det er vist godt det, Du nu har malet.»

«Vist — tror Du ikke, jeg kjender Dig? Du skulde meget heller sige din mening. Å gud, å gud, så er og blir det da forgjæves», hun gråd og gik hensigtsløst om i atelieret. Knut fulgte efter og talte og bad, men hun hørte ikke på ham.

«Nu skal jeg forresten gå til ro,» sa hun omsider, og tørred sit ansigt. «Nu har jeg intet arbejde mere. Hvor det dog var godt, at Du sa, hvad Du syntes. Tak for det» — hun tog op fra en bordskuffe en liden flaske.

«Hvad vil Du med den?» spurgte Knut, som havde iagttat hende opmærksomt.

«Ingenting. Lad mig bare være.»

«Nej Else! Giv mig øjeblikkelig flasken. Jeg véd, hvad Du pønser på.»

Else så stivt på ham. Han stod rolig med hånden fremrakt og et blik, der syntes overfyldt af sorg, og samtidig var så træt og modløst.

En underlig mand den Knut. Han havde jo den samme opfatning af tilladeligheden i det at ta livet af sig som hun. De havde tit snakket om det. Og dengang da hans unge slægtning holdt på uhjælpeligt at gå tilgrunde, og hun engang havde sagt, hun var bange for, det endte med, at han skjød sig, havde Knut rolig svaret: «Det vilde ikke være det værste.» Men når det kom til stykket, som nu med hende, optrådte han som en almindelig politibetjent. Det havde han også gjort engang før, da hun for nogle år siden havde syntes, at der ikke var andet tilbage end at dø.

Var det fordi han holdt så meget af hende?

Ja, han holdt af hende, men altså ikke nok til at ville unde hende døden. Så havde han heller ikke mod til at forholde sig som passiv tilskuer, når det gjaldt dette sidste, sidste skridt. «Der maa gribes til foranstaltninger,» stod han nu og tænkte. «Jeg kan ikke være rolig et sekund på dagen.»

Ja, hvis foranstaltningerne kunde nytte noget, hvis hun igjen kunde bli som i gamle dage, kunde sove, arbejde, få noget færdigt — være glad. — Men det trode ikke Knut, og ikke hun heller. Nej, nej, nej! Hun kunde se det på ham, at han ikke trode det. Men da var det rent ud lumpent af ham, at han ikke lukked øjne og øren og lod hende fare, som hun vilde.

«Det er usselt af Dig,» sa hun.

«Giv mig flasken,» svarte Knut og så ubøjelig ud.

«Men hvorfor? Vilde Du nu ikke tænke i dit inderste indre, når det først var sket: «Jaja, det var tungt, at det skulde ende sådan, men dog det eneste og bedste?»

«Nej,» sa Knut.

Else fôr sammen ved det «nej». Der var i hans tonefald og mine så megen smerte og kjærlighed og urokkelig forvisning. Skulde det være muligt, at han ikke syntes, det var bedst, hun døde? Det var, som om en hård klump inde i brystet begyndte at smelte.

«Så skal jeg heller ikke gjøre det,» sa hun sagte. «Men Du maa vise mig den tillid at ikke ta flasken fra mig.»

«Det kan jeg ikke. Husk paa disse mange nætter, jeg har gået her og ligefrem kjæmpet med Dig om dit liv. Hvad véd jeg, og hvad véd Du, hvad der stikker Dig i næste nu?»

«Men nu må Du tro mig,» brast det lidenskabeligt ud af Else. «Jeg kan ikke holde ud, at Du ikke tror mig!» Hun kasted sig plat ned på gulvet, og gråd og hulked højlydt.

«Jaja Else. I guds navn, så tror jeg Dig.»

Else rejste sig op og blev rolig. Flasken la hun tilbage i skuffen, som hun låste.

«Vil Du så gå til ro, Else?»

Else vilde svare, men så begyndte hosten igjen. Det var, som hun skulde slides istykker.

«Du maa ikke se så bedrøvet ud, Knut.»

«Jeg synes ikke, der er synderlig anledning til andet,» mumled Knut og strøg sig over panden.

«Nej, din stakker.»

Langt om længe lykkedes det Knut at få hende til at lægge sig. Hun klædte sig af med en skræmt mine, og så sig hvert øjeblik ængstelig lyttende om. Knut gav hende et pulver og gik ind til sig selv.

Men neppe havde Else lagt sig til, før hun atter blev overfaldt af hosten. Hun sad oprejst i sengen, og det lød tilsidst som hikkende, hivende krampe.

Der kom disse stampende hovslag op over trapperne ind gjennem entrédøren, som sprang op af sig selv. Hurtig, taktfast gik det. Soveværelsesdøren gled op, og ind suste langsomt dette tog af brune, skjønne hester, som Else ofte havde sét i den senere tid. Hestenes hoder og overkroppe var stive og livløse, og istedetfor øjne var der store sorte huller, men de fine spinkle bén løfted og strakte sig og førte toget afsted, ind i spisestuen og atelieret, ud gjennem entréen og ind igjen i soveværelset, taktfast, gjengangerlig uforstyrreligt. Om igjen og om igjen. Og Else sad i sengen hostende og stirrende, og undred sig, men var ikke bange.

Så pludselig stod Knut der, og hestetoget var som sunket i jorden.

«Du får ta dine opiumsdråber,» sa han. «Dette er værre end det værste.»

Men Else vilde ikke. Hun havde tat den foregående nat, og hun turde ikke gjøre formeget af det.

«Så Du ikke hestene?» spurgte Else .... «Stuen var fuld af dem da Du kom. Det er da også sørgeligt, at Du hverken kan se eller høre.»

«Gå Du bare,» vedblev Else, da Knut ikke svarte. «Jeg er så vant til at ligge slig.»

«Ja, jeg må,» svarte Knut. «Jeg falder sammen af træthed, og imorgen har jeg meget at gjøre.»

«Men det løfte, jeg gav Dig, om ikke at bruge flasken, gjælder kun for inat,» råbte Else efter ham. «Så meget Du véd det.»

Som en søvngjænger famled Knut ind i sit værelse og la sig. Han svøbte tepperne tæt om sig, vendte sig imod væggen, og faldt straks hen i en slummer, gjennem hvilken lyden af Elses hoste lå som et tryk over hans bryst.

Med ét fôr han forskrækket i vejret, sprang ud af sengen og åbned døren til entréen. Der stod Else og iførte sig sin lange kåbe.

«Hvad er det nu igjen?» spurgte Knut hårdt og greb hende om skuldrene.

«Jeg kan ikke få fred,» jamred Else. «Jeg tænker uafladelig paa Kirsten, som vi har jaget. Nu vil jeg hen til hendes mor og spørge efter hende.»

«Nu, på denne tid?»

«Det er jo midt på dagen.»

«Ikke tale om det. Øjeblikkelig i seng med Dig.»

Else vedblev: «Jeg hører stadig det ord i mit øre: Du onde tjener, al gjælden eftergav jeg Dig, fordi Du bad mig. Burde det så ikke også Dig at —»

Knut tog tøjet af hende, og fik hende omsider til atter at lægge sig.

Og saa faldt hun endelig i søvn.

II.

KLOKKEN 10 den næste morgen var Knut hos huslægen og vennen, dr. Tvede.

«Nu må Du sige, hvad der skal gjøres,» sa Knut. De havde snakket en stund frem og tilbage om Elses tilstand.

Dr. Tvede svarte ikke straks, bare så på Knut med sine milde, dybtliggende filosoføjne.

«Der er foreløbig kun ét at gjøre», sagde han så. «Vi må skaffe hende ro. Hun må hjemmefra og på et hospital. Andre steder er der ikke den ro, hun skal ha».

«En eller anden privat klinik?» spurgte Knut tøvende.

«Tror Du, din kone vil finde sig i at bo sammen med en bunke hysteriske fruentimmer?»

«Å nej — naturligvis —»

«Vi har jo professor Hieronimus. Han er den bedste, og for ham har hun respekt. Hun har læst en af hans afhandlinger og flere gange talt til mig om ham.»

«Hun skulde altså indlægges på hospitalet under ham?»

«Ja. Når han har skaffet hende ro og haft hende der en 8—10 dage, siger han Dig, hvad der skal gjøres. Jeg indsér ikke, at der er noget andet at råde Dig til. Jeg skal skrive en seddel, gå med den til Hieronimus på hospitalet. Du træffer ham nu. Tal med ham, og tal så med din kone. Hun må naturligvis selv ville.»

Knut stak sedlen til sig og gik.

Der var dog et håb i dette.

III.

KANTS sad ved frokosten.

«Jeg spiser nu ikke, mamma,» forsikred Tage, der sad ligeoverfor Else med en stor spisesmække om halsen, og stak til spejlægget og det småtskårne kjød på sin tallerken. «Jeg gjør det nu ikke alligevel. Jeg gjør ikke.»

«Når Du ikke vil spise, så kan Du gå fra bordet,» sa Knut med en bevægelse, som om han vågned op. Han trykked på bordklokken, og barnepigen kom ind og fik ordre til at gå tur med Tage.

«Jeg har talt med Tvede idag,» sa så Knut. «Har Du noget imod at lægge Dig ind på hospitalet hos professor Hieronimus?»

«Har Tvede virkelig fundet på det af sig selv?» spurgte Else, og der kom et næsten fjendtligt udtryk i hendes øjne.

«Ja, han har. Nu gjælder det bare, at Du vil?»

«Jo, jeg vil gjerne,» svarte Else, mens hendes øjne langsomt fyldtes med tårer. «Jeg må med magt rives bort fra mit billede, ellers kan det gå galt. For jeg er jo altså ikke normal.»

«Bli dernede nogle dage,» fortsatte Knut. «En halvanden ugestid i det højeste. Det vilde Du vel sagtens kunne finde Dig i?»

«Jeg kan finde mig i alt, bare jeg får fred og ro. Lidt puslearbejde kunde jeg vel sagtens ta med. Skitserne til «Børnenes Julebog» f. eks?»

«Naturligvis. Så får vi høre hans mening, om Du bør ta til Schweitz en tur, eller lægge Dig på landet lidt.»

«Det skal bli godt at få tale med en mand som Hieronimus. Forklare ham, hvordan jeg har det i ét og alt. Du må gå ned til ham endnu idag.»

«Jeg har alt vært der.»

Else blev lidt blegere i kinderne.

«Hvad sa han?»

«Han havde ikke tid, men bad mig komme igjen klokken tre og ta Dig med. Han gjorde et udmærket indtryk, rolig og betænksom. Forresten ligned han en lægprædikant i sin luvslidte overfrakke. Men det var vel hospitalsdragten. Vær så parat præcis halv tre.»

Else gik ind i atelieret og så på sit store billede. Galt og umuligt var og blev det —. Hun krymped sig sammen under den fortærende smerte over egen hjælpeløshed, der stadig fyldte hendes indre, og som hvergang hun stod foran billedet ganske tog magten fra hende. — Intetsigende, uden liv, meningsløst. Det var, som om en stor klam hånd greb om hendes hjærte, så hun kun med møje kunde trække vejret.

Om hun forsøgte endnu engang, nu i sidste øjeblik, da hun havde opgit alt og skulde flygte fra det —. Tænk, om det kunde lykkes! Hun syntes, hun havde læst eller hørt om lignende tilfælde. Fik hun bare noget af det til, udtrykket i øjnene f. eks.? Hun vilde få håb og mod og nye kræfter.

Ilfærdig begyndte hun at male, men det varte ikke længe, så kasted hun paletten og vendte sig bort. Sådan gik det jo altid. Hvor mange gange havde hun ikke i vanvittig trang til at vælte sorgen fra sig og fatte nyt håb tænkt, at netop nu var øjeblikket, da ånden vilde komme over hende, men altid havde hendes anstrængelser vært forgjæves. — Nej, hun måtte bort, bort fra altsammen, fra arbejdet, fra mindet om arme Kirsten, fra synet af Tages vantrivsel. Det skulde rigtig bli godt at komme ned til Hieronimus.

Ja — fik hun nu bare slippe for at tænke på billedet, at hun ikke kom til at sidde dernede og male og male, og se foran sig, hvordan det skulde være, og brænde efter at begynde på nyt. Men hun vilde gjøre alt for at skyve tankerne fra sig, sove sig helbred og kræfter til under freden og stilheden dernede. Otte—ti nætters søvn vilde gjøre underværker.

Hun løfted blindrammen med det store lærred ned fra staffeliet og stilled det op mod væggen, med bagsiden ud. Så gik hun ind i barneværelset og efterså Tages tøj. En bluse, hun havde i arbejde, mangled knapper og snore. Den gjorde hun færdig, samled i en bunke, linned og strømper, som skulde repareres af barnepigen, og la alting pent tilrette, hvorpå hun satte sig ved bordet med det tunge hode hvilende i hænderne. Øjnene føltes svidende stive af den lange søvnløshed, det snurred i panden, og hun kjendte en pludselig svimmelhed. Uvilkårlig greb hun efter støtte. Mat og dødsens søvnig lod hun armene falde ned på bordet og ansigtet på de sammenlagte hænder. — —

— Der var underlige lyde omkring hende, tunge sukke og en ensformig sutren, blandet med rassel af visne blade. Hun vilde løfte hodet for at se, hvad det var, men kunde ikke få det op, alt det, hun stred og sled. Endelig lykkedes det. Hvad er dette, tænkte hun. Der var så stort omkring hende, og så højt til loftet, og lyset var grålig blegt, som af fjernt og diset måneskin. Og der langs væggene stod senger i rækker med hvide lagen og nedstukne tepper, under hvilke der lå mennesker, som var stivt udstrakte, og som jamred sig. Alt imellem letted de hoderne og bad med hjærteskjærende stemmer om, at de stramme tæpper skulde løses, men ingen svarte. Ved siden af den høje, smale dør midt imod stod en skikkelse med bundne hænder i lang hvid lysende kittel og fastholdtes til væggen af et tykt, mørkt reb, der var surret om livet. Øjnene var opspilet, uden pupiller, med store fremstående hvider, og ud af munden hang en lang begfarvet tunge. Else vilde rejse sig, men det var hende umuligt at røre et lem. Stiv af rædsel stirred hun på døren. I et par spring vilde hun kunne nå den. Men hvis den nu var låset, og der ingen nøgle sad i —. Ja, den var låset, og uden nøgle, hun så det tydeligt. Da følte hun sit legeme bli til en lam masse, og hun begyndte at glide ned af stolen, men i det samme åbnedes døren lydløst, og 4 mænd kom stille ind, bærende mellem sig en lang lys kiste med et bueformet halvtag oppe ved hodegjærdet. Halvtagets åbning fortil dækkedes af en glasrude, og gjennem denne så Else et menneskehode, der lå på skjæve med et indfaldent udslukt ansigt, hvis farve syntes blysort mod kistepudens hvide betræk. I samme øjeblik vidste hun, at det var Knut, og at han var død. Kjæmpende for at få lyd udstødte hun et skrig, lod sig falde næsegrus mod gulvet og vågned.

Hun fôr op fra stolen, midt frem i stuen, hvor hun blev stående og så sig om med forvildede blikke.

Døren fra spisestuen blev stilfærdigt åbnet, og hendes mand stak hodet ind. Ude af sig selv, med oprakte arme, højt hulkende styrted Else imod ham, rev døren helt op og kasted sig om hans hals.

Knut havde møje med at få hende beroliget. Han vilde, hun skulde lægge sig på chaiselonguen i atelieret — der var endnu 5 kvarter, til de skulde gå, men Else klynged sig skjælvende til ham og trygled ham om ikke at forlade hende et eneste øjeblik.

Omsider flk han hende til ro på chaiselonguen, hvor hun blev liggende med vidåbne øjne og stirred og stirred på drømmens syn, mens hun om sig følte som en verden af rædsel og elendighed. Tit havde hun tænkt, at hun var det mest forpinte menneske på jorden. Nu dukked det op i hendes forestilling, at der for menneskenes børn gaves lidelser og pinsler af anden og grufuldere art end hendes. Ved hver mindste lyd fôr hun sammen, og rakte ræd hånden ud efter Knut, som sad med en bog i en lænestol tæt ved.

IV.

DA de var ved hospitalet, mangled klokken et helt kvartér på tre, hvorfor de drev op og ned i en sidegade, begge to nervøse og spændte, og uden at tale noget videre.

«Hvad er klokken nu?» spurgte Else.

«Der er kun gåt 7 minutter.»

«Er det muligt!»

De gik videre, og tausheden blev kun afbrudt, hvergang Else gjentog sit spørsmål om klokken. Knut svarte stadig det samme, at der kun var gåt nogle få minutter.

«Aldrig har jeg vidst, at et kvartér var så langt,» udbrød Else. «Men tror Du ikke, at uhret dit står?»

Knut rysted hodet, og Else gav sig til at tælle indvendig. Hvergang hun kom til 60, skulde der være gåt et minut, og så begyndte hun forfra.

«Nu véd jeg da, at klokken er tre,» sa hun med ét og stansed.

Der var endnu 4 minutter tilbage, men nu kunde de begynde at gaa ind, mente Knut.

De kom gjennem hospitalsporten og passérte en del store gruslagte gårdsrum med indhegnede anlæg, hvor bedene var sorte og muldede, og træerne brune og vinternøgne. Da de havde nået det inderste gårdsrum, pegte Knut på et mindre toetages stenhus, der lå lidt borte fra de andre lange bygninger, og sa: «Der er det.»

Else tilkasted Knut et blik, der spurgte, om han ikke syntes, hun var modig, og gik rask op ad den lille trappe ind i gangen, hvor der på døren tilhøjre stod skrevet et bibelsprog, som Else omhyggelig studerte.

«Skal vi banke på?»

Knut banked på, og da ingen svarte, åbned han døren og lod Else gå foran sig ind.

Det var et aflangt skummelt rum, med bart gulv, gule bænker langs væggene og en stor spyttebakke fremme på gulvet. I værelset befandt sig to mandspersoner, en bonde, som sad foroverbøjet, med hænderne nede mellem knæerne og hodet dybt ludende, og en yngre fyr, der ligned en håndtværker eller skolelærer med et gulsmusket, sygeligt ansigt og en mængde uklippet, vissentørt hår.

Knut og Else satte sig på bænken ligeoverfor håndtværkeren, der syntes fordybet i en avis, som han holdt udfoldet mellem hænderne. Lidt efter gløtted han sky op fra bladet, og da han mødte Elses blik, der betragted ham, smilte han halvt forlegen, halvt hoverende, som vilde han sige: De forstår da vel, at det ikke er for min egen skyld, jeg sidder her.

Der var stille i værelset. De eneste lyde var de dybe sukke fra den ludende bonde, hvergang han spytted, hvad han tidt gjorde, og skjønt han hverken forandred stilling eller løfted hodet, traf han dog altid midt i spyttebakken, som stod mindst en alen borte fra ham.

Døren fra gangen gik op, og en lang mand med hjemmegjort værkensfrakke, smalt tætklippet hode og uldskjerf om halsen trådte ind. Else fik hjærtebanken og så spørgende på Knut, men forstod straks, at det ikke var Hieronimus. Manden blev et øjeblik stående og så sig om, så gik han på tæerne langsomt hen i værelsets fjerneste hjørne og satte sig med ryggen tæt op mod krogen.

Der gik endnu nogle minutter. Håndtværkeren læste i bladet, bonden sukked og spytted, og manden i krogen sad stiv og stille som en støtte.

Da hørtes fra trappetrinene udenfor lette, løbende skridt, som fortsattes inde i gangen. Døren blev hurtig åbnet, og ind kom en vims og spinkel herreskikkelse med et koldt, blegt ansigt uden skjæg og glatkjæmmet hår. Han gik tværs over gulvet uden at se til højre eller venstre, og gjorde i forbifarten tegn til den ludende bonde, der havde rettet ryggen og nu stod op og fulgte den vimse herre ind i sideværelset.

«Nej, er det sådan, han sêr ud», hvisked Else. «Men jeg syntes ikke, hans klær var luvslidte».

Knut smilte og hvisked tilbage: «Ikke disse».

Lidt efter kom bonden ud igjen fra sideværelset, og på dørtærskelen stod Hieronimus. Han så et øjeblik skarpt paa Else, vinked så næsten umærkelig med hodet til Knut, der rejste sig og gik ind til ham.

Hvem var det dog, Hieronimus’ blik minded Else om? Hun grunded over det, og så kom frem for hendes indre øje et menneske, der var bedrøvet og talte indtrængende, og lidt efter et hvidt slips under en spids hage og noget vandkjæmmet hår, og så endelig en prækestol. — En prækestol? — — Ja, nu havde hun det! — Den unge teolog, hun havde truffet for mange år siden i onkelens præstegård, og som havde præket en gang onkel John var forkjølet. Ja, ham var det — dette fromme fanatiske menneske, hvis øjne havde et udtryk, som om han gik og sørged over verdens synd, og ikke alene sørged, men tillige var fuld af nidkjærhed og vrede på Vorherres vegne. Hun havde ofte talt med ham om religiøse ting, og var kommen til at holde af ham, fordi han var så ærlig, og hans sind så rent. Gudskelov for det ikke var et usympatetisk menneske, Hieronimus minded om, siden han nu engang slet ikke ligned, hvad hun havde tænkt sig. Og gudskelov. for hun havde fundet ud, hvem det var, han minded om, så havde hun da ikke også det at gruble over.

Knut kom tilbage og så gik Else ind til Hieronimus. Han sad sidelæns ved et skrivebord, tilbagelænet i stolen med det ene bén kastet over det andet, og holdt mellem hænderne en liden gjenstand, som han vendte og drejed. Med en svag hodebevægelse tilkjendegav han Else, at hun skulde ta plads på en stol ved hjørnet af skrivebordet.

«De har det nok ikke rigtig godt,» begyndte Hieronimus med en spids, bleg stemme og betragted hende ufravendt.

«Nej,» fik Else med møje frem.

«De er plaget af søvnløshed,» fortsatte professoren og gjorde et lidet ophold — «Deres sind er meget nedtrykt» — atter ophold — «Deres mand fortæller mig — nå, ja, kort sagt, De har det ikke godt. Vel?»

Else vilde svare, men kunde ikke for gråd. Hun bøjed ansigtet ned over muffen, som hun pressed for øjnene.

«Deres huslæge mener, at De burde være her lidt på hospitalet. Det har De vel ikke noget imod?» Den sidste sætning kom fort, og idetsamme retted han sig i stolen.

Else rysted hodet.

Professoren rejste sig, åbned døren, og vinked til Knut.

«Deres kone kan komme herned ieftermiddag. Om en time f. eks.»

«Å nej, ikke før iaften,» bad Else.

«Hospitalsreglementet tillader ingen at komme ind efter kl. 6.»

«Ja ja, kl. 6 da.»

«Så får hun med sig en vadsæk med de nødvendige toiletsager og noget linned,» henvendte Hieronimus til Knut. «Intet videre. På kontoret vil De få vide, hvilken kautionssum der forlanges og prisen for første pleje.»

Else havde forskjellige ting på hjærte, som hun gjerne vilde vide besked om, men Hieronimus havde allerede åbnet døren til venteværelset, og de sa farvel.

«Uf ja,» sa Knut og sukked, da de gik over gårdsrummene. «Bare det nu er det rette, vi gjør.»

«Hvorfor skulde det ikke være det rette?» svarte Else frejdig, men blev idetsamme underlig benauet over sin mands tvivlrådig-forpinte mine.

«Ja, vi får håbe det,» sa Knut og sukked atter.

De havde spist til middag og Else gik inde i soveværelset og pakked sin vadsæk.

Knut kom med et par bøger. «Det er nok for det første,» sa han.

«Ja tak. Du kan jo altid bringe flere, når Du besøger mig —. Skjønt for så kort en tid» —

«En 8—10 Dage i det højeste,» sukked Knut. «Er Du så færdig?»

Lidt efter havde Else fåt overtøjet på. Hun gik ud i kjøkkenet og tog afsked med pigerne og bad dem være snille mod Tage. Så kom hun tilbage og løfted gutten op i sin favn, mens hun kjæmpende mod gråden lovte at komme snart igjen for at fortælle historier og lege med ham.

«Nu må Du komme, Else.»

Else kyssed barnet atter og atter. Så satte hun det fra sig og hvisked farvel. —

Drosken kjørte ind gjennem hospitalsporten over de store gårdsrum og holdt udenfor den nederste langstrakte bygning. De ringte på gadedøren, men fik af en dame, som lukked op, at vide, at de gik galt. Dette var herreafdelingen, og de måtte om hjørnet til den anden indgang og gå ovenpå.

Her var ingen forhindringer. Gadedøren var uaflåset og den rummelige trappegang oplyst af gasblus. Ovenpå var der kun én dør og den ringte de på. Straks lød der skridt og raslen af nøgler. Knut trykked Elses hånd. Han var noget bleg, og sa ingenting.

Låsen blev drejet om, og døren gik op. Der stod en høj dame med et fint blegt ansigt, i sygeplejerskernes nette dragt og et stort nøgleknippe hængende udenpå det gråhvide gummismækkeforklæde.

«Fru Kant? Værsgod. Lad mig ta den,» hun rakte hånden ud efter vadsækken.

«Jaja, farvel da, Else,» sa Knut med bævende stemme og kyssed hende.

«Jeg vil ikke ind. Her er jo låset, som var det et fængsel,» Else trådte uvillig nogle skridt tilbage.

«Bryd Dig ikke om det, Else. Den yderste dør må jo dog være lukket.»

«Kommer Du imorgen?» Else nærmed sig modstræbende døren.

«Ja, Else.»

«Sikkert?»

«Ja. Farvel.»

«Farvel.» Hun gav sin mand et sidste blik, og vendte sig til damen, som var blet stående på tærskelen med vadsækken i hånden.

V.

ELSE gik fort forbi damen ind i en lang gang, oplyst af gasblus, som sad højt oppe på væggen. I det samme blev døren lukket med et smæld, nøgleknippet rasled, og låsen drejedes to gange rundt.

Det gjøs i Else.

«Det er jo ligesom alle andre entrédøre,» sa damen forklarende og så på Else med et forskende blik.

Else gik tøvende ned over den måttebelagte gang. På den ene side stod der under de høje vinduer gule aflange borde, gule træstole, og her og der potteplanter i naturborde. På nogle af stolene sad der kvindelige skikkelser i løst, blåt bomuldstøj. En havde armene korslagt og så sløvt hen for sig. En anden stirred Else nysgjerrigt og uvilligt i møde, og en tredje sad ludet over et strikketøj. På den anden side af gangen var der døre med lange mellemrum.

Else blev ved at gå, til hun nåede den brede fløjdør for enden af gangen.

Da drejed hun hodet og sa til damen, som var stanset et stykke oppe: «Hvor skal jeg være?»

«Her,» mente professoren, damen åbned en af dørene på langvæggen.

Else vendte om og trådte ind i et rummeligt, halvmørkt værelse med et bredt vindu midt imod.

«Hvorfor er her to senge? Skal her bo andre end jeg?»

«En dame, en gammel rolig dame. Hun er så stille, at man véd ikke af, om hun er der eller ej.»

«Men har man da ikke et værelse for sig selv paa første pleje?» udbrød Else. «Jeg kan ikke sove sammen med nogen,» hun gik ilsomt op og ned på gulvet. En pinlig beklemmelse overfaldt hende. Disse væsner derude på gangen hvis tøj ligned fangedragter, vinduerne, der med sine høje skodder minded om dem, hun havde sét i de tyrkiske haremer, de højtsiddende gasblus, som man måtte ha lange stiger for at nå, det raslende nøgleknippe udenpå den høje dames kolde gummiforklæde — alt foruroliged og opirred hende.

«Nej,» vedblev hun heftigt. «Jeg kan ikke sove sammen med nogen. Jeg må ha et værelse for mig selv». Hun blev ved at vandre op og ned på sivmåtten, der løb fra døren til vinduet, og hun gjentog stadig det samme, mere og mere ophidset; «Jeg må ha et værelse for mig selv».

Pludselig opdaged hun, trykket ind i hjørnet af chaiselonguen bag bordet, en bitte liden, smal og sammenkrøben kvindelig skikkelse, der fulgte hende med et udslukt blik.

«Er det hende der?» spurgte Else brat og standsed foran den høje dame, som opmærksomt iagttog hende. «Jeg vil herfra straks! Straks på øjeblikket, hører De!»

En yngre sygeplejerske var kommen ind. Hun så et øjeblik på Else og veksled derpå nogle hviskende ord med den høje dame, som hun kaldte Frøken Stenberg.

«De kan også godt få være for Dem selv,» sa nu frøken Stenberg rolig. Hun forlod værelset og gik, fulgt af Else ned til den brede fløjdør, foran hvilken Else før var stanset. Her stak hun nøglen ind, vred den rundt i låsen, skjød dørens ene halvdel ind i væggen, gik et skridt, og stod så foran nok en fløjdør, hvis ene halvdel hun ligeledes skjøv ind, hvorpå hun sa til Else: «Kom De kun».

Else var hurtig gåt gjennem begge døre, som frk. Stenberg omhyggelig trak til og låste, og de befandt sig nu atter på en gang af samme bredde og længde som den forrige. De samme høje vinduer, de samme gule borde og stole, de samme skikkelser i løst blåt bomuldstøj. Kun var der flere døre på langvæggen, og de stod allesammen åbne. Gasblussene højt oppe sad i ståltrådsbure anbragt i firkantede væghuller, et over hver dør. Der fandtes hverken potteplanter eller gulvmåtter, og indtrykket, Else fik, var endnu mere nøgent og fængselsagtigt end på den forrige gang.

På en af de gule stole sad en rén liden gammel kone i hvid natkappe med lyseblå øjne i det blide, blege ansigt. Hun holdt sine skrumpne hænder foldet om et hvidt sammenlagt klæde, mens hun godslig snakked med sig selv. En ganske ung pige med et gulblast, dødtræt ansigt gik på hvide uldsokker langsomt svinglende frem og tilbage. Det brune afklipte hår strutted ud til alle kanter, og hænderne var stukket ind i trøjeærmerne. Hendes store hode luded snart forover, snart til siderne, som var det altfor tungt, mens hun frygtsomt skeled til Else uden at stanse sin gang. Da hun mødte Elses blik, gjorde hun surmulende grimaser og skjulte ansigtet bag den løftede arm. I en af de åbne døre stod en ligeledes ganske ung pige på tåspidserne med de hævede arme i en halvrunding om hodet. «Nattergalen», hvisked hun, da Else gik forbi. Pludselig slog hun nogle høje klare triller, hvorpå hun gav sig til at hulke hysterisk.

«Her,» sa frk. Stenberg og trådte indenfor en af de åbne døre.

Else fulgte efter og blev stående med et stivt og stirrende blik. Midt i det aflange rum stod der en jernseng og ved dens hovedgjærde et lidet gult bordskab. Ellers intet. Vinduet var anbragt højt oppe på væggen.

«Her kan De være alene for Dem selv,» vedblev damen.

«Men det er jo som i et fangehul,» udbrød Else, da hun omsider fik mælet. «Ingen møbler eller nogen ting. Ikke en Gang en stol til at sidde paa.»

«Det behøves heller ikke,» svarte frk. Stenberg. «De kommer til at ligge.»

«Ligge!» Else var nær ved at le. «Skal man ligge, naar man ingen ting fejler?»

«Hvorfor er De så kommen her?» spurgte frk. Stenberg strengt.

«Ligge,» gjentog Else og lo nu virkelig. «Hvorlænge om jeg tør spørge? En hel dag kanske?»

«Det kommer an på. Hvis De er meget rolig, slipper De måske med en uge.»

Else vendte hende indigneret ryggen. Frk. Stenberg stod jo og gjorde nar af hende. «Er der da ikke et bedre værelse,» spurgte hun, idet hun gik ud på gangen, og så ind i de øvrige rum med de åbentstående døre. De var alle nøjagtig ens, en seng midt på gulvet og et lidet natbordsskab. I en af sengene lå et gammelt udtæret væsen med et pergamentgult mumieansigt og indsunkne øjne. Hun løfted langsomt armene, da Else viste sig på tærskelen og fremstammed noget, der lød som en anråben om barmhjertighed. I en anden seng sad et yngre fruentimmer med vilde, skræmte øjne og armene slynget om de optrukne knæ. Hun rokked med overkroppen og udstødte en dump lyd.

Celler, gik det pludselig op for Else. Hun var altså på celleafdelingen. Men det var der jo ingen mening i.

«De ser, her er ens overalt», lød frk. Stenbergs stemme bag hende. «De har fåt det eneste rum, som ikke er optat».

«Men her kan De dog umuligt ville anbringe mig», sa Else. «Det er jo celler, og jeg er ikke sindssyg».

«Nå ja, vi får at se.»

«Kan jeg ikke få tale med professoren?»

«Jo, imorgen tidlig. Reservelægen kommer i aften. Men gå nu ind til Dem selv, her må De ikke bli stående,» frk. Stenberg tog Else ved armen og førte hende ind i cellen. «Nu må De klæ af Dem.»

«Ja, De mener vel bare overtøjet?»

«Nej, De skal i seng.»

«Nu klokken 6! Men hvorfor?»

«Det er reglementet.»

«Jeg er aldrig vant til at gå i seng før efter 12. Å, lad mig få være oppe.»

«Det er umuligt. De må være i seng, til stuegangen kommer». Frk. Stenberg trådte hen til Else og tog hatten af hende. I det samme lød der støj og et stygt skrig, og en skikkelse i chemise og nattrøje fløj paa plaskende bare fødder forbi den åbentstående dør.

Frk. Stenberg løb ud på gangen og tog håndfast om skikkelsen, der sparked og skreg og slog fra sig. En ung sygeplejerske kom til og hjalp. Hun var firskåren med tætte kraftige lemmer, havde røde, runde kinder og et elskværdigt ansigt.

«Jeg skal nok magte hende alene», sa hun til frk. Stenberg og lo fornøjet. «Så, madam Hoff, vær nu rolig, i seng med sig — så, så, ingen kunster.» Hun klemte sine arme fast og varsomt om den syge kvinde, og slæbte hende ned over gangen.

«Frk. Stenberg!» kaldte en forskrækket stemme etsteds fra, og frk. Stenberg skyndte sig afsted.

Else gik ind i sin celle og gav sig til at trave på gulvet. Hvad var dog dette for et sted, hun var kommen til? Hun pressed hænderne mod de feberhede tindinger, og onde tårer fyldte hendes øjne. Og her skulde hun være i hele nat, mellem gale. Mellem gale altså! Knut kom først imorgen, og til da måtte hun holde ud. For det lod ikke til, at de vilde slippe hende ud igjen. Men kanske når reservelægen kom? Han vilde naturligvis straks sige, det var en misforståelse, og bringe hende andetsteds hen. Bare dog professoren selv var kommen. Å, hvor hun længted efter at få tale med ham. En hel nat på dette sted! Hvordan skulde det dog gå hende? Gudskelov, at hun havde tat hostedråberne med, så kunde hun da skaffe sig lidt søvn. Hun famled febrilsk i sin kjolelomme og fik fat på en liden flaske, som hun tog proppen af og førte til munden.

I samme øjeblik kom den firskårne sygeplejerske, som frk. Stenberg havde kaldt Thorgren, farende, greb Else bagfra om armene, og søgte med magt at åbne hendes hænder. Else stred imod. Så var også frk. Stenberg der. Med et fast tag la hun sin hånd på Elses skulder og sa myndigt: «De må øjeblikkelig klæ Dem af i mit påsyn. Øjeblikkelig!»

Thorgren knapped op Elses kåbe, som hun febrilsk rev af hende, mens hun hvisked noget til frk. Stenberg, der ivrig befølende klemte sine hænder allevegne rundt på Elses klær. Else, der uformærket havde fåt puttet flasken tilbage i lommen, så forfærdet fra den ene til den anden, mens hun med ryk og bevægelser søgte at værge for sig. «Hvorfor gjør Dere sådan med mig?» sa hun indigneret.

«Hvad var det, De havde i hånden?» skjændte Thorgren med en af vrede dirrende stemme, mens hun ilsomt hægted op Elses kjoleliv med bevægelser af fingrene, som om hun gramsed efter noget inde paa brystet. «Hvor har De gjort af det?»

«Kan jeg ikke faa lov at klæ af mig selv,» sa Else og brast i gråd. «Jeg er ikke vant til, at man sådan river og slider tøjet af mig.»

«Så må De heller ingen kunster gjøre,» svarte frk. Stenberg. «Hvad var det for en prop, De tog op herinde?»

«Det var jo mine hostedråber», hulked Else. «Jeg vilde tat nogle for at få sove.»

«Ja, det kjender vi nok. Kom med dem straks», frk. Stenberg klemte atter sine hænder omkring Else.

«Kan jeg ikke få lov at beholde dem, frk. Stenberg. Jeg hoster så om nætterne. Min doktor har git mig dem.»

«Her får De hvad medicin, De trænger. Frem med flasken øjeblikkelig.»

Else udleverte flasken.

«Kan De se,» nikked Thorgren og slap endelig Else.

«Klæ så resten af Dem,» sa frk. Stenberg.

«Men kan Dere ikke gå ud? Jeg vil helst være alene.»

«Gå De, Thorgren, jeg skal selv passe på.»

Atter lød der skrig og spektaklerpaa gangen, og Thorgren forsvandt hastig.

Frk. Stenberg stilled sig med ryggen op mod væggen. Den ene hånd klemte hun fast om Elses lille flaske. «Jeg er nødt til at være her, indtil De er kommen i seng, fru Kant», snakked hun i mildere tone. «Når De er sådan, så — Det er ingen manér at komme her med hemmelige opiumsdråber.»

«Hvorfor står disse der og glor på mig?» Else vendte sig mod den åbne dør, hvor flere af skikkelserne i det løse, blå bomuldstøj nysgjerrigt havde stillet sig op.

«Det er bare patienter.»

«Kan de ikke lukke døren, frk. Stenberg?

«Det er imod reglementet.»

Else klædte af sig og la stykkerne på sengens fodende. Så spurgte hun efter sin vadsæk.

Frk. Stenberg tog klædningsstykkerne over armen og gik med dem, mens Else krøb sammen på kanten af sengen, skjælvende og hostende i det bare linned. Hun støtted albuerne på knæerne og ansigtet i hænderne, og græd fortvilet. Så hørte hun sagte puslen og en blidt snakkende stemme. Hun løfted ansigtet. Der stod den rene gamle kone og den unge pige med de hvide uldsokker og det tunge hode et skridt borte, og betragted hende. Da Else så op, gjorde pigen den forrige grimase og skjulte ansigtet bag armen, mens hun fornærmet svajende med overkroppen vendte ryggen til. Men den gamle rene kone trådte tæt hen til Else, luded sig ned til hende og hvisked blidt: «Han holdt så meget af kål, min svigersøn, og så var det det, at jeg skulde passe de små, for jeg heder bedstemor — ja såmæn, og kålen stod der og snurred på komfyret, men jeg kunde aldrig spise mere end 3—4 skefulde. Nej, aldrig mere. Men jeg har nogle penge i en sparekassebog, min svigersøn hented af dem — Hvorlænge er der nu til den 11te?»

«Den har nylig vært,» sa Else.

«Nej, ja så. Jo han holdt så meget af kål, min svigersøn, men her har vi det så rent og godt. Det er et dejligt sted at være på, men kaffe får vi inte.»

Nu kom frk. Stenberg tilbage og rakte en natkjole til Else. «Hvad skal De her, bedstemor», sa hun så og tog den gamle kone ved armen og den unge pige ved hånden og førte dem ud, hvorefter hun straks kom tilbage og overvogted Else, mens denne iførte sig natkjolen og gik i seng med strømperne på.

«Får jeg ikke min vadsæk?» spurgte Else.

«Nej, den blir i min varetægt.»

«Men der er så mange ting, jeg skal bruge — Min uhrnøgle — har de også tat mit Uhr?»

«Her er det forbudt at ha noget som helst.»

«Skal døren stå åben om natten også?»

«Både nat og dag. Det er reglementet», svarte frk. Stenberg og gik ud.

Else stak hænderne under nakken og så ud på gangen, hvor den unge pige med det tunge hode stadig gik langsomt og svinglende frem og tilbage, og hvorfra der hvert øjeblik lød smæld af døre og af vinduer, der smækkedes i, blandet med lyden af trampende skridt, der gik og kom. Lyset fra det flimrende gasblus i ståltrådnættet smerted Else i øjnene, og hostebygerne kom af og til.

Pludselig lød der et gjennemtrængende skrig, og derefter en rasende banken ledsaget af en skingrende talestrøm. Else rejste sig op i sengen, hjertet slog højt af angst, og hun råbte på frk. Stenberg. Så hørte hun ilsomme skridt ude på gangen, og en dør blev stængt og aflåset, mens den rasende banken gjentoges, ledsaget af en ustanselig strøm af skjældsord.

Lidt efter kom Thorgren ind. «Hvem er det, som støjer slig?» spurgte Else.

«Det skal De ikke bryde Dem om. Læg De Dem bare rolig ned. Men det der, må jeg få», Thorgren tog fat i Elses hårbånd og vilde løse det op.

«Men hvorfor dog» — Else søgte at fjerne Thorgrens hånd. «Så falder håret ned over ørene og gjør mig så varm i hodet.» Men Thorgren påstod, at hun skulde ha båndet. Else kjæmped og bad for sig.

«Ja, vent nu, til frk. Stenberg kommer,» sa tilslut Thorgren.

«Er hun den øverste?» spurgte Else.

«Ja, hun er overassistent.»

«Fru Kant vil ikke af med sit hårbånd,» sa Thorgren til frk. Stenberg, som idetsamme trådte ind.

«Jamen må jeg vel ikke gjerne beholde det!» udbrød Else.

«Det er imod reglementet. Men nu kan vi vente, til reservelægen kommer.»

Else la sig ned igjen på puden og grunded og grunded. Hvad var dog dette for noget? Både frk. Stenberg og Thorgren havde sét ud, som om de beviste hende en nåde ved at la hende beholde det stakkels hårbånd. Og da frk. Stenberg gik, blev Thorgren stående med hånden på hodepuden tæt ved hårbåndet. Enten måtte de ha morro af at ærte hende, eller de var rent ud idioter.

Efterhånden forsvandt de blåtøjsklædte skikkelser fra gangen, og nogen gik og ordned og satte tilrette.

Så kom reservelægen, en rank 30årig mand med varm gulladen teint, mørkt helskjæg og klare flegmatiske øjne, iført en lang hvid lærredsfrakke og fulgt af en ung fyr i samme dragt. Han hilste venlig godaften og satte sig på en stol, som frk. Stenberg stilled frem, mens den unge blev stående og så alvorsfuld ud.

Else klaged sin nød og fortalte opbragt, at de havde slidt og revet klæerne af hende.

Reservelægen veksled et blik med frk. Stenberg og sa så: «Ta det roligt, fru Kant.»

«Men denne kategoriske behandling! Hvorfor skal jeg være mellem gale?»

Reservelægen smilte overbærende: «Vi kan da ikke straks begynde at individualisere.»

«Alting har de tat fra mig,» ivred Else. «Og nu siger de, at jeg ikke engang må beholde mit hårbånd!»

Reservelægen betænkte sig og så atter på frk. Stenberg. «Hvor langt er det?» sa han så.

Else løste hårbåndet af og rakte ham det.

«Vi klipper det over i to. De kan vel hjælpe Dem med halvdelen?»

«Ja værsgod, hvis det kan fornøje Dem!» svarte Else med en foragtfuld betoning. Hun syntes, Reservelægen var ikke klogere end de andre.

Hårbåndet blev skåret over, og Else fik tilbage den korteste stump, som hun vikled om sin fletning, mens reservelægen gav besked om sovemikstur, hvorefter han forsvandt, fulgt af den alvorsfulde fyr.

Der lå Else, fuld af vrede og kvalfuld forbauselse over, at reservelægen ikke havde sagt, at hun skulde flyttes, og end ikke vist den ringeste indignation over den behandling, hun havde vært udsat for. Men imorgen kom professoren og — Knut. Å gud, gud, bare natten var overståt. —

— «Mit navn er frk. Hansen — jeg er sygeplejerske og skal ta Deres temperatur,» sa dæmpet stemme.

Else, som havde lukket øjnene for det flimrende gasblus over celledøren midt imod, åbned dem vidt, og så et par store, skjønne, blå øjne i et mildt mådonnaansigt, omgit af brusende, gyldent hår, bøje sig over hende.

«Å, lad mig slippe,» bad hun. «Jeg er så træt.»

«Nej, kjære frue, jeg er nødt til at gjøre det. Det er bare et øjebliks sag, og det gjør ikke ondt.»

Else havde lyst til at slå armene om frk. Hansens hals og be hende bli der hele natten. Hendes milde ansigt og varsomme måde gjorde så godt. Men frk. Hansen nikked blidt og gik.

Så kom frk. Stenberg og rakte hånden godnat: «Jeg vil gjøre alt for Dem, fru Kant» — hun strøg hende over håret. «Bare De er rolig og god.»

«Tak,» mumled Else og så forhærdet frem for sig.

Nu var der ganske stille. Gasblussene var nedskruet, og en ung, fintbygget dame med en svær, blond nakkeknude gav Else sovemikstur.

«Hvor her er mange sygeplejersker,» sa Else forundret. «Er det Dem, jeg får mest med at gjøre?»

«Ja om natten, sålænge jeg har vagt. Om dagen blir det Thorgren, som De før så.»

«Er her stille om nætterne?»

Sygeplejersken smilte: «Nej fru Kant. På denne afdeling er der aldrig stille. — — Der hører De selv.»

Nogle vældige smæld, som om noget hårdt med kraft blev kastet i gulvet, lød ind til dem, og sygeplejersken løb ud.

Else havde følt de hårde smæld som legemlig smærte. Hun satte sig hændervridende op i sengen, mens hun lytted til den jamrende klage, der var fulgt efter smældene. Klagen kom fra en gammel, brudt og pibende stemme, og ind imellem hørtes den unge sygeplejerskes beroligende tyssen.

«De skulde lægge Dem ned, fru Kant,» sa sygeplejersken lidt gnavent, da hun efter en stunds forløb kom tilbage. «Her må De ta det, som det falder.»

«Men Du gode gud, hvorfor skal jeg være her!?» Else rakte de fast knyttede hænder op over sit hode.

«Ja, hvorfor er De kommen her?» sa sygeplejersken ligegyldig.

Else begyndte ivrig at fortælle om, hvordan det var gåt til, men så mærked hun, at sygeplejersken ikke hørte på hende, og brød af med et: «Hvad heder De?»

«Frk. Suenson.»

«Hvem var det, som larmed derude?»

«Kalder De det for at larme?» Frk. Suenson lo så småt. «Det er bare sengehestene, hun smider i gulvet, et ældgammelt, skikkeligt skind, som er så ussel, at hun ikke kan tåle sengklærene. Hun er forresten så sød og rar, og fantaserer altid om lille Alma. Det må vel ha vært hendes datter.»

«Å gud, å gud!» råbte pludselig Else forfærdet og kasted sig halvvejs ud af sengen for at gribe fat i frk. Suenson, der vendte ryggen til døråbningen: En lang hvid skikkelse, indsvøbt i et uldteppe, og med mørke hårtjafser hængende udenfor natkappen, stod dér og skar ansigter.

«Nå da,» sa frk. Suenson ærgerlig og skyndte sig hen til skikkelsen, som hun førte bort.

Else la sig tilbage i sengen og gråd stille.

Lidt efter kom en undersætsig, sorthåret kandidat i hvid lærredsfrakke og satte sig hos Else. Han begyndte at udspørge og undersøge hende.

«Er der ikke nogen, som vil gjøre Dem ondt?» spurgte han.

«Nej,» svarte Else og bed sig i læben for at stagge gråden. Hun kunde ikke forstå, hvad han mente, men fortsatte dog: «Der er ingen, som vil gjøre mig ondt. Mener De kanske hernede?»

«Forfølger og efterstræber Dem? Ikke?» vedblev kandidaten i forståelsesfuld tone.

Han tror, jeg er gal, tænkte Else og vendte hodet bort.

Kandidaten blev ved med at banke hende på brystet og lytte med et rør, mens han spurgte og spurgte. Endelig var han færdig.

«Er De derude, frk. Suenson!» råbte Else halvhøjt, da lyden af kandidatens skridt var døet hen på gangen.

«Ja, jeg sidder her og læser,» frk. Suensons lille lyse hode kom et øjeblik tilsyne ved døraabningen. «Nu må de sove, fru Kant.»

Sove, tænkte Else. Hvordan skulde det være muligt, hun, som selv under de gunstigste forhold havde så vanskelig for det, og som stadig bag i halsen følte denne sammensnærpende kildren, der tvang hende til at hoste.

Knut skulde vide — —

En sugende længsel efter mand og barn overfaldt hende. Det var som et smærtefuldt sting i hjærtet og som en kvælende byrde over brystet. Hun kunde vanskelig ånde.

Så med ét lød der dundrende slag, vilde skrig og en rasende skjælden. Det forekom Else, at det var umiddelbart under hendes seng. Hun fôr op i heftig angst.

«Frøken Suensen! Frøken Suensen!» kaldte hun.

«Hys, det er bare dem dernede,» sa frk. Suenson, som gispende kom ind. «Her er så lydt. Læg Dem kun rolig ned, de kan ikke gjøre Dem noget.»

«Er der da gale nedenunder også?»

«Ja, det er mandsafdelingen. Tse — de er da også rent forstyrret iaften.»

Skrigene og slagene blev højere og stedse mere rasende. Én præked med gjennemtrængende røst og udstødte eder og forbandelser.

Else klamred sig til frk. Suenson og gjemte ansigtet hos hende. «Er der da ikke nogen, som snakker godt for dem, liksom heroppe?»

»Det nytter ikke. Det er delirister, som må rase ud. Så, lille fru Kant, vær ikke bange, De forstår jo nok, at ingen af den kan komme her op.»

«Ja, jeg véd det nok — jeg véd det nok,» Else la fuld af angst hodet bagover og virred med det. «De er naturligvis indelåset liksom vi. Men jeg kan ikke hjælpe for det. Jeg er så bange! Å gud, gud!» Hun kasted sig atter ind til frk. Suenson.

«Bare De vilde sove, fru Kant. Hør, nu er der lidt roligere.»

«Han præker jo endda lige frygteligt.»

«Tilsidst holder han vel op. Så, læg Dem nu ned. Føler De Dem slet ikke døsig efter miksturen?»

«Ikke spor.»

Frk. Suenson la tepperne tilrette over Else. «De har strømperne på,» sa hun overrasket. «Hvordan kan det være gået til?» Hun vilde trække dem af.

«Jeg vil helst beholde dem på, for jeg er så iskold på fødderne.»

«Det har De ikke lov til, fru Kant. Jeg forstår ikke —. Og strømpebånd — lange, sorte strømpebånd» — frk. Suenson så bestyrtet ud.

Else satte sig op i sengen og trak fødderne til sig. «Ja, strømpebånd», sa hun. «Hvad ondt er der i strømpebånd?»

Frk. Suenson så på Else, og hendes unge, lyse ansigt fik en usikker mine. «Nej,» sa hun så, «jeg tør ikke andet. Det er min pligt at være mistroisk,» hun greb hastig efter strømpebåndene.

Mistroisk? Else så fortabt ud. «Hys, hvem er det, som kommer?»

«Det er reservelægen, som går natstuegang.» Frk. Suenson dækked Else til. «Nævn ikke noget om strømpebåndene,» hvisked hun. «Thorgren blir ulykkelig, hvis det kommer op.» Hun gik ud på gangen, hvorfra Else hørte sagte tale.

Så kom reservelægen listende ind og udtrykte sin beklagelse over, at Else ikke sov, skjønt klokken var over 11.

«Ikke mere!»

«Se nu at falde til ro. De skal få noget mere at sove på.»

Da reservelægen var gåt, gav frk. Suenson Else endnu en portion af den rødbrune, ildesmagende mikstur, og så var det atter strømpebåndene, som frk. Suenson febrilsk forlangte udleveret.

«Men hvorfor, hvorfor?»

Svaret lød forblommet. Endelig gik der et lys op for Else. De var bange for, at hun skulde ta livet af sig.

«De har jo også villet tømme en opiumsflaske,» sa frk. Suenson. «Og vi er blet underrettet om at passe på Dem.»

Else blev liggende målløs. Derfor havde altså frk. Stenberg og den lille firskårne Thorgren faret over hende, som var hun en forbryderske. Og derfor scenen med hårbåndet og reservelægens blikke til frk. Stenberg. Knut havde altså sagt det til Hieronimus. Ja, naturligvis. Skjønt gud gi, han havde ladt være. Hun følte sig oprørt og ydmyget, som havde hun på et offentligt sted fåt en ufortjent tugtelse.

«De kan tro, her forefalder lidt af hvert mellem år og dag,» vedblev frk. Suenson. «Og skér der noget galt, er det os sygeplejersker, som har ansvaret. Thorgren var helt hvid af forskrækkelse ved tanken om, hvad der kunde ha hændt.»

«Ja, nu forstår jeg det altsammen,» mumled Else.

«Men forresten er alt mig ligegyldigt; imorgen er jeg her ikke mere.»

«Tror De?» sa frk. Suenson og så tvilende ud.

Et vildt skrig skar skingrende ind til dem.

«Så, nu har hun krampe igjen,» udbrød frk. Suenson og fôr ud på gangen, hvorfra Else hørte hende bakse med nogen, mens skrigene blev voldsommere og ligned rallen.

Else kunde ikke holde ud at ligge stille. Hun gik frem af sengen og, kjæmpende mod en trang til selv at skrige, ud på gangen, hvor hun så frk. Suenson trække afsted med en hylende kvinde, hvis stive legeme i den flængede chemise slæbte henad gulvet. Så forsvandt de i en af cellerne.

Else satte sig på kanten af en stol og pressed hænderne mod hjærtet, der hamred, som vilde det ud af brystet. Det varte længe, så sagtnedes skrigene, og frk. Suenson kom atter tilsyne. Hun fôr lidt sammen, da hun fik øje på Else og sa uvilligt: «Men gud er det Dem, fru Kant! De må aldrig stå ud af sengen, aldrig. Hvis De gjør det, er jeg nødt til at klage over Dem, og så blir der tat forholdsregler.»

«Vær ikke sint,» bad Else og rakte hånden ud. «Jeg vidste ikke, at det var forbudt, og jeg var så angst, at jeg måtte.»

«Tror De, her blir stille nu da?» spurgte Else, da hun atter lå i sengen.

«Jeg har jo sagt Dem, frue, at her aldrig er stille på denne afdeling.»

Hun havde neppe talt ud, før der nedenunder pånyt begyndte en rasen og larmen værre og vildere end før.

Else var ved at fortvile.

«Å bliv herinde, snille frk. Suenson! Bliv endelig herinde.»

«Nej, nu skal jeg ud og ha min middagsmad. Vi sover jo om dagen, når vi har nattevagt, så må vi spise om natten.»

«Hvad skal De ha inat?»

«Suppe og kjød.»

«Å, giv mig lidt med.»

«Det tør jeg ikke.»

«Men jeg er så frygtelig sulten. Jeg kunde ikke smage smørrebrødet, de før satte ind til mig. Bare en bitte, liden smule. Der er jo ingen, som får vide det.»

Men det var forgjæves. Frk. Suenson forsikred bedrøvet, at hun ikke havde lov til det.

Og hun havde heller ikke lov til at være så meget derinde, tilføjed hun.

VI.

LANGSOMT sneg natten sig frem. Hver halve time omtrent så frk. Suenson ind til Else, hvem hun altid fandt med vidtåbne øjne.

«Nu har her da været stille i næsten halvanden time,» sa frk. Suenson, som atter kom ind. «Og alligevel har De ikke sovet.»

«Hvad er klokken nu?»

«Lidt over 5.»

Der blev travelt på gangen. Døre og vinduer reves op med smæld og klirrende støj, borde og stole blev skubbet til side, og der blev vasket med klaskende våde klude. Else følte hver lyd som rykninger gjennem hjærtet, mens gasblusset over døren flimred i trækken værre end før, og sved i hendes forvågede øjne.

Frk. Suenson bragte Else håndklæde og vand i en bitte liden vaskeskål.

«Lad mig få mit tøj, så jeg kan stå op,» bad Else. «Jeg er så træt af at ligge.»

«Så fik jeg nok professoren på nakken,» sa frk. Suenson afvisende.

«Men min sæbe og kam og tandbørste?»

«Det har frk. Stenberg. De får hjælpe Dem uden idag,» frk. Suenson slog op cellevinduet med en lang stang, og gav sig ilfærdigt til at sæbevaske vindusposten og vægpånelet og døren, mens Else for at nå vaskeskålen lå på knæ i sengen og frøs i trækken, så tænderne klapred.

Så skulde hun frem af sengen, mens frk. Suenson redte den, og så fik hun the og nogle stykker smørrebrød, hvorefter der kom en kone med en vandspand og vasked gulvet. Gasblussene blev slukket, og et gråt dagslys fyldte cellen. Tilsidst gik frk. Suenson og fejed gulvet med en kost på lang stang.

«Gjør De selv rent i alle cellerne?» spurgte Else.

«Ja,» sa frk. Suenson stakåndet, mens hun fejed og fejed. «Det eneste, vi slipper, er at vaske gulvene. Og så skal patienterne ha the, og de fleste af dem må vi vaske og rede og hjælpe med alt muligt.»

Frk. Stenberg gik morgenrunde i cellerne. «Håber, De har sovet godt,» sa hun til Else uden at høre på svaret.

«Så vil jeg sige Dem godmorgen, fru Kant,» frk. Suenson rakte hånden.

«Hvor De må være træt,» sa Else og betragted hendes unge fine ansigt, der var gråt, med indsig i kinderne.

«Ja, jeg er såmæn. Nu har jeg våget i 7 nætter, så har jeg 7 tilbage. Det er 14 dage ad gangen.» —

Else blev overfaldet af en lammende mathed, og sank hen i en dvale, hvoraf hun hvert øjeblik skræmtes op. Patienterne var roligere nu, men der var uafladelig lyde af døre, der gik, af vinduer, der klirred og slog, af trampende eller knirkende skridt, af nøglerassel og af menneskestemmer, og hver eneste lyd blev gjennemtrængende og brutal i dette nøgne, raisonnanceopfyldte rum, og sendte rislende strømme af is og ild gjennem Elses legeme.

Efter nogle timers forløb kom endelig Hieronimus fort og letbenet i hvid lang lærredskittel fulgt af 5—6 kandidater og studenter, der i deres hvide antræk minded om bagersvende. Hieronimus tog plads på en stol ved sengen, mens det hvide følge stilled sig op i en halvcirkel et skridt borte. Bag dem stod frk. Stenberg og lille Thorgren med hænderne på maven, og så ud som højtidelig tilsagte vidner.

Hieronimus følte Elses puls og gjorde hende nogle almindelige sygespørsmål, som hun besvarte med enstavelsesord, mens hun led under de hvide fyres nysgjerrige stirren.

«Hvorfor skal der stå så mange mennesker der?» spurgte hun uvilligt.

«Det er læger,» sa Hieronimus. «Lider De af obstruktion?»

Istedetfor at svare gav Else sig til at jamre over nattens oplevelser, og sa, at hun ikke kunde holde ud at være der.

«Har hun ikke sovet?» vendte Hieronimus sig til frk. Stenberg.

«Sovet?» gentog Else indigneret.

«Nå ja, så kan De sove nu,» sa Hieronimus kort og rejste sig.

«Nej, det kan jeg ikke! De har også tat tøjet fra mig, og nægtet mig at stå op!»

Hieronimus gik mod Døren, og følget veg ærbødig tilside.

«Får jeg ikke lov til at tale med Dem?» råbte Else.

Hieronimus vendte sig halvt om. «Ikke lige straks,» sa han og slog ud med hånden. Så forlod han cellen fort og letbenet, som han var kommen, fulgt af sine hvide drabanter.

Else talte minutterne, mens hun time efter time ihærdig vented på Hieronimus. Thorgren bragte hende the og bart smørrebrød, det samme, hun havde fåt om morgenen, og bøjed sine rødmussede, altid smilende, kinder ned over hende med hænderne stukket ind mellem sine knæ: «Det blir ikke så slemt, lille fru Kant. Bare De er rolig. Vi skal nok bli gode venner, skal De se. Nu må De spise.»

«Jeg kan ikke.»

«Å jo lidt — ikke?» hun la hodet på skjæve og smilte endda mere.

Også frk. Stenberg kom og snakte venligt, og bad hende spise. Men Else rysted hodet og bare vented på professoren.

Ude på gangen ved det gule bord, som stod lige foran Elses døråbning, sysled en af de hvide herrer med nogle høje, klare apothekerglas, som han fyldte med forskjellig farvet vand. Den unge pige med det tunge hode og de hvide uldsokker vandred som den foregående aften svinglende frem og tilbage, og gamle rene bedstemor kom nu og da tilsyne, pludrende og nikkende.

Tiden gik, men Hieronimus viste sig ikke. Og heller ikke Knut. Febrilsk lytted Else efter skridtene derude fra, om hun ikke skulde kunne kjende sin mands.

De syge havde forlængst tat fat med at larme igjen. Skingrende hyl, vilde hvin, sparken, trampen, skjælden og smælden brød hvert øjeblik ind til hende. Else begyndte at skælne det udtryk, hver enkelts særskildte jammer havde.

— Der blev bragt middagsmad, og Else fik vide, at klokken var 3. Fortvilet brast hun i gråd. Så kom Knut altså ikke den dag. Besøgtiden var jo mellem 11 og 12.

Mens hun gråd, kom frk. Hansen med madonnaansigtet, og spurgte til hendes befindende. Thorgren havde fri den eftermiddag, og frk. Hansen var i hendes sted. Else brød ud i højrøstede klager. Frk. Hansen tog begge hendes hænder, trykked dem kjærligt, og hvisked: «Jeg har så ondt af Dem, fru Kant, og vil Dem så vel, og derfor bér jeg Dem indstændig om at være rolig. Jo tålmodigere og stillere De er, jo snarere får De det bedre. Her nytter det ikke at klage. Det blir bare værre da.»

«Men de kan da umulig ville la mig ligge her én nat til,» græd Else. «Det er jo at gjøre mig gal.»

Frk. Hansen så bedrøvet på hende med sine store, skjønne øjne, der minded om liden Karin i de svenske folkesange, og sa ingenting.

«Tror De ikke ganske sikkert, professoren siger, jeg skal flyttes, når jeg får talt rigtig med ham?»

Frk. Hansen rysted hodet. «De skal heller ikke vente Deres mand, fru Kant. På denne afdeling får ingen besøg. Tys» — frk. Hansen la pegefingeren på munden og gik, idet frk. Stenberg kom ind.

Frk. Stenberg vilde ha Else til at spise. Det gik ikke an, at hun lå der uden at ta næring til sig. Resolut tog hun Else under armene, og satte hende op i sengen, stilled så bakken på hendes skjød.

Det var vandgrød uden sukker, med melk til at dyppe i, og en bitte liden, smal rødspætte, der flød i smæltet smør.

Else sank nogle skefulde af grøden, men rødspætten lugted gammel, og da hun tog en bid i munden, måtte hun spytte den ud igjen. Den havde en ond smag, og var kogt uden salt.

Eftermiddagen slæbte sig hen. Else lå i dump fortvilelse, mens længslen efter mand og barn atter kom over hende. Aldrig havde hun vidst, at længsel kunde volde en så kraftig fysisk smerte. Det var, som om Knut og Tage begge to lå usynlig på hendes bryst og knuged hende sønder og sammen. Lille Tage! Hvordan mon han havde det nu? — Ak, om hun kunde fåt et glimt af ham at se, om det så skulde vært langt borte fra det fjerneste fjerne. — —

Vinduerne blev smækket op på gangen og i cellerne. Else krøb sammen under tæppet for at hytte sig mod trækken.

Efter en halv times forløb blev der atter lukket, og så kom der nogen trampende på gangen, og satte med korte øjebliks mellemrum noget fra sig, der hårdt smældte mod væggen. Samtidig blev skodderne slåt for vinduerne, og et gult lys flød ind. Straks efter fik hun forklaringen på de trampende skridt og de hårde smæld. Det var en mand med en stige, som tændte gasblussene over celledørene.

Så med ét vimsed professor Hieronimus ind. Har var i overfrakke og spaserestok, og Else blev straks ilde tilmode over det hastværk, han syntes at ha. Alligevel gik der som en stråle af håb igjennem hende.

«Gudskelov, at De kom,» sa hun.

«Jeg håber, De befinder Dem bedre nu,» begyndte Hieronimus med sin spinkle, blege stemme.

«Nej», sa Else, «hvordan skulde jeg dog kunne det? Her er så skrækkeligt.»

«Skrækkeligt! Her er tværtimod meget rart.» — Hieronimus’ tone var belærende. «De skal bare synes her er rart, så er her også rart. De har været dårlig i det sidste — ikke?»

«Jo,» svarte Else. «Men her kan jeg ikke bli bedre.»

«Det har nok ikke vært så godt mellem Dem og Deres mand. Har De ikke noget at klage over, noget at bebrejde ham?»

«Nej,» hvisked Else, og overvældedes af gråd.

«Er han en god ægtemand, en omhyggelig far? Har han ikke git Dem grund til skinsyge?»

«Nej. Det er en udmærket mand i alle retninger’» fik Else fremstammet. «Men han havde lovet at komme idag.»

«Han har også spurgt til Dem,» sa Hieronimus og talte endda fortere end ellers.

«Hvorfor kom han da ikke ind til mig?»

«Han måtte ikke for mig. De får jo noget at sove på, ikke?» Hieronimus gik mod døren.

«Måtte ikke — men hvorfor? Kommer han imorgen da?» Hun sad oprejst i Sengen og råbte efter Hieronimus.

«Nej, ikke imorgen,» lød det fort og koldt fra Hieronimus.

«Når da?»

«Vi får at se.» Hieronimus var borte.

VII.

«VI får at se, vi får at se,» blev det ved at suse for Elses øren, mens hun uafladelig knytted fingrene sammen og løste dem igjen. Å hvor det gnaved derinde i brystet.

«Her er et dejligt sted at være på,» bedstemor stod foran sengen med de rene, magre hænder foldet om det hvide, sammenlagte klæde, og rysted sit gamle natkappehode som i taknemmelig undren. «Så rent og godt; men vi får inte kaffe — nej, vi gjør inte.»

«Vi få at se, vi få at se.» — Nej, men det måtte jo være hans spøg. — Ja naturligvis, naturligvis. Else blev ved med at slynge fingrene sammen så hårdt, at det knaged i ledene.

Men spøge på et sådant sted? — På denne afdeling, som de kaldte det. — Og Hieronimus — han så ikke videre spøgefuld ud. Og desuden så vidste han jo, at hun ikke kunde ha godt af at ligge der og — —. Nej spøg var det ikke.

Nej, men han vilde kanske sætte hende på prøve — se, hvor tålmodig hun kunde være? — Å nej snak, det var jo dog ikke en opdragelsesanstalt hun var kommen ind på.

Men hvis nu Hieronimus tog sin opgave sådan? Hvis han gik omkring med en brændende trang til at hjælpe og reformere, skaffe tilveje resultater, der skulde hensætte menneskene i beundring, og være for ham selv en spore og et bevis for, at han fortjente det navn, han havde? Hans måde og udseende var så påfaldende pædagogisk — og teologisk? — Nej, men han var da ikke så ung, at han handled ud fra drømme og teorier. Livet måtte vel ha belært også ham om, at det eneste det gjælder om at vide, det er at man ingenting véd.

«Vi får at se, vi får at se.» — Nej, nu vidste hun det! Han vilde overraske hende imorgen med, at Knut pludselig skulde stå i cellen. Ja, sådan var det, sådan var det.

Men Du gode Gud, hvor uforsvarligt alligevel at handle således med hende. Hvis han havde sagt, at Knut kom imorgen, så kanske hun havde fåt sove inat, men nu. — Nei, Hieronimus var ikke så klog, som hun havde tænkt.

Og nu havde hun natten for sig. Natten — natten. — Endnu en nat på dette sted.

«Nå fru Kant, hvordan går det?» Else fik et gemytligt dask på armen af reservelægen. «Misfornøjet med tilværelsen, hvad?»

Hvor er de dog brutale disse folk, tænkte Else, men så opfanged hun et medlidende glimt i reservelægens flegmatiske øjne, og gjorde ham stiltiende afbigt.

«Nu skal vi nok få Dem til at sove inat,» sa reservelægen. «De skal få dobbel portion.»

«Det fik jeg også igåraftes!»

«Nuvel, så får De tredobbel. Bild Dem forresten bare ikke ind, at De ikke kan sove. Hvad skulde være i vejen? De ligger jo godt, og har det udmærket i alle henseender. Jeg kigger ind til Dem, når jeg går natstuegang.»

Frøken Hansen tog bort bakken med aftensmaden, the og bart smørrebrød, som Else ikke havde rørt.

«Hvor det dog er synd, at De ingenting spiser,» sa hun.

«Jeg kan ikke få det ned,» svarte Else.

Så blev der gjort istand til natten, og alt gik til nøjagtig som den foregående aften. De blåtøjsklædte skikkelser forsvandt fra gangen. Gasblussene skruedes ned, frøken Stenberg gik aftenrunde i cellerne, og frøken Suenson indfandt sig til nattjeneste.

«Hvordan har De havt det idag?» spurgte hun.

«Forfærdeligt,» sa Else og greb begge hendes hænder.

«De var så vis på, at De ikke skulde være her idag,» sa sygeplejersken og smilte sørgmodig. «Kan De se? Forresten havde jeg tænkt, at De var blet flyttet.»

«Hvordan tror De, natten blir, frk. Suenson?»

«Som sædvanlig, naturligvis. Her er Deres sovemikstur.»

«Kan jeg ikke få slippe for at ta det? Jeg sover så ikke alligevel.»

Sygeplejersken holdt miksturen hen til Elses mund. «De må aldrig sige nej til noget her. Det er det bedste for Dem selv.»

— — Så begyndte rædslerne fra den foregående nat. De samme hyl og hvin, de samme smæld og slag, den samme rasende, af umenneskelige brøl gjennemflængede skjælden og banden fra deliristerne nedenunder. Else sad hvert øjeblik oprejst i sengen og stred med sin angst. Hvergang frøken Suenson så ind til hende, følte hun som en lise, og bad hende altid om ikke at gå fra hende.

Klokken lidt over 11 kom reservelægen.

«Nå, De sover ikke?«

«Professoren sa, at min mand ikke kom imorgen heller,» sa Else. «Tror De ikke, det var hans spøg?»

«Slå Dem nu bare til ro, fru Kant. Hvad vil De være så utilfreds for?»

«Utilfreds! Men forstår De da ikke, at jeg pines tildøde her?»

«De skal værsgod sove. Så pines De ikke.»

«Sove! Hør, hvor de hujer og hyler. Og er her et øjeblik stille, så ligger jeg og hoster.»

«Hvad er nu det for en indbildning? Lad mig forresten undersøge Dem.» — Reservelægen tog frem et lytterør, magen til det, den undersætsige kandidat havde brugt på hende den foregående aften.

«De har fortrinlige lunger. Ingenting ivejen. Kom nu bort fra det påfund med hosten.»

«Men så send bud hjem og spørg min mand! Eller spørg frøken Suenson. Tror De, jeg ligger og lyver for Dem?»

«Nå, nå, nå, godt ord igjen. Nu skal De få mere at sove på.» Reservelægen fjerned sig.

«Nej, jeg vil ikke ha det!» råbte Else. «Skaf mig blot ro, Så sover jeg. Miksturen gjør det bare være!»

«Hun er jo rent forstyrret,» mumled reservelægen og skyndte sig afsted.

En stentung fortvilelse sammensnørte Elses bryst. Hun så på det høje vindu, der med sine bittesmå ruder virked, som var det jerntilgitret, og hun tænkte på alle de låsede døre, som stængte for dette forfærdelige fængsel. Hun kunde ikke græde, hun orked ikke at tale til frk. Suenson, der atter var inde og hældte sovemikstur i hende, og mildt og venlig dækked hende til. Bare hun havde været troende og kunde ha bedt til sin barndoms og ungdoms gud. Det vilde ha bragt fred og fortrøstning. Hjærtet svulmed ved erindringen om de mange gange hun før i Tiden havde fundet trøst og styrke i bønnen. Tårerne kom strømmende varme, husvalende, og hun folded uvilkårlig hænderne: Å Jesus, hvorfor var han dog blet borte fra hende! Så husked hun på, hvad Jesus havde lidt, hvorledes han uden en klage var gåt i den forsmædeligste død, og på det ophøjede eksempel til tålmodighed i lidelse, hans liv og død var for alle mennesker, hvad enten de trode eller ikke trode.

Der faldt en dulmende ro over hende. Øjnene lukkedes, og hun var lige ved at slumre ind, da et hvinende skrig skræmte hende op. Lyden trængte som en bred og iskold kniv gjennem hendes rygmarv. Hun sprang frem på gulvet og råbte på frøken Suenson, men så husked hun på, at det var forbudt at stå op og skyndte sig tilsengs igen.

Spektaklerne blev ved. Når den ene holdt op, tog den anden fat, og nedenunder var de som besatte. Else følte sig efterhånden liksom knust og søndermaset. Tilsidst var det, som om al larmen og alle skrigene foregik inde i hende. Det sled i hendes legeme, snurred og bobled i hodet, og undertiden ved et pludseligt eller særligt skingrende skrig var det, som om hun sank dybt, og så langsomt løftedes op igjen. Men ét gode var der: Sålænge hun hvirvledes rundt på disse bølger af angst, hosted hun ikke.

Ligesom den foregående nat blev patienterne noget roligere henad morgenen, og straks begyndte Else at hoste.

Og så tænkte hun på professoren. Hun kunde ikke forstå, at han, som var læge, og til hvem hun havde henvendt sig for at søge råd og hjælp, lod hende ligge her, udsat for disse sjælesønderrivende rystelser. Han vidste jo, hvor søvnløs hun havde vært, og hvor vigtigt det var, at hun fik ro til at sove. Hun blev bebehandlet fuldstændig paa samme måde som de gale, og for hende, der ikke var gal, blev det jo værre end at være på en straffeanstalt.

«Nej men fru Kant, nu trode jeg da, at De sov,» frøken Suenson havde listet sig ind og stod foran Else.

«Selv om her et øjeblik er stille, så har jeg jo denne hoste,» svarte Else.

«Det har jeg såmæn ikke lagt mærke til. Her er jo sådan en spektakel.»

«Kommer professoren imorgentidlig?»

«Nej, det er reservelægen. Professoren kommer først til aften.»

Atter faldt fortvilelsen stentung over Else. En hel dag til skulde hun altså være her. Dødtræt, fortumlet, uden mulighed for at få en, om end aldrig så kort blund på sine øjne, indesluttet af disse mure, gjennem hvilke intet bud og intet skrig kunde nå til nogen udenfor. Ligge udstrakt paa dette hårde leje, hvor hun ingen hvile kunde finde for de mødige lemmer, stirre frem for sig gjennem den åbne dør ud på cellegangen og de blåtøjsklædte skikkelser. Og Knut skulde ikke komme, ikke hele dagen. Hun havde også spurgt frøken Suenson, om det kunde være tænkeligt, at professoren havde spøgt eller vilde overraske hende, og sygeplejerskens svar havde tat bort al tvil. Å Knut, Knut! hvorfor lod han dem handle således med hende! — — Men kanske Hieronimus virkelig trode, at hun var gal. Han havde jo omtrent slet ikke talt med hende, så han kunde jo ikke vide det. Hvor underligt forresten, at han ikke gav sig bedre tid for at komme til klarhed over hendes tilstand — om det virkelig var nødvendigt at holde hende i celle. For uden tvingende nødvendighed blev man jo ikke anbragt her.

Eller kanske han trode, hun havde villet ta livet af sig med de opiumsdråber? De andre havde jo troet det, men nu vidste de besked. Hun havde omhyggelig forklaret sammenhængen både for reservelægen og frøken Stenberg, og de havde naturligvis fortalt professoren det. Nej, Else vidste hverken ud eller ind.

Men når nu Hieronimus kom imorgen aften, skulde hun tale indtrængende med ham. Og roligt. Se til at få bortfjernet den misforståelse, der nødvendigvis måtte være tilstede. Så kunde hun da idetmindste være sikker på, at dette var den sidste nat i celle. Hun klynged sig krampagtig til denne tanke. Hun blev ved at gjenta og gjenta alt, hvad hun vilde sige, hun lærte det udenad. Hun tænkte sig, hvad Hieronimns vilde svare, og hun formed hans ord i omhyggelige sætninger. Hun fik tårer i øjnene af længsel efter ham, af godhed for ham, denne mand, der var så klog og så human, hvis liv og kræfter var viet de ulykkeligste blandt hans medmennesker, dem, han ikke vidste, hvad godt han vilde gjøre. Ja, imorgenaften, imorgenaften vilde forløsningen komme. Hun vilde få et roligt værelse på et andet sted, hvor hun intet kunde se og høre til al denne larm og jammer, hvor hun kunde leve fredeligt som rekonvalesent med en af disse gode sygeplejersker, og daglig få tale med Hieronimus. Tålmodighed, tålmodighed — denne dag gik vel også. Det gjaldt at samle alle sine kræfter og al sin energi på det at ville holde ud, til Hieronimus kom.

VIII.

NÅ, nu var det altså morgen. Dørene smælded, og vinduerne sloges op, og trækvinden suste gjennem cellen. Konen med vandspanden og vaskekluden rumsterte på gangen, og frøken Suenson fôr til og fra, i endeløst hast, bragte vaskevand og the, hjalp patienterne og gjorde rent i cellerne. Frk. Stenberg gik rundt og så til patienterne, og alt var som den foregående morgen.

Else lå stille på puden med lukkede øjne og hænderne foldet over brystet. Trætheden kjendtes som en lammelse i legemet, og det snurred og isned i blodet. Ak, om hun kunde fåt en halv times slummer. Men det var umuligt. Enten skreg de syge op, eller der var skridt på gangen og nøglerassel og lyd af døre, som lūkkedes op og sloges i. Men iaften, iaften når Hieronimus hom — — Nu var klokken vel otte, fra otte til tolv var fire, fra tolv til halv syv var elleve og en halv. Elleve og en halv time! — — Ja, herregud, det var vel ikke så farligt.

«Hvordan går det, fru Kant?» Det var frk. Hansen med madonnaansigtet, som spurgte.

«Spørg mig ikke, snak ikke til mig,» sa Else mørkt. «Dere er jo allesammen lønnet for at pine mig.»

«Kjære, lille frue, vi vil alle så gjerne gjøre det bedst mulige for Dem. Tro mig, det er sandt» — hun bøjed sig helt ned til Else og så kjærligt på hende.

«Å, men jeg er så forfærdeiig forpint,» sa Else med øjnene fulde af tårer. «At ligge her og vide, hvor hårrejsende forkjert det hele er. Og være magtesløs.»

«Ja, det kan jeg så godt forstå. Men lad Dem ikke mærke med det. Alting her blir udtydet som sindssygdom. De skal bare være rolig, rolig og god.»

«Jeg er jo rolig. Jeg ligger jo her så stille som en mus.»

«Bare De kunde vinde professoren. Han er så udmærket mod dem, han kan lide.»

«Mod dem, han kan lide!» sa Else forbauset. «Men de er jo syge og gale, de, som er her.»

«Ja, ja, ja. Jeg råder Dem, fordi jeg holder af Dem. Vil De ha «Berlingeren»? Den tør jeg nok la Dem læse.»

«Nej tak. Jeg vil heller ha Dem. Sæt Dem ned og tal med mig.»

«Det tør jeg ikke. Jeg er på den rolige gang og kom kun ind et øjeblik for at se til Dem. Nu må jeg gå.» —

— En stor dorsk flue surred ustanselig henne over dørkarmen, og søgte forgjæves at trænge gjennem ståltrådburet om det slukte gasblus, hvor en smal solstribe spilled i regnbuefarver. Else fulgte dens bevægelser med sine trætte øjne og tænkte på, hvor dum den var, som ikke ganske rolig satte sig et sted og vented, til vinduet blev lukket op. Så kunde den jo flyve ud og ha sin frihed. — Frihed — aldrig var det faldt inde, for en verden af lykke det ord rummed. I forgårs gik hun frank og fri omkring, uden at føle taknemmelighed for det. Så var det da evindelig sandt, at alle goder først fik sin rette værdi, når de var tabte. Pludselig gjorde fluen højre om og fløj lige mod hendes seng, og i næste nu så hun den dale ned over sit ansigt. Med rædsel slog hun fra sig og traf fluen, der faldt på gulvet, hvor den krøb om og forsvandt.

Da stuegangen kom, bad Else om lov til at stå op.

«Hvad vil De op for?» spurgte reservelægen. «De har det jo meget bedre i sengen.»

«Men det er jo oprørende, når jeg ingenting fejler. Hvordan skal jeg dog få tiden til at gå! Nu har jeg ligget her i 40 timer, og ikke et blund har jeg fåt på mine øjne.»

Reservelægen så spørgende på frøken Stenberg, der som sædvanlig var tilstede ved stuegangen.

«Nej, fru Kant vil ikke sove,» spøgte frk. Stenberg. «Hun har også hostet noget, hører jeg.»

«Jaja, det kommer vel. Kun tålmodighed. Godmorgen frue.» Så gik reservelægen ud på gangen til det gule bord, hvor han sysled med de høje apothekerglas.

«Nu hørte jeg Dem hoste, frue,» sa han med ét og kom ind igjen til Else. «De skal få noget hostesaft.» Så fik hun hostesaft og frokost, bart smørrebrød med the, som hun neppe rørte.

«Nu blir her vistnok ro en stund.» sa frk. Stenberg og tog bort frokostbakken. «Se nu til at få Dem en blund.»

Else vendte sig mod væggen og begyndte næsten straks at døse hen. Men et øjeblik efter fôr hun sammen ved en sagte raslende lyd ude fra gangen. Lyden kom igjen og igjen med korte mellemrum, og i den uvante stilhed blev den skarp og gjennemtrængende. Tilsidst letted Else sig op på albuen og keg ud på gangen. Der sad frk. Stenberg og læste avisen.

«De er da også et vanskeligt menneske», sa frøken Stenberg siden, da Else svarte nej på hendes spørgsmål, om hun heller ikke nu havde sovet.

Da timerne havde slæbt sig hen, fik Else middagsmad, vandgrød og kogt fisk, nøjagtig det samme som den foregående dag. Hun kunde kun synke et par mundfulde.

Ud på eftermiddagen hørte hun jamrende gråd og klynkende snak i cellen ved siden af.

«Hvem er det, som græder derinde?» spurgte hun frk. Stenberg, da denne så ind til hende.

«En, som skal til Sct. Jørgen.»

«Vil hun ikke?»

«Vil? Det vil de aldrig.»

«Stakkels arme menneske! Tænk at bli sendt til Sct. Jørgen». — Else gjøs.

«Det er såmæn ingenting. På Sct. Jørgen har de det udmærket.»

«Skal så hendes celle stå tom?»

«Nej, vi venter en ny patient. Derfor må den anden flyttes. Til Sct. Jørgen rejser hun først imorgentidlig.»

En halv time senere kom den nye patient. Det lød for Else, som var der slagsmål derude. En skingrende kvindestemme skreg fortvilet, skjændte og trued, mens de tumled om og slæbte en nedad gangen.

«Hvem vover at røre ved mig!» hørte Else. «Jeg skal slå alle dem, der kommer mig nær, sønder og sammen! Hvor er min mand, Carl, Carl! hjælp, hjælp, frels mig, hører Du. Carl! Å gud, å gud! Mor, mor! I har ikke lov til at ta tøjet af mig! La’ mig være, la mig være!» Det holdt længe på. Omsider blev det stille. Så hørte Else den skingrende stemme kalde: «De dame derude!» og spørge efter professoren, og da frk. Stenberg havde svart, skreg stemmen: «Ja, I kan tro, jeg skal klage for professoren. Han er da vel en dannet mand, som véd, hvad man skylder en dame!»

Else frøs af skræk og medlidenhed. Ak, ja, professoren. — Bare han dog kom engang.

Endelig kom han, fulgt af frøken Stenberg. Som den første morgen gjorde han Else nogle almindelige sygespørgsmål, og vilde gå igjen, men Else bad om at måtte få tale alene med ham.

«Om et øjeblik», han vimsed ud så fort, at den lange, hvide kittel flagred ham om benene. Nogle minutter senere kom han tilbage og satte sig ved Elses seng.

«Jeg vilde så gjerne forklare Dem det med opiumsdråberne forleden aften,» begyndte Else, og så fortalte hun det hele omstændeligt og endte med at sige: «Hvis professoren vil spørge min mand, så skal De høre, det er sandt, at jeg af og til har tat opiumsdråber for hosten. Der er intet andet, som har hjulpet.»

«Nå ja, men her får De ingen opiumsdråber,» sa Hieronimus hurtig med sin tørre, tynde stemme, der lød som kom den fra et sygt bryst.

«Nej, naturligvis,» sa Else ydmygt og forfjamsket.

«De må i det hele taget lære at subordinere Dem», fortsatte Hieronimus i tilrettevisende tone. «Begyndelsen lover ikke godt. Der bragte De med Dem bøger og tegninger og en hel del gjenstande, som De ikke har lov til at have. Det var stik imod aftalen. Jeg sagde udtrykkelig: noget linned og en smule toiletsager — intet videre.»

«Jeg forstod det ikke således», stammed Else, «ja, det vil sige, jeg fik ikke tid til at spørge. Og min mand vidste det heller ikke. Han gav mig selv bøgerne og lovte at bringe flere, når han kom.»

«Hum», sa Hieronimus med en spodsk Trækning om den tynde skjægløse Mund.

«Han tror, jeg lyver», tænkte Else forbauset.

«Professoren kan jo spørge min mand», sa hun med en stemme, der skjalv af tilbagetrængt krænkelse. «Forresten kan jeg aldeles ikke holde ud at være her — bare det, at jeg umuligt kan få sove.»

«Så—å, hvorfor ikke?»

«Tænk, at komme fra sit rolige, gode soveværelse»

Professoren afbrød tørt og skarpt: «Den ro, De har lavet på Deres rolige soveværelse både for Dem selv og for Deres mand, er det nok ikke værdt at tale for højt om – hvad?»

«Men så har jeg da sovet lidt om morgenen, ialfald —»

«Det forekommer mig, Deres mand sa, at De var bleven ved med at gjøre scener til klokken 7—8 om morgenen.»

Else følte sig fladslåt over denne Hieronimus’ måde, der satte hende på anklagebænken, og tog hende i forhør. «Så efter klokken 8 da», sa hun med dirrende læber. «Men her er aldrig stilhed kverken nat eller dag.»

«De tager fejl,» sa Hieronimus kort. «Patienterne falder ofte til ro, timer ad gangen.»

«Timer! Nej, ikke timer», svared Else, «og så er her jo altid anden slags støj.» Hun talte om de smældende døre og de klaprende vinduer og om gasmanden, der tramped, og skridtene, der gik, og om det altsammen.

Hieronimus fôr op fra stolen og var i et nu borte i døråbningen.

«Frøken Stenberg!» kaldte han.

Frøken Stenberg kom øjeblikkelig tilstede.

«De véd, jeg så ofte har sagt, at her skal tages hensyn og være ro også på denne afdeling», sa Hieronimus strengt. «Patienterne klager ofte over døre, som smælder, og vinduer, som slår.»

«Det er pigerne, hr. professor.»

«Jeg har kun Dem at holde mig til. De må få pigerne til at lystre. Det er Deres sag.»

«Jeg kan skam ikke, hr. professor.»

«De skal. Og nu vinduerne — er der kroge, som mangler?»

«Ja, der mangler nok kroge et par steder.»

«Det er dog for galt. Sådan en uorden! Hvorfor siger De ikke til?»

«Jeg har skam sagt til, hr. professor.»

«De behager ikke alene at sige til, men også stå inde for, at det blir gjort. Forstår De?»

«Jo, hr. professor.»

«Så er det gasmanden. Går han med støvler?»

«Ia, jeg tror nok, han går med støvler, hr. professor.»

«Han skal bruge tøfler. De har at påse, at han bruger tøfler og går stille.»

«Jeg skal nok sige det til ham, hr. professor.»

«De skal stå inde for alt dette. Det er Deres bestilling. — Hvordan var det så med fru Kant? Hun gjorde jo store spektakler, da hun kom?»

«Å, det var nu ikke så slemt, hr. professor.»

«Var det ikke slemt», bed Hieronimus af. «Vist var det slemt. Jeg véd det jo også fra reservelægen.»

«Men jeg har jo forklaret Dem», begyndte Else, der havde rejst sig op i sengen og så på professoren med store øjne.

«Nej, det var virkelig ikke så slemt», kom frøken Stenberg hende til hjælp —

«Hvorfor lod De hende da komme på den urolige gang?» sa Hieronimus skarpt og affejende.

«Hun havde så meget imod at dele værelse» —

Hieronimus lod hende ikke tale ud. «De behøver ikke at undskylde Dem. Det var rigtigt, hvad De gjorde. Nå, siden har der jo ikke været noget», han vendte sig for at gå.

«Skal jeg bli her en nat til!» råbte Else angst og bønfaldende. «Å nej, hr. professor, De må ikke la mig bli her en nat til!»

«Jeg tænker, De lar mig om at bestemme, hvor længe De skal bli her», svarte Hieronimus med skjærende kulde.

«Får jeg ikke se min mand imorgen? Å jeg ber Dem, hr. professor!»

Hieronimus, der allerede var ved døren, vendte sig om og sa i mildere tone: «Såsnart De kan tåle det, frue. Tro mig, jeg ønsker ikke at pine nogen længere end nødvendigt. Desuden — det er da ikke værdt, at han ser Dem, mens De ligger her.»

Såsnart hun kunde tåle det! Hvad måtte hun ikke tåle og udholde på dette sted nat og Dag. Else sank tilintetgjort tilbage på puden og brød ud i en så voldsom hulken, at det var, som brystet skulde sprænges. Frøken Stenberg, der var gåt sin vej med en mut mine, kom tilbage og satte sig hos hende.

«Så, så, kjære frue. Ikke græde saa forfærdelig — så, så, bare jeg kunde gjøre noget for Dem.»

Else rejste sig op på knæ. Så kasted hun sig om halsen på frøken Stenberg, og såsnart hun for hulken kunde få magt over sin stemme, sa hun: «Om forladelse, frøken Stenberg, om forladelse, fordi jeg klaged over støjen og det» — det kom i afbrudte stød. «Jeg vidste ikke, at det var Dem, som skulde ha skjænd, og jeg vidste heller ikke, at han var sådan. Aldrig skal jeg gjøre det mere.»

Frøken Stenberg klapped hendes hår og kyssed hendes kind og forsikred, at det skulde hun ikke bryde sig om. Bare lægge sig pent ned og være rolig og tålmodig.

[IX].

—HVOR var hun sød og snil, frøken Stenberg. Else, som havde tænkt, at hun gik omkring på dette pinens sted uden følelse for ofrenes elendighed, og nu havde hun netop, da Else havde voldt hende ubehageligheder, vist kjærlighed og deltagelse. Aldrig skulde Else glemme hende det!

Forresten de andre også. Den buttede Thorgren med de røde glade kinder. Hele dagen var hun af og til kommen hen til hende og havde talt muntert og venligt, og på alle måder søgt at vise sit gode sindelag, ikke at tale om Madonna-Hansen, hvis store øjne lyste af godhed og den inderligste medlidenhed. Og så frøken Suenson, nattevagten, som ved sin blotte tilsynekomst virked lindrende paa Elses kvaler. Gudskelov for sygeplejerskerne. Tænk, om de havde vært som Hieronimus! Hun havde forøvrigt fornemmelsen af, at de instinktmæssig ikke vilde røbe den gode forståelse, der var mellem dem og hende. Saasnart Hieronimus kom tilbage, blev de stive og strenge at se til. Det var idetheletat, som om atmosfæren frøs til is, straks han bare viste sig.

«De må endelig se til at vinde professoren», sa de allesammen til hende. «Om vi så bærer Dem på hænderne, nytter det til intet, hvis han er imod Dem.»

«Vinde professoren», grubled Else. Var hun da ikke et lidende menneske, der med tillid var bleven betroet i hans hænder? Om hun havde vært aldeles sindsforvirret, gal, desperat, umulig at styre — kunde han så derfor være «imod» hende?

Nej, hun forstod det ikke.

Og hvorledes skulde hun bære sig ad med at vinde professoren? Hun havde jo ingen opsætsighed vist, kun grædt og klaget sin nød. Og hendes klage havde vært som et skvulp på oceanet, sammenlignet med den lidelse, hun allerede havde gjennemgåt. Skulde hun anstille sig ydmyg og angerfuld, lægge sig på maven for denne mand, der syntes så tyrannisk, gebærde sig som et kryb af en undersåt, der trygler majestæten om en uforskyldt nåde? Nej, og tusende ganger nej! Ikke om hun så skulde brændes på bålet!

— Men om hun nu alligevel søgte at «vinde» ham, som de sa? Appellere til hans hjærtelag og medfølelse. Han måtte jo dog være i besiddelse af begge dele. Ellers havde han vel ikke følt sig som den rette mand på dette sted, hvor opgaven fremfor alt var at være human og forsigtig, søge såvidt muligt at forstå og gjennem forståelsen virke nyttigt og beroligende på de syge.

Hans væsen var jo vel kun en maske, som han af en eller anden grund fandt det hensigtsmæssigt at anlægge. Imorgentidlig, når han gik stuegang, fik hun prøve igjen.

Imorgentidlig. En hel nats forfærdelser skulde ligge mellem nu og imorgentidlig. Altså, endnu en nat på dette sted. Det blev den tredje.

Nu blev Tage bragt tilsengs der hjemme. Å gud, Tage, Knut, hjemmet — hvor det gjorde ondt i hjertet. — Hun vred sine hænder, og trykked ansigtet dybere ned i puden. Lille Tage, monstro han spurgte efter hende? Og Knut. Hvad tænkte Knut? Syntes han da ikke, det var frygteligt, at han ikke fik se hende? Han havde jo lovt så vist at komme — en indeklemt stønnen undslap hende.

«Her er Deres sovemikstur, frue.»

Else letted sig op på puden, og tog miksturen, som frøken Suenson gav hende.

«De ser så rolig ud i aften. Har De det bedre?»

Else rysted hodet.

«Har De ikke sovet lidt idag?»

«Nej. Jeg har opgit at sove. Jeg har opgit alt», hun skjulte ansigtet ved frøken Suensons bryst, og gråd, så hun rysted.

«Iaften var jeg nu så vis på, at De var bleven flyttet», sa frøken Suenson. «De passer ikke på denne gang. Hvad siger professoren?»

«Professoren er et uhyre», gråd Else.

«Sådan må De ikke sige, frue! Professoren er en udmærket mand. Men De må endelig se til at vinde ham.»

«Ja, ikke sandt?» sa Thorgren, som var kommen ind og nu stod ved siden af frøken Suenson med hånden på Elses skulder, som hun kjærlig rysted. «De skal bare se for et stjerneskud, der falder, når De har vundet professoren.»

I cellen ved siden af havde den nye patient holdt på med at skrige og skjænde og fortvilet kalde på Carl. Nu gav hun sig til rasende at dundre løs, mens hun bandende forlangte, at der skulde åbnes.

«Er hun lukket inde?» spurgte Else.

«Ja, hun er så balstyrig. Hun render hvert øjeblik ud på gangen, og siger, hun vil hjem.»

«Ja, hun blir nok god», sa Thorgren og lo.

«Uh», sa Else gysende. «Hun må jo slå sine hænder tilblods».

Så holdt bankningen op, og de hørte lyden af et legeme, der tungt klaskedes mod gulvet, hvorefter der lød en hylende krampegråd.

«Vil De ikke gå lidt ind til hende?» spurgte Else.

«Det er bedst, hun raser ud. Hun har fåt så meget kloral, åt det varer vist ikke så længe.»

«Godnat, lille fru Kant», Thorgren rakte hånden og klapped Else på kinden. «Godnat Suenson.»

«Sovemidler hjælper jo ikke,» sa Else, da Thorgren var borte. «Se nu på mig, det er, som jeg tar vand».

«Ja, det er også mærkværdig med Dem, fru Kant.»

«Plejer det ellers at nytte?»

«Ja, når det ikke er deliriumspatienter. Men dem gir vi det heller ikke.»

«Sover de da uldrig, deliriumspatienterne?»

«Jo, når de første 3—4—5 nætter er forbi.» —

— — Timerne var gåt. De syge havde larmet og skreget, som de plejed, og deliristerne havde om muligt teet sig endnu vanvittigere end de foregående nætter. Til patienten i cellen ved siden af havde Else den sidste times tid intet hørt.

Pludselig begyndte en at udstøde en langstrakt tuden, ustanselig, ustanselig. Det lød dumpt og hult, som kom det fra noget levende begravet.

«Frøken Suenson! Frøken Suenson!»

Frøken Suenson kom ind til hende med munden fuld af middagsmad.

«Hvem er dette?» spurgte Else med et ansigt, der var stivt af skræk.

«En ganske ung pige.»

«Hvorfor tuder hun sådan?»

«Ja, gud véd.»

«Hvor hun må lide!»

«Nej. Hun véd ikke af sig. Når reservelægen kommer, får hun sagtens en morfinindsprøjtning.»

«Kommer reservelægen snart?»

«Ja. Klokken er straks halvtolv. Han må være her nu», frøken Suenson gik ud til sin middagsmad.

Else satte sig op i sengen og lytted efter reservelægens skridt. Hun var greben af en jagende uro, som den idelig fortsatte, dumpe tuden hidsed op til en sansesløs angst. Hvor kunde det menneske dog holde ud at tude sådan! Hvor havde hun kræfter og ånde til det. Å gud, gud, for en afgrund af elendighed at være her.

Så hørte hun reservelægen komme stille gående ude på gangen og veksle nogle hviskende replikker med frøken Suenson.

«Godaften frue. Stadig ligge årvågen?»

«Hvor kan De tænke, jeg kan sove?» sa Else ophidset. «Nej, kom nu ikke med dette snak om, at jeg skal sove og bør sove. De kan jo dog ikke mene det!»

«Hvad skal man svare Dem?» reservelægen trak på skuldrene.

«Hør på denne tuden og hør på deliristerne dernede, og om et øjeblik begynder hun derinde i cellen og alle de andre! Å gud, gud, jeg blir gal!»

«Ikke være så ilter, frue». Reservelægens halvt bebrejdende, halvt dæggende tone oprørte Else, men hans stilfærdig-medlidende mine virked forsonende.

«Jeg må ta mig sammen med al min kraft,» vedblev Else i våndefuld hast, «for ikke at gi mig til at hyle og tude omkap med de andre.»

«Ja, De er jo temmelig hysterisk.»

«Hvordan skal man kunne bli af at være her?» — fôr Else fort, mens hun vred sig i pine. «Det er uforsvarligt, uforsvarligt. Jeg, som skulde bort fra mit hjem for at få ro og hvile!»

«Alle den slags patienter kommer jo her,» sa reservelægen, og søgte at lægge som tyssende venlighed ind i sin stemme. «Det kan jo ikke være værre for Dem end for andre.»

«Alle den slags patienter!» råbte Else. «Gud hjælpe da den slags patienter! Men hvorfor får min mand ikke se mig? Hvad tror De, han vilde sige, hvis han var tilstede her?»

«Det er jo ham selv, som har lagt Dem ind her. Han har vel ansét det for nødvendigt.»

«Der er ingen, som har lagt mig ind her. Jeg er gåt af mig selv, fordi jeg selv har valgt det. Men havde jeg vidst, hvad jeg nu véd — Og det samme gjælder min mand. Jeg påstår, at han ikke har anet, hvordan jeg skulde få det. Og hvorfor skal han ikke få anledning til selv at se og høre? Ligge her. — Her! Og under en mand som Hieronimus. Gud forbarme sig!»

«Han er den bedste, vi har,» sa reservelægen.

«Men hvorfor tillader han ikke min mand at se til mig?» Hvert træk i Elses ansigt dirred i ophidselse. «Kan De forstå det, og vil De forsvare det?»

«Professoren er bange for at udsætte Dem for sindsbevægelser. Det er da let nok at forstå.»

Else lo. «Sindsbevægelser! At få se min mand vilde da være en sindsbevægelse af glædelig art, mens det, jeg her udsættes for» — hun holdt inde og skjulte ansigtet i hænderne.

«Slå Dem tiltåls, frue,» sa reservelægen, og la sin hånd på Elses skulder. «De skal se, det går bedre, end De tror.»

Hans milde stemme og inderlige tonefald vakte Elses håb. «Vil De be for mig hos professoren?» spurgte hun og så fortvilet på ham.

Reservelægen nikked.

«Og sige, at De synes, han bør la min mand komme?»

«Ja, når der er gået nogle dage. Godnat, frue. Ta’ det nu roligt.»

Ta det nu roligt — —. Hvad var dog det for slags mennesker? Læger kaldte de sig — bødler burde de hedt. Hvordan skulde det dog gå hende? Hvorlænge vilde kræfterne holde ud? Else lå atter på puden og udgjød disse ætsende bitre tårer, hvoraf hun i de sidste dage havde fældet så utallig mange. Hun følte det, som lå hun dybt nede på bunden af en brønd, over hvilken der kunde lægges låg hvad øjeblik som helst. Å nej, men det måtte ikke ske — måtte ikke. Hun vilde arbejde sig opover, helt opover, så hun idetmindste fik hodet op over kanten.

Når nu professoren kom imorgentidlig, vilde hun sige sådan og sådan. Så blev han rørt og forstod, hvad hun led, og talte venligt og sa, at hun straks skulde få et andet værelse. Ja naturligvis, dette var der jo ingen mening i. For han gik jo ikke ud på at gjøre hende gal. Hvis hun nu havde vært det, de kaldte sindssyg eller bare mindre klar i hjærnen, så vilde hun kanske troet, at han gik ud på at gjøre hende gal. Men gudskelov, så ilde var det dog ikke fat med hende.

X.

HUN gav sig til at tænke på alle de forskjelligartede pinsler og kvaler, så mangfoldige mennesker i tidernes løb havde måttet lide i verden, dem, der havde vansmægtet i underjordiske fængsler, unge, uskyldige piger, der var bleven mishandlet og brændt som mistænkt for at være hekse eller hekses håndlangere, de mange russere og russerinder, der for sine politiske anskuelsers skyld var bleven dømt til døden og henrettet, religionsforfølgelsernes mange tusende ofre, og de skindøde, der var bleven levende begravet, og en uendelig medlidenhed med alle jordens ulykkelige fyldte hendes bryst. Hvad betød hendes lidelser mod disses?

Hendes indre blev mildt og stille. «Om en liden Stund skulle I se mig» — havde Jesus sagt til disciplene engang. Ja, en liden stund skulde hun være her, men så om en liden stund kom Knut og udfried hende. Sikkert. Andet var utænkeligt. Hieronimus bare lod, som han vilde være så hård. Hvorfor skulde han ville hende ondt? Hun havde jo aldrig i verden truffet ham før, og aldrig gjort ham nogetsomhelst. Og selv om hun virked frastødende og usympatetisk på ham, så var det jo ingen grund for en mand som Hieronimus. Tværtom, dobbelt varsom vilde han så være.

Ja reservelægen havde ret. Hun skulde ta det roligt. Nu var også denne dumpe tuden blet svagere. Senere på natten faldt kanske også deliristerne til ro, og så blev det morgen, og så kom professoren. Gudskelov, nu havde hun hodet oppe over brøndkanten.

«De sover ikke?» det var frøken Suenson, som kom listende ind.

«Fik hun så morfinindsprøjtning?»

«Ja. Nu falder hun snart i søvn. — Reservelægen er rar at tale med. — Ikke?»

«Jo. Han ser snil ud.»

«Men De må ikke la’ ham mærke, at De er urolig eller ophidset, frue. Jeg forstod, at han syntes, De var dårligere iaften.»

«Dårligere,» — sa Else uvilligt, «hvorledes dårligere?»

«Ja sådan» — frøken Suenson førte pegefingeren til panden.

Else vilde til at synke ned igjen på bunden af brønden, men så tog hun sig sammen, og jog tankerne bort. Frøken Suenson havde naturligvis misforstået. Det var umuligt, at reservelægen kunde tyde hendes så berettigede klager som et tegn på sindsforvirring.

«Fortæl mig lidt om Dem,» sa Else og la sig med hånden under kinden om på siden for bedre at kunne se frøken Suensons fine og lyse ansigt. «Er De glad ved at være sygeplejerske?»

«Ja så glad, så glad. Nu har jeg vært det i 5 år, og ikke en time har jeg fortrudt det. Det eneste, som gjør mig ondt, er tanken på min søde gamle far. «Du har et trist liv, min pige,» siger han altid, og så sukker han så tungt og stryger mig over håret.»

«Jeg synes dog, det må være frygteligt at bakses med disse rasende mennesker. Er De ikke bange? Eller var De det ikke i begyndelsen?»

«Nej. Å jo, jeg var vel nok af og til lidt forskrækket i begyndelsen. Men man vænner sig til det. Så har man jo også undertiden glæde af det, som nu med bedstemor. Hun er så sød og taknemmelig. Og den gamle derinde, hun, som smider sengehestene i gulvet. Et par gange har det hændt, at hun har slået armene om min hals, når jeg har stået bøjet for at pusle hende, og da har hun hvisket: «Tak Alma, hvor Du er sød.» Hun ta’r mig altid for den Alma, som hun fantaserer om. Og det er dog meget af sådan en syg og udpint gammel stakkel,» frøken Suensen smilte rørt og lykkelig.

«Hvad heder hun, den gamle dame?»

«Fru Fog.» —

«Tror De, professoren er en snil mand?» spurgte Else.

«Snil?»

«Ja, et godt menneske, mener jeg.»

«I gud ja! Det tror jeg rigtignok. De skulde bare vide, hvordan han kan være, når det er nogen, han kan lide.»

«Holder De f. eks. af ham, frøken Suenson?»

«Holder af ham,» frøken Suenson gjentog forskrækket spørgsmålet, som var den tanke, det indeholdt, altfor formastelig. «Holder af ham? Jeg har sådan en umådelig respekt for ham, ja ærefrygt.»

«Men tror De ikke, han kunde være ond mod dem, han ikke kan li?»

«Ond mod dem, han ikke kan lide?» hun vendte og drejed på ordene. «Nej, men han er så stræng, å så stræng, så stræng. Jeg skjælver af angst, når han viser sig på gangen, ja, jeg skjælver en hel time i forvejen, for jeg er så bange for, at ikke alt er, som det skal være. Engang mens han gik stuegang, opdaged jeg, at der om sæbestykket derude i krogen på vaskeservanten havde viklet sig et hår. Ja sådan som jeg rysted fra øverst til nederst. Jeg turde ikke gå hen og ta’ håret bort, ikke røre mig af pletten, og jeg er vis på, han så det. Han ser alt. Hvis jeg havde et hul på spidsen af strømpefoden, er jeg vis på, han kunde se det tværs gjennem skoen.»

«For reservelægen er De ikke så bange. Er De vel?»

«Nej reservelægen,» frøken Suenson, hvis ansigt, mens hun talte om professoren, havde havt et ængsteligt udtryk, smilte lettet — «han er jo så elskværdig.»

«Bare det snart var morgen,» sukked Else.

«Ja klokken er straks 4.»

«Gudskelov.»

Idetsamme hørte de lyden af nøgne fødder, der sprang på gulvet i cellen ved siden af, og straks efter dundrende slag på døren, og angstfulde skrig.

«Å gud nu begynder hun igjen!» råbte Else, og satte sig hastig op i sengen. «De må ikke lukke op, for så kommer hun kanske ind her.»

«Nej, vær De blot rolig.»

«Hvem er hun?» spurgte Else.

«En ung fru Syverts; meget køn.»

Straks efter fôr en skikkelse i chemisse og kort trøje med bøjede knæ, så hun næsten sad, og med unaturlig lange skridt og stærkt svajende arme forbi den åbne dør. Sygeplejersken løb øjeblikkelig ud.

Fru Syverts i cellen ved siden af blev ved med at dundre på døren, udstøde skrig, tigge og trygle om, at der skulde lukkes op, fortvilet kalde på Carl og true med professoren. Else holdt hænderne stramt om sine tindinger. Inde bag panden var der noget, som trykked på, og det kjendtes, som om hodet skulde revne.

XI.

SÅ kom skurekonen, og vinduerne blev smækket op. Frøken Suenson bragte den sædvanlige smule vand i et bitte lidet fad af gulhvid fajance.

Mens Else lå på knæ i sengen og vasked sig, og frøken Svenson gjorde rent i cellen, smutted en skikkelse i kort chemise, på nøgne, hvidt skinnende bén hastig indenfor celledøren, hvor hun stilled sig op og stirred på Else. Hendes ansigt var gjennemsigtig blegt, øjnene mørke og strålende. Det sorte brusende hår runded sig om en smukt formet, klar og åben pande og faldt i en lang fletning frem over den ene skulder.

Else blev betat af dette hvide ansigts skjønhed. Hun betragted hende spændt.

«Hvor hun er yndig, den kvinde der,» sa skikkelsen med udtryksfuld, underlig tilsløret stemme, og pegte på Else. «Hvor hun er yndig,» gjentog hun drømmende, «og hvor hun ser ulykkelig ud.»

«Gå ind til Dem selv, fru Syverts,» sa frøken Suenson, der som sædvanlig i åndeløs hast sæbevasked cellepanelet.

«Til mig selv — ja, lad mig komme hjem til mig selv,» det lød så skjærende sørgmodigt. Pludselig stamped hun voldsomt med foden og skreg rasende: «Jeg er en hæderlig kvinde, siger jeg Dem! Jeg vil være en hæderlig kvinde, og derfor blir jeg ikke her, ikke en time, ikke et minut længere! Tror I, jeg vil være mellem sligt forbryderpak?» hun stamped og stamped med sin nøgne fod, og bandte stygt. «Her er jo ikke et eneste ordentligt menneske?»

Frøken Suenson lod vaskekluden falde ned i det skummende sæbevand, og gik fort hen, og tog fru Syverts i armen.

«Ikke lukke mig inde!» råbte fru Syverts angstfuldt bedende. «Ikke lukke mig inde!»

«Men så må De heller ingen støj gjøre,» sygeplejersken trak af med hende.

«Carl, Carl, Carl! hjælp mig, frels mig!» lød det sønderrivende, og så blev det stille.

«Har De låset hende inde igjen?» spurgte Else, da sygeplejersken kom tilbage.

«Nej. Jeg fik hende tilsengs, og lod døren stå på klem.»

En stund efter, da Else var færdig med sit toilette, og lå alene i cellen, kom fru Syverts fygende ind igjen. I et par spring var hun henne hos Else, løfted sengetæpperne, og vilde op til hende.

«De er en mand,» hvisked hun gjennem de hvide sammenbidte tænder. «Lad mig komme ned til Dem! Tror De ikke, jeg sér, De er en mand?»

Else rejste sig forfærdet overende, og søgte at støde hende bort.

«Jeg tar Dem med magt,» hvæsed den syge frue. Hun greb Else hårdt om armene, og tvang hende så let som om hun havde vært et spædbarn tilbage på puden. Så satte hun, uden at slippe jerntaget om Elses arme, den ene fod op i sengen.

Else udstødte et råb om hjælp, og frøken Suenson kom straks tilstede og rev hastigt fru Syverts bort.

«Hun blev bange, sikken en, hun blev bange!» råbte fru Syverts og lo, mens sygeplejersken gik med hende.

Else fik et anfald af krampegråd. Hun putted hodet helt under tæppet og bed i lagnet, for at ingen skulde høre det. Heftige rykninger i nakken trak liksom baghodet i folder, det hamred i tindingerne, og inde bag panden trykked det på, og trykked på. Og så sled og rev det i brystet, og smerten fôr ustanselig som en krumbugtet orm lige op i halsen på hende.

Langt om længe kom frøken Stenberg og gav hende vand.

«Se til at fatte Dem, nu har vi snart stuegangen. Det nytter ikke, at De gir Dem over.»

Men Else blev ved at græde. «Jeg vil bort, bort, bort! hjem til Knut og Tage!» skreg det uafladelig inde i hende, og tanken på disse kjære gjorde omsider gråden mildere og stillere.

«Fortæl mig nu, hvad De græder for?» Frøken Stenberg satte sig på sengekanten og tog Elses hånd.

«Jeg længes så forfærdelig hjem.»

«Det må De få bugt med. Giv Dem nu trygt over i troen på, at det er det bedste for Dem at være her.»

«Nej,» svarte Else heftig. «Det er en stor fejltagelse, at jeg er kommen her. Min mand vilde være fortvilet, hvis han vidste besked.»

Så fik Else atter høre, at det jo var hendes mand, som havde lagt hende ind her, og at hun dog måtte ha fejlet noget, siden hun var kommen her.

Ja, sa Else, fejlet noget havde hun, men gal havde hun ikke vært. «Har De mærket nogen galskab hos mig kanske?»

Nej. Men det kunde man jo aldrig vide. Der var så mange arter galskab og sindssyge. De, som syntes mest kloge, var ofte de værst angrebne — og når man var kommen her, så —

Else så på frøken Stenberg med et jammerfuldt blik. «Jeg må jo fortvile,» mumled hun og vendte hodet bort. — — —

Hun lå i halv bevidstløs tilstand med uhyre høje, grønskede mure tæt omkring sig. Foroven hælded murene sammen, så der kun var en ganske liden firkantet åbning, og denne var dækket af et ståltrådbur, i hvilket der sad en gasflamme. Et blegt tusmørke flød ned langs de grønskede vægge, og hun hørte dæmpet sus som af et hav, der rulled ensformigt langt, langt borte. Ingen kunde se hende, og aldrig skulde ståltrådburet, som dækked for åbningen, tages bort, og aldrig skulde hun bli draget op fra dette dyb til livet og tiden, hvis larm hun svagt fornam. Hun skulde ligge her bestandig, bare ligge og ligge med stive arme og strakte bén.

«Nu sover hun da?»

Else slog øjnene op. Der stod reservelægen og en af kandidaterne og ved sengens fodende frøken Stenberg. Hun så sig forvildet om, strøg sig over panden og husked det hele.

«Hendes øjne er opsvulmede,» sa reservelægen.

«Ja, hun har grædt så meget. Hun længes hjem, siger hun.»

«Professoren skulde jo komme idag,» sa Else.

«Han blev forhindret. De får ta tiltakke med min ringhed,» svarte reservelægen med sit godslige smil.

«Har professoren ikke sagt, at jeg skulde flyttes?»

Reservelægen så på frøken Stenberg, som rysted på hodet.

«Nu kan jeg ikke mere, nej jeg kan ikke mere,» jamred Else. «Træffer De professoren idag?»

«Vil De så ikke sige det til ham?» vedblev Else, da reservelægen havde nikket ja. «Å, gjør det, reservelæge! Ikke sandt, frøken Stenberg — jeg holder ikke ud længer. Kan jeg vel?»

«Der er intet værelse ledigt,» frøken Stenberg så liksom frittende på reservelægen. «Det er netop det gale ved det.»

«Hvordan er det med appetitten?»

«Hun spiser næsten ingenting.»

«Det må De,» reservelægen trued med pegefingeren. «De blir ikke flyttet, sålænge De ikke spiser.»

«Hvor skal jeg kunne spise her! Desuden hvad er det for slags mad, jeg får? Bare vandgrød og kogt fisk hver eneste dag.»

«Det er feberkost.»

«Men jeg har jo ingen feber!»

«Har fruen ikke havt feber?» spurgte reservelægen med et hurtigt blik på frøken Stenberg.

«Nej, hun har ikke havt feber.»

«Nå ja, det gjør forresten ingenting. Nu kan vi jo sætte Dem på anden kost. Jeg skal skrive en spiseseddel. Godmorgen.»

«Sig endelig til professoren, at jeg må flyttes!» råbte Else efter ham.

— I uudholdelig spænding vented Else hele formiddagen på, at en eller anden skulde komme med besked fra professoren om, at fru Kant skulde bringes over i et andet værelse. Den tanke at skulle være her endnu en nat kunde og turde hun ikke tænke. Hvergang Thorgren eller frøken Stenberg viste sig, letted hun hodet fra puden og så åndeløs spørgende på dem. Engang hørte hun en mandsstemme på gangen og syntes, det var Knuts. Det gav som et skrig af jubel inde i hende. Med en lynsnar bevægelse sad hun oprejst i sengen og rakte hænderne frem. Stemmen blev tydeligere, og herreskridt nærmed sig. Det var Knut! Hun hørte det tydeligt. Å gud, gud, så var hun frelst, frelst, frelst! Den velsignede professor, som alligevel havde villet overraske hende — alle hendes ansigtsmuskler skjalv i smil og fryd, øjnene fyldtes med gode tårer, og hjærtet slog højt og varmt. Så gik en af kandidaterne forbi døråbningen, «De har ikke lov at sidde op i sengen,» sa han i farten til Else og forsvandt.

XII.

MEN Else blev siddende og stirred stivt. Det var altså ham, hun havde hørt og ingen Knut.

Hun følte det, som om alt hendes blod sank ned i benene, og en våd kulde bredte sig fra hodet og nedover. Kort efter strømmed blodet tilbage til hjærtet, og ildvarmt susende stormed det op i hodet. Alting dansed rundt, hun syntes sengen svingled som i søgang. Gribende efter støtte i sengebordet la hun sig langsomt tilbage på puden. — —

Men hvor kunde hun også ha bildt sig ind noget så urimeligt som, at Knut skulde få lov til at komme idag, tænkte hun senere. Det vilde vært en altfor vanvittig stor glæde. Hieronimus havde jo desuden sagt: «Det er da ikke værdt, han sér Dem, sålænge De er her.»

Hvad mente han egentlig med det? Hvorfor måtte Knut ikke se hende, sålænge hun var her? Skulde det da holdes skjult for Knut, hvorledes hun behandledes? Det var jo som en indrømmelse af Hieronimus om, at han ikke vilde være ved, hvorledes han bar sig ad med hende. Nej, men Hieronimus mente vel, at han bar sig rigtig ad, men at Knut ikke forstod sig på det, og at han så vilde gribe forstyrrende ind ved at forlange hende hjem igjen.

Der var intet værelse ledigt, havde frøken Stenberg sagt. Men det var dog altfor oprørende, at hun af den årsag skulde ligge her og udsættes for at gå tilgrunde! Det var jo en frivillig sag, at hun var kommen her. Skulde det så ikke også være en frivillig sag, hvis hun og Knut sa: Vi gik ud fra gale forudsætninger, da vi indfandt os her, og derfor vil vi gjøre det om.

Nej, atter igjen vidste Else hverken ud eller ind.

Hun grubled og sa tilsidst til sig selv: Når jeg bare blir flyttet idag og slipper for en ny nats rædsler, så skal jeg alligevel være fornøjet. Kanske kandidaten, som hun havde troet var Knut, havde været oppe med besked til frøken Stenberg? Ja, naturligvis. Hvorfor skulde han ellers vært kommen på denne tid af døgnet? Nu gik de og gjorde værelset istand. Så kom den glade Thorgren og sa stort smilende over hele sit søde, buttede ansigt: Nu skal De op, fru Kant, og følge med mig ind på et dejligt stille sted. Hun vilde slet ikke spørge, men vente tålmodigt. De glæded sig til at overraske hende med det gode budskab. Ikke foregribe deres glæde.

Da middagsmaden, sød suppe og to lyse, som boghvedekager udseende, frikadeller bragtes hende, satte hun sig straks op i sengen og spiste så meget, hun var istand til at nedsvælge. Men sød suppe var det værste, hun vidste, og for frikadeller havde hun altid havt modbydelighed. Men hvad gjorde det? Madsorgerne kunde hun sagtens komme over.

Da Else var færdig med at spise, hørte hun det gå derude med dørene, som hårdt smældte til, og samtidig lød der græsselige hyl. Et øjeblik senere kom forbi hendes døråbning to portører med en bærebør, hvorpå en tynd, grågusten kvinde sad oprejst med fægtende arme. Hun hylte ustanseligt. Kort efter kom portørerne tilbage med den tomme bærebør, mens hylene blev vildere og vildere, og samtidig begyndte fru Syverts, som længe havde vært stille at rase og skrige i cellen ved siden af.

«Dette er helvede,» tænkte Else. «Den, som har lavet læren om helvedes pinsler, har uden tvil ved en fejtagelse vært på en eller anden sjette afdeling, med en eller anden Hieronimus til øverste.»

«Hvad siger De til denne komedie?» Fru Syverts i chemise med sine lange hvide, ved anklen for tykke ben var kommen ind i Elses celle, hvor hun hastig gik frem og tilbage med hænderne i siden. «Jeg blir gal af at være her. Ja ved gud blir jeg gal! Min mand ejer et lille sted nede ved kysten. Der skulde jeg ha været. Men så kom lægen og sa, at jeg først skulde tale med professor Hieronimus. Han er en modepræst, tror De ikke?» Hun stod stille midt i cellen og så hvast på Else. «Alle synes, de skal snakke med Hieronimus,» vedblev hun, «men vi får jo ikke snakke med ham. Bu, bæ, øh, døh, siger han, og så er han borte.»

«De skulde gå ind og lægge Dem, fru Syverts,» sa Else formanende.

«Men det er så forfærdeligt at ligge sådan og glo hele dagen. Jeg er ikke vant til det.»

«Javist er det forfærdeligt. Nu har jeg ligget her på fjerde døgnet. De kom da først igår.»

«Og så tyller de mig med kloral, og det blir jeg så forstyrret af. De skulde vide, hvordan det suser i mit hode. Å Carl, Carl,» hun holdt hånden for øjnene og brast i gråd.

«Er Carl Deres mand?»

«Ja, min mand, min ejegode, skikkelige mand. Vi har kun vært gift i otte måneder.»

«Gå nu pent ind og læg Dem, fru Syverts. Hvis sygeplejersken træffer Dem her, så siger hun bare, De er forfærdelig dårlig og urolig, og så må De ligge endnu meget længere.»

«Vær god og tålmodig,» vedblev Else, da fru Syverts ikke svarte, men blev ved at græde stille. »Det siger de alle til mig, og jeg lar det gå videre. Det nytter ikke at sætte sig op her. Gå nu, før nogen ser Dem.»

«Ja, jeg skal», sa fru Syverts, og nikked heftig. «Jeg skal gjøre det, fordi De be’r mig», hun gik hurtig ud af cellen.

Nogle minutter senere fløj forbi døråbningen en kvinde, der fra bæltestedet var indsvøbt i et foran blodigt lagen. Med hul gravrøst skreg hun af al magt: «Knu’ssen! Knu’ssen!» Straks efter blev hun, næsten båret af Thorgren, slæbt tilbage, mens råbene på Knu’ssen blev ved.

«Det er en barselpatient», sa Thorgren, da hun senere kom ind til Else. «Hun har født for 2 Dage siden».

«Er det hende, som hyler fremdeles?»

«Ja. Men det skal De ikke bryde Dem om. Frisk mod Antonius», hun klapped leende Else på kinden. «Tænk, hvor godt patienterne har det her, blir plejet og passet i alle retninger, rene lagen på sengen to gange om ugen. Jeg vilde synes, det var sjov at være patient her for en lille tid — Vi med vores professor! Det er ramme alvor, fru Kant».

Hvor kunde det dog være, at disse snille gode mennesker var så afstumpet i deres følelser for andres lidelser. Det var det samme urgamle op igjen. Auroritetstroen som i alle århundreder havde bragt menneskene til at tro på og bøje sig for det ene menneske. Det ene menneske, som havde menneskeforagtlig frækhed nok til at optræde som den, der førte an og vidste besked. — «Vi med vores professor!»

Frøken Stenberg kom ind. Else syntes, hun kunde se på hendes mine, at hun havde noget godt at meddele. Men hun vilde ikke la sig mærke med det. Frøken Stenberg skulde selv få sige det. Men da frøken Stenberg intet andet sa end de sædvanlige kærlige ord, kunde Else ikke dy sig, men spurgte, om hun ikke skulde flyttes.

Nej. Det havde frøken Stenberg ikke hørt noget om.

«Men tror De ikke, der endnu kan komme besked?»

«Nej, det kan der ikke. Klokken er 5. Jeg har jo også sagt Dem, at der intet værelse er ledigt».

«Intet værelse ledigt», gjentog Else, der frøs og skjalv ved tanken om natten, som stunded til. «Men sig mig en ting: Er det umuligt, at der kan skaffes noget andet rum tilveje end denne celle, jeg nu har?»

«Umuligt? — Nej umuligt er det ikke. Der kan gjøres forandringer hist og her. Der er jo også nerveafdelingen, og en gang derovre i pavillonen, som vi undertiden gjør brug af».

«Kjære søde frøken Stenberg» Else greb hendes hånd og så hende ind i øjnene med et blik, der skreg efter hjælp, — «gjør for mig, hvad De kan. Sig, at jeg omkommer af at ligge her. Å, vær god, vær god, jeg skal huske det hele mit liv».

«Ja lille, lille fru Kant. Vi vil Dem alle så vel», hun klapped Else på hånden og gik.

«Det er altså forbi», tænkte Else. «Jeg skal bli her inat igjen», og en forhærdet forbitrelse stivned hendes sind. De syge tumled og skreg og jamred, og hun syntes det var et brugbart akkompagnement til teksten i hendes indre.

Nu kom stuegangen snart. Men det var reservelægen og ikke professoren. Ja ja, det var akkurat det samme.

Straks efter var reservelægen der i sin hvide kittel, fulgt af en kandidat og frøken Stenberg. Han gjentog sit evindelige: om hun fremdeles var misfornøjet med tilværelsen?

Else rejste sig op i sengen og gav sin forbitrelse luft.

Reservelægen svarte intet. Bare så bedrøvet og mildt på hende. Men til frøken Stenberg henvendte han, da han gik: «Hun blir værre og værre.»

Et øjeblik efter hørte hun hurtige knirkende skridt på gangen, og Hieronimus i overfrakke, og med hatten i hånden stod i cellen.

«Jeg skal hilse fra Deres mand», sa han.

Else vilde sige tak, men struben var som sammensnøret. Hun fik ikke lyd.

«Han bad mig sige Dem, at han nu havde fåt en kokkepige til den 1ste, som han trode, var god. Det behøvede De altså ikke at tænke på.»

«Skal jeg være her inat igjen?» spurgte Else med en stemme, der forekom hende selv hæs og ukjendelig.

«Tja-a», han sa det «tja-a» bredt og fedt, som var det ham en legemlig nydelse at sige det.

«Men jeg kan ikke holde det ud! Jeg lider altfor forfærdeligt.»

«Å-å-», svarte Hieronimus med en så snærrende hån, at det virked som et slag i ansigtet på Else. «Hvordan var det hjemme?»

Da sprat Else op i sengen, og ude af sig selv, med fortrukket ansigt og et blik der sprudled ild og gnister, og bored sig ind i Hieronimus’ kolde, blege øjne, sa hun: «Professoren véd lige så godt som jeg, at der ikke er spor af grund til at holde mig i celle! Det er kun fordi, De ikke har plads til mig, men så skylder De, at la min mand det vide. «Å-å», siger De», hun efterabed Hieronimus’ hånlig snerrende tone, for såvidt muligt at gi ham slaget i ansigtet tilbage. «Men vil professoren ikke selv ligge her en nat, bare en eneste en, og la mig få Deres soveværelse?»

«Neej», sa han, og det lød som fjern hestevrinsken.

«De udsætter mig for umenneskelige pinsler dag og nat!» råbte Else. «Med hvilken ret gjør De det?»

«Umenneskelige pinsler!» Hieronimus’ farveløse ansigt var blet gråt som kalk. Han løfted sig på tæerne og satte hælene mod gulvet. «De trænger nok i høj grad til at lære Dem selvbeherskelse! Deres sygdom er den, at De ikke kan beherske Dem. Jeg havde tænkt på at flytte Dem» — han klasked sin ene hånds små spinkle, plebejisk formede fingre mod den andens invendige flade og næsten skreg: «Men nu skal De få blive her!» og vips var han ude af cellen.

«En yndig mand», tænkte Else med foragt og lo indvendig.

«Men gud, fru Kant», frøken Stenberg stod ved Elses seng. Hendes fine blege ansigt var blegere end sædvanlig, og minen forskrækket bebrejdende. «Hvor tør De tale sådan til professoren? Jeg hørte det hele.»

«Hvor tør han behandle mig, som han gjør! Det eneste, jeg angrer på, er, at jeg ikke fik sagt meget mere.»

«Professoren tåler ikke kritik. Ikke af nogen, og allermindst af en patient».

«Det er virkelig skade for professoren», sa Else spodsk.

Siden kom Thorgren og korsed sig skrækslagen. «De må endelig gjøre professoren en undskyldning», bad hun.

«Han skal få slå mig ihjel, før jeg gjør det», svarte Else.

Også Madonna-Hansen indfandt sig, og talte forfærdet om sagen. Inde på hendes gang var de aldeles bestyrtet. Aldrig var sligt hændt før. Havde hun ikke hele tiden bedt Else om at være god og tålmodig, fordi hun holdt af hende og vilde hendes bedste? «Nu må De ydmyge Dem for professoren. Lov mig, at De vil det», endte hun.

«Aldrig!» råbte Else heftigt. Og så gik Madonna-Hansen med en bekymret hoderysten.

— Nattevagten var sat, og frøken Suenson gav Else Kloral. «De ser ud, som om De er vred på mig«, sa Else.

«Nej. Men bedrøvet. På den måde blir De aldrig flyttet».

XIII.

TIMERNE gik med rasen og buldren, skrig og spektakler oppe og nede. Barselpatienten fløj, ret som det var, forbi ude på gangen, mens hun med sin langstrakte gravrøst råbte: «Knu’ssen, Knu’ssen!» Tilsidst blev hun lukket inde, og råbet på Knu’ssen lød hulere og dumpere end før.

Knuget af angst og pine, martret af længsel og af en fortærende legemlig uro kasted Else sig frem og tilbage på sit hårde leje. Imorgen var det søndag. Da gik Knut tur med Tage før frokost. Ak, om hun havde kunnet være med! Om hun idetheletat var blet derhjemme? Hun kunde jo være blet der, hvis hun havde villet. Men hun havde følt sig syg og vilde søge helbredelse ved ro og stilhed og hvile. Hvad var det, hun havde lidt og været hjemsøgt af der mod det, hun nu måtte døje?

Det brune hestetog? — Hvor var det henne? Ikke en eneste gang havde hun sét det her. Og sit arbejde havde hun ikke et sekund tænkt på. Hvis hun havde vært i rolige, blide omgivelser, og havde sét Knut, og for hver dag kunnet vise ham, at det blev bedre med hende? —

Så kom natstuegangen. Imod sædvane var det en af Kandidaterne. Else hørte ham borte i døråbningen spørge, om fru Kant sov.

«Nej», sa frøken Suenson. «Hvordan skal hun kunne sove her?»

«Her er jo roligt.»

«Ja i dette øjeblik», sa frøken Suenson indigneret. «Men vent bare lidt, skal De få høre. Det skulde være en af os, som blev budt det, der bydes fru Kant.»

«Mig vilde det ikke genere», svarte Kandidaten overlegent, og gik videre. —

— «Må fru Kant ikke stå op lidt idag?» spurgte frøken Stenberg om morgenen, da reservelægen var der. «Hun er så træt af at ligge».

«Hun har jo holdt sig rolig siden den første aften», svarte reservelægen overvejende. «Jo, De må gjerne stå op en timestid, fru Kant. Efter Frokost. Godmorgen».

Et par minutter senere kom en af de unge Kandidater, en høj slank fyr med tynd moustache og et glat vakkert ansigt, og hilste: «Godmorgen».

«Hvad skal jeg sige til Deres mand, fru Kant, når jeg nu sér ham?» spurgte han med et hjælpsomt smil.

Else så forskende på kandidaten, og var uvis med sig selv, om hun skulde svare ham. Men så fôr den tanke gjennem hende, at han kanske havde ondt af hende, og hun sa indtrængende: «Sig ham, at han må optræde ganske anderledes energisk for at få komme ind til mig. Sig ham, at jeg har det så forfærdeligt, og at jeg blir gal, hvis han ikke kommer snart».

«Tror De, det vil frugte noget?» spurgte kandidaten og blev ved at smile.

«Ja, naturligvis vil det frugte. Han tar mig øjeblikkelig med sig, når han sér, hvordan her er. Han aner ingenting om det — det er det, som er så forfærdeligt.»

«De synes altså slet ikke om at være her?» kandidaten drejed sin moustache og smilte uafladelig.

«Sig ham, at han må komme, at han skal komme, og sig ham det sådan, at han forstår, De også synes det», bad Else indtrængende. «Jeg vil være Dem så taknemmelig. Lov mig, at De vil sige det.»

«Deres mand kan intet gjøre. Han retter sig naturligvis udelukkende efter professoren. Han véd også god besked med, hvordan De har det.»

«Nej», sa Else med svigtende stemme. «Han ved det ikke».

«Ja forresten, så sér jeg slet ikke Deres mand». Smilet på kandidatens ansigt flød ud over hele ansigtet.

Else sa ikke mere. Hun lå med hurtigt glippende øjenlåg og greb fast i lagenet.

Kandidaten stod lidt og strøg sin moustache. Så gik han med en sagte fnisen.

Else hverken græd eller rørte sig. Hun var som forstenet i håbløshed.

Da hun var færdig med frokosten, bragte frøken Stenberg hendes undertøj og slåbrok. Else bad om forskjellige småting, som sine strømpebånd, hårnåler og det lille toiletspejl. Det var efter professorens ordre altsammen bragt tilbage til hendes hjem, fik hun til svar. Istedetfor strømpebånd gav frøken Stenberg hende to stumper sejlgarn.

Da Else var påklædt, gik hun ud på gangen.

«Idag er det søndag», småsnakked bedstemor, som sad sammenkrøben, tæt trykket op til metallugen, som lukked for ovnen indenfor. «Rent tøj fra øverst til inderst. Se bare», hun holdt det sammenlagte hvide klæde op mod Else.

»Ja bedstemor er altid fornøjet», bemærked Thorgren, som søndagsren og nystrøgen sad ved det gule bord og læste i en bog med slidt shirtingsbind.

Den unge pige med det tunge hode og de hvide uldsokker gik i korte vendinger svinglende frem og tilbage nederst på gangen.

«Jeg har ikke sét hende de sidste dage», sa Else til Thorgren og pegte på den unge pige.

«Nej, hun er ikke at formå til at gå forbi Deres dør. Det er ikke nogen dame, det er en vild, forfærdelig «fugl», siger hun, og så kryber det gjennem hende af skræk.»

«Er det mig, hun mener?» spurgte Else.

«Natyrlig», lo Thorgren.

Else keg ind i cellerne. Fru Syverts sov med halvåben mund, så de hvide tænder vistes mellem de unge fyldige læber.

Hun lå med hodet lidt på skjæve og hånden under kinden, og i de lange sorte øjenvipper hang en tåre.

Else listed sagte ud og gik ind til den gamle med det gule mumieansigt — fru Fog —, som hun havde set den første aften, og som om nætterne plejed at kaste sengehestene i gulvet. Hun lå med halvåbne øjne, der lyste gråt og grumset som skidne glasskår. Ud af hospitalstrøjens ærmer, der var gledet op forbi albuerne stak to brungule arme, tynde som bambusrør. Hændernes hud var fuld af sprækker og skjællet som på store tørrede rødfiske. Da Else nærmed sig, løfted hun som den første aften liksom besværgende armene, og sa noget, der visned hen på de indsvundne blodløse læber.

«Stakkels Dem», sa Else og strøg hende sagte over panden, der var bedækket af bittesmå svedperler.

«Søde Alma», lød det med en mat hvisken, og den ene hånd kom langsomt op og tog et kraftløst tag i Elses slåbrok foran på brystet.

Da Else kom ud igjen på gangen, stødte hun på den unge pige med det tunge hode. Pigen fôr skræmt sammen, skjulte ansigtet bag den løftede arm og råbte, mens hun svinglende flygted: «Å fy, fy, den vilde fugl vil hakke mine øjne ud!»

I den nederste celle sad barselspatienten oprejst i sengen, og vånded sig stille. Da Else kom ind, så hun på hende med et flakkende, hjælpeløst blik, og smøg så pludselig lagenet over sit hode.

Else følte sig svimmel og skjælvende mat i knæerne. Bedst at gå tilbage til sin celle og krybe i sin seng igjen. Hun lod blikket vandre rundt på den lange nøgne gang med de forsvarlig lukked fløjdøre i begge ender, og de åbentstående celledøre, og hun tænkte med gru på den første aften, da hun forholdsvis frejdig var kommen herind, uden at ane, at hun på ubestemt tid gik ind i et fængsel, og skulde behandles som en misdæder, til hvem ikke hendes allernærmeste, end ikke hendes egen mand, fik adgang.

Langsomt klædte hun sig af og la sig.

«Græder hun nu igjen?» Thorgren kom med middagsmaden. «Nu har De jo havt den adspredelse at være oppe lidt, og nu er her jo så godt og stille. Man kan ligesom mærke, at det er søndag.»

Ja, det kunde Else også, og det gjorde tilstanden dobbelt trøstesløs.

Hvad var det for mad idag? Hun satte sig op og tog imod bakken. Noget gult vand med små kremefarvede bolleklumper. Og så en skive tørstegt kjød med kogte poteter, som flød i tyk, lysebrun melsauce. Ingen salat, ingen agurk eller pikkels, eller nogen af disse småingredientser, som hun var vant til, og som hun satte pris på. Men hun måtte spise alligevel. Hun havde kjendt sig så kraftløs, rent ud segnefærdig, da hun var oppe, og det var jo intet under.

Ihærdig tog hun fat, men det var hende umuligt at spise mere end ganske lidt, for det smagte flout og vont.

Som sædvanlig, når patienterne en stund havde vært rolige, begyndte de også nu at larme og skrige igjen. Fru Fog kasted sengehestene i gulvet, mens hun udstødte en dump jamren. Barselspatienten fløj forbi med skrig, som blev hun stukket af knive, og fru Syverts teede sig så voldsomt, at hun måtte lukkes inde. Hun gav sig da til at dundre på væggen, som stødte op til Elses celle og angstfuld kalde på Else og professoren.

«Nu går jeg tilsengs, fru Kant!» råbte hun tilsidst, da Else havde formanet hende. «Nu går jeg tilsengs og er god. Hører De, fru Kant?»

«Ja, jeg hører!» råbte Else tilbage. «Det er pént af Dem, at De nu vil være snil og gå tilsengs.»

Klokken lidt over 6, en stund efter at gassen var tændt, kom Hieronimus. Hans godaften lød påfaldende venligt.

«Nu, hvordan synes De, at De befinder Dem?»

Else flytted sig på puden og svarte ingenting.

«Hvordan har det sig med appetitten?» vedblev han uforstyrret venlig.

«Jeg er sulten nok, men jeg liker ikke maden her,» sa Else mut.

«De er måske vant til andre slags retter?»

«Til en anden tillavning ialfald. Men det gjør ikke noget. Maden kan det være det samme med» — Else flytted sig atter på puden.

«Ja, så er det søvnen. De sover fremdeles ikke?»

Else vented lidt, så sa hun dirrende af vrede: «Kan man sove her, hvis man er nogenlunde normal og ikke helt gal?»

«Ja, nu får vi håbe på natten.» Han sa det så pént og stilfærdigt, at Else måtte undre sig. Hun havde ventet, at han skulde flyve op, ubændig som den foregaende aften.

«Håbe,» sa hun med en betoning fuld af foragt, og med sig selv tænkte hun: «Kast et nøgent spædbarn foran en sulten tiger, og håb så på, at rovdyret ikke æder det.»

«Ja, fru Kant — havde vi mennesker ikke håbet», Hieronimus talte pludselig langsomt og med præstelig salvelse, og hans blik havde det udtryk, som hun havde sét i venteværelset, og som minded om den unge teolog.

Else havde trukket øjenbrynene op, og noget, der ligned et smil havde kruset hendes mundviger, og et sekund efter at Hieronimus havde sagt det om håbet, sprat han op fra stolen og var lynsnart som en taskenspiller ude af cellen.

— Natten blev forfærdelig. Deliristerne nedenunder holdt uafbrudt på. Else fik krampelignende smerter under brystet. Hun vred sig som en orm og jamred ustanselig.

Da reservelægen gik natstuegang, gav han hende nogle dråber, hvorefter det blev bedre en stund, men så begyndte det igjen og varte ved hele natten.

«Frøken Suenson,» sa Else i en af pauserne mellem brystsmerterne. «De ser, hvor jeg lider, og hvor pinefuldt jeg har det i alle måder. Ikke sandt?»

«Jo stakkel. De har det ikke godt.»

«Vil De så ikke bringe min mand nogle ord fra mig?»

«Ikke for guld!» sa frøken Suenson forfærdet, og med en fasthed i stemmen, som Else ikke havde tiltroet hende.

«Sig ikke nej, kjære frøken Suenson. Jeg er så angst for, at jeg skal miste forstanden tilsidst. Giv mig en lap papir og en blyant, så kan jeg skrive det på sengen.»

«Ikke for al verdens herlighed», forsikred frøken Suenson med den forrige faste stemme. «Tror De, jeg vilde vove at gjøre sligt for professoren?»

«Jeg bér og bønfalder Dem! Professoren fik jo aldrig vide det. Jeg vil være Dem taknemmelig hele mit liv, altid synes, at jeg stod i gjæld til Dem. Og det vilde min mand også.»

«Nej, nej, nej — tænk ikke på sådant, fru Kant». Hun slog ud med hånden og smilte pludselig: «Hvis jeg gjorde det, kom jeg sikkert til at gå igjen her, efter at jeg var død.»

«Forresten», vedblev hun alvorlig, da hun så Elses stumme fortvilelse, «vilde det ikke nytte Dem det ringeste. Når man er på denne gang, så er der ingen, som ænser, hvad man siger. Deres mand vilde ikke gjøre noget.»

XIV.

«DERES ansigt er gult som voks idag», sa frøken Stenberg, da hun om morgenen kom ind til Else. «Men nu må der snart ske forandring.» Reservelægen så jo, hvor syg De var inat.»

Dagen gik. Else lå stille hen. Til spørgsmålet, om hun vilde stå op lidt, havde hun rystet hodet. Hun gav sig over. Lod sig stille glide ned på bunden af brønden med de grønskede vægge. Det var unyttigt at kjæmpe. Overmagten var for stor.

Så med ét stod Hieronimus i cellen. Else så ham som gjennem et slør, men opfanged dog at hans mine var mild.

«Nu bliver der gjort et værelse istand til Dem,» sa han.

«Å lad mig bare ligge her», svarte Else forhærdet og trak på de sitrende øjenbryn. «Jo mere, jo bedre.»

«Jo mere, jo bedre?» — det kom stakåndet fort gjennem Hieronimus’ tynde, gråhvide tænder, og som aftenen iforvejen letted han sig på tæerne, og satte hælene fast tilbage. «Ja, det er også min mening, at De har godt af at blive her!» I næste nu var han forsvundet.

XV.

KNUT sad for tredje gang siden Elses indlæggelse på hospitalet, spændt og urolig i professorens venteværelse.

Hvad han hidtil havde fåt ud af den ordknappe professor, havde lydt lidet trøstende og lidet oplysende: «Deres hustru var urollg ved indlæggelsen.» — «Ikke tale om besøg.» — «Nu til en begyndelse kun spørgsmål om at vinde patientens tillid» — «Ingen nytte til at forhøre sig før om nogle dage.» — «Foreløbig kun det at bemærke, at Deres hustru synes at være en meget vanskelig patient.»

Det var Knut, der under besøgene havde ført ordet. Professoren havde lyttet til — ikke så interesseret, som han gjærne skulde være, syntes Knut. Hvorfor var denne mand så forbeholden, i grunden kjølig? Sad han med sin opfattelse færdig, eller havde han ingen mening dannet sig endnu? Hvorfor var det ikke lægen, der ledte samtalens gang? Den drejed sig jo udelukkende om patienten.

Nu nikked Betjenten ved døren til Knut. Det var hans tur.

«Deres hustru er udtalt sindssyg.»

Det gav et sæt i Knut. Ordet greb med næsten legemlig voldsomhed ind i hele dette pinefulde, varsomt tvundne spind af bekymringer, der længe, stykke for stykke havde bredt sig om hans tanker og følelser.

«Sindssyg?» sa han.

«Ja.»

«Forvirret?»

«Formen for hendes sindssyge er den næsten fuldkomne mangel på evne til at beherske sit følelsesliv. Undertiden er hun en rén furie.»

Det varte lidt, før Knut svarte. Nu var her altså klarhed nok, og en sikkerhed i tonen, der ikke lod plads åben for den mindste tvil.

«Og professoren har tat hendes særegne impulsive kraft med i betragtning — den, der kommer frem i hendes produktion?»

Med så meget som halvdelen af et sekunds tøven svarte Hieronimus: «Ja.»

«Kjender professoren min hustrus malerier?»

«Min stærkt optagne tid har i de senere år desværre hindret mig i at følge med kunstens udvikling herhjemme.»

«Må jeg sende professoren nogle gjengivelser af hendes malerier?»

«Tak. Selvfølgelig vil der i valget af emner kunne være en vejledning til bedømmelsen af Deres hustrus tilstand.»

«Og i behandlingsmåden? Det kunstneriske højdepunkt, der er nået?»

«Også deri.»

Professoren gjorde nogle skridt fra skrivebordet hen mod kakkelovnen.

«Mit råd er, at Deres hustru indlægges på Sct. Jørgens sindsygeasyl for en ikke altfor kort tid.»

Atter gav det et sæt i Knut, som fik han et stik.

«For hvor længe?» spurgte han.

«Et år.»

«Hvad skal der opnås derved?»

«Helbredelse», sa Hieronimus fast og med liksom antydning af mishag over spørgsmålet. Da Knut intet sa, tilføjed han: «De skal ikke ta Deres beslutning nu med det samme. Tal med dr. Tvede. Deres hustru blir foreløbig her. Det haster ikke.»

«Det forekommer mig dog, at når der er tale om indlæggelse på et sindssygehus —»

«Deres hustru skal først af alt lære disciplin. Hun er misfornøjet med sit ophold hos os. Hun vil ikke ha godt af, netop nu at bli flyttet. Det tar også mindst 10 dage at få sagen ordnet. Giv mig Deres svar i løbet af ugen.»

«Og professoren er af den mening, at der ad denne vej virkelig vil opnås helbredelse?»

«Ubetinget. Vi har mange eksempler derpå. Det første halvår vil hengå under protester fra Deres hustrus side. Så vil hun falde til ro, og endelig forlade hospitalet med taknemmelighed i hjertet og helbredet.»

«Ad denne rent mekaniske vej, ved afsondring og indespærring?»

«Ad denne rent mekaniske vej — ja,» sa Hieronimus med en mine, som om han netop fandt udtrykket slående.

Knut havde følelsen af, at han stod der og forslæbte sig på en tung byrde. Han kunde ikke gå, og han undlod med vilje at lægge mærke til, at audiensen hos den altid travle professor var forbi.

«Så vil De jo også få fred i Deres hjem,» sa Hieronimus fra sin stol med noget i stemmen, der klang som spot.

Der gik påny et ryk gjennem Knut. Var hans mange, omhyggelig overvejede ord da blevet tydet som klage over egen nød?

Den mand der i stolen var dog næppe så stor en sjælegransker, som han havde ord for.

«Der er kun ét at gjøre: Følg Hieronimus’ råd», sa om aftenen dr. Tvede til Knut. Den næste dag sa to læger af Knuts bekjendtskab det samme til ham: Hieronimus var en mand, hvis dom i slige sager man ubetinget måtte stole på.

Det er altså derpå din kraft skal sættes ind, tænkte Knut. Han bandt så sin vilje med faste bånd om en beslutning, der smærted som en ond byld i brystet: Hieronimus’ råd skulde følges.

XVI.

ELSE var bleven flyttet. Den store fløjdør i cellegangens nederste ende havde åbnet sig for hende, og umiddelbart udenfor denne lå hendes nye værelse. Foruden sengen indeholdt det chaiselongue, et bord og en stol. Også her stod døren åben nat og dag ud til en med et gult bord og 2 stole møbleret gang, der liksom cellegangen var lukket af vel tillåsede fløjdøre. Værelset stødte på den ene side klods op til cellerne, hvorfra det kun var skilt ved en almindelig væg, og havde på den anden side et rum med 6 senge, der for øjeblikket stod tomt. Endskjønt vinduet foroven var behængt med en rødbrun ulden gardinkappe, virked det dog, højt oppe som det sad, og med sine bittesmå ruder ligeså jærngitret som cellernes vinduer, og Elses indtryk af at være i fængsel var det samme som før.

Ved flytningen havde Else fåt en ny dagsygeplejerske, frøken Ræder, som var kommen op fra mandsafdelingen nedenunder, en kraftigbygget blond kvinde henved de 30. Hun bar lorgnet og havde et muntert og dannet væsen. Smånynnende og let vuggende i hofterne gik hun om ved sit arbejde, og hun talte til Else om allehånde ting, for at få hende til at glemme sine kvaler. Else var glad ved at ha hende om sig. Idetheletat virked sygeplejerskerne som blege solstråler på en mørk og isfrossen vinterdag.

«Nu», sa reservelægen, da han første gang tilså Else på det nye sted. «Nu er De da tilfreds?»

Else, der sad paa kanten af chaiselonguen, så forpint hen for sig. Når undtages, at hendes opholdssted ikke var en celle, og at de syge ikke hvert øjeblik kunde fare forbi hendes døråbning, eller komme ind til hende, var der ingen forskjel på før og nu. Larmen og skrigene hørte hun ligeså tydeligt. Uroen og forstyrrelserne af vinduer og døre og alle dagens lyde var de selvsamme. Klokken 5½ à 6 om morgenen begyndte rengjøringen med den isnende gjennemtræk, og om natten stod fløjdøren åben til cellegangen, hvor Thorgren, som havde afløst frøken Suenson, sad vagt, og skulde tilse både Else og cellepatienterne. Og så havde hun den sidste nat lidt af en voldsom tandpine.

«Jeg kan jo ikke sove her heller,» sa hun træt.

«Å snak.»

«Og så er det så skrækkeligt, at jeg aldrig får vaske mig.»

«Får De ikke vaske Dem?» Reservelægen gjorde store øjne.

«Kalder De det for at vaske sig? En halv pægl vand i en skål, som man akkurat kan dyppe næsen i. Hjemme tog jeg koldt bad hver morgen.»

«De kan også godt få bade her. Sig til, at der er i orden», han vendte sig til frøken Stenberg.

«Rørene lækker, og ovnen fejler også noget,» sa frøken Stenberg.

«Så må det repareres. De skal nok få bade, fru Kant.»

«Tror De, det endnu varer længe, før jeg får se min mand?»

«Slå nu det af tankerne. Ja, det kan godt være, at det varer længe», tilføjed reservelægen som svar på Elses fortvilede blik.

«Har De da ikke bedt professoren for mig?»

Reservelægen nikked.

«Å gud, hvor det er forfærdeligt!» udbrød Else. «Hvad skal, hvad skal jeg dog gjøre? Jeg længes så usigeligt efter at få høre hjemme. fra.»

«Professoren véd bedst, hvad der er gavnligt for Dem.»

«Gavnligt,» råbte Else og rejste sig. «Ja, jeg kan den lektie nu!» Hun gik nogle skridt og satte sig igjen. «Hvad gavn skal jeg ha af at sidde her under lås og lukke og lide og sørge, så jeg er nærved at omkomme? Hvad skal der bli af mig tilsidst, jeg, som aldrig sover! De véd, at det er sandt, at jeg aldrig sover. Selv om De tænkte, jeg tog fejl, så har De sygeplejerskernes udsagn at holde Dem til. Og jeg kan ikke komme til at sove her. Jeg har sagt det fra den første aften, og jeg blir ved med at sige det. Tror De også det er mig gavnligt?»

«Hvor De er ilter,» sa reservelægen på sin sædvanlige godslig-lavmælte måde. «Det er formelig interessant at se på.»

«Hvad er han dog for en mand, den Hieronimus!» vedblev Else. «At han er en pave i småt format, arrogant og selvsikker som en lægprædikant, forklarer ikke tilstrækkelig hans adfærd imod mig. «Til mit eget bedste!» Tror han da, jeg vilde bli vanvittig af at se min mand — det vilde han forresten vist ikke sørge over —, eller er han bange for, at hospitalet skal ramle sammen, når han viser sig?»

Reservelægen forsøgte som sædvanlig at slå det hen i spøg, og Else hørte på det uden at bli irriteret. Hun var ham trods alt taknemmelig, fordi han lige fra den første aften havde vært medmenneskelig og venlig imod hende. Så var der også dette glimt af medlidenhed, der kunde komme og gå i hans klare flegmatiske øjne, og som især ved nattetide, når hun var allermest oprevet og fortviled for et øjeblik trøsted og dulmed hende. — —

«De er jo overbevist om, at jeg ikke er sindssyg, frøken Ræder,» sa Else en eftermiddag, da gassen var tændt, og stuegangen ventedes. Hun havde vært oppe nogle timer, men var gåt tilsengs igjen, udmattet af tandpinen, som nu havde martret hende på 3dje døgnet.

Frøken Ræder, der sad med et stort uldent hækletøj i chaiselonguen ligeoverfor, tog hurtig lorgnetten af og svarte frejdig: «Ja, jeg for min del har ikke kunnet opdage det ringeste tegn».

«Vil De så ikke besørge et brev til min mand for mig? De gjør en god gjerning mod mig.»

«Umuligt, fru Kant! Bed mig endelig ikke om det.»

Else taug. Hun hørte på tonefaldet, at det vilde være ligeså frugtesløst at bede frøken Ræder, som det havde været ligeoverfor frøken Suenson.

«De forstår jo nok, at vi sygeplejersker ikke kan gjøre sådant. Det vilde være det samme som når en mand brød sin embedsed.»

Ja, Else forstod det kun altfor godt. Ingen redning, intet håb. Hun var som levende begravet.

«Deres mand vilde heller intetsomhelst foretage sig.»

«Å, hvor kan De tænke!» afbrød Else. «De kjender ikke min mand.»

«Når man er under professoren, så skér kun det med en, som han vil. De skulde heller sætte alt ind på at være venlig, allerhelst ydmyg mod professoren. Han er vant til at have det sådan. Men De — De skulde bare vide, hvordan De ser ud, når han taler til Dem,» frøken Ræder lo. «Det er ikke klogt af Dem.»

«Ja, han er bleven mig så led, den karl», sa Else med afsky.

Lidt efter kom stuegangen. Det var Hieronimus.

«Her har De det som blommen i et æg,» sa han, mens han vimsed hen til sengen.

Else svarte ikke. Hvergang hun hørte professorens skridt, fik hun hjærtebanken og skjalv af modvilje. Og når han talte venlig, som nu, var hans stemme så selvtilfreds skrattende, at den påvirked Else endnu ubehageligere, end når den var hånlig og opfarende.

«Og her får De da ro til at sove. Ikke?»

«Spørg sygeplejerskerne om, hvad ro her er, og om, hvormeget jeg sover,» trykked Else ud af sig. «Professoren skulde siddet herinde i nat og hørt på.»

«Nå ja, det kommer vel,» han vendte sig for at gå, men drejed sig hastig på hælen, og sa: «De har jo havt tandpine?»

«Ja.»

«Er det over nu?»

«Nej.»

«Vil De ha tanden ud?»

«Nej. Jeg vil heller ha en tandlæge.»

«Nå!» — Vims var han borte.

Om natten blev tandpinen aldeles uudholdelig. Også hosten, der i de sidste par dage syntes at ha vært i aftagende, var igjen blet slem. Intet under, slig gjennemtræk som der var morgen og aften under udluftningen. Time efter time sad Else overende i sengen og jamred sig højlydt omkap med de rasende delirister der nedenunder. Thorgren gav hende hede omslag. Hun sprang hele tiden til og fra. Såsnart hun blev et par minutter hos Else, kaldte skrig og spektakler hende tilbage til cellegangen. Hvergang Else fik omslaget på, lindred det lidt, men så tog hosten fat. Hun græd over sig selv, så tårerne strømmed, og gjentog atter og atter: «Jeg kan ikke holde det ud.»

«Hvorfor vil De ikke ha tanden ud?» spurgte reservelægen.

«Det er der ingen grund til», svarte Else. «Tanden har nylig vært plomberet, og kan vare i mange år endnu. Lad mig bare få ta til en tandlæge. Han kan jo la mig kjøre i lukket vogn og gi mig et par fangevogtere med til følgeskab».

«Lægge Dem i Lænker», foreslog reservelægen. —

«Nu skal jeg gå ned og bede professoren om lov at kjøre til en tandlæge», sa frøken Stenberg et par timer senere. «Det blev så mig, der kom til at følge Dem».

«Tak», sa Else, der hele tiden var bleven ved med at jamre sig.

Det varte ikke længe, så kom frøken Stenberg tilbage. Hun så skuffet ud.

«Nu?» spurgte Else.

«Han svarte ingenting, bare betyded mig, at jeg kunde gå.»

«Sligt et uhyre!»

«Jeg har nogle brune dråber, som har hjulpet mig engang», sa frøken Stenberg. «Dem skal vi prøve at gnide tandkjødet med».

Om eftermiddagen, da Else kom ud på cellegangen, hvor hun daglig havde lov til at spasere frem og tilbage, opdaged hun, at der i den nederste celle var kommen en ny patient, en dame, der trods hospitalstrøjen og cellesengens hvide uldtæpper og grove pudevaar, gjorde et levende indtryk af finhed og værdighed. Hun lå ganske stille og så frem for sig med et forstenet blik, mens tårerne langsomt og ustanseligt løb ned over det ubevægelige, af gråd opsvulmede ansigt. Den unge pige med det tunge hode var svinglet ind i cellen, hvor hun nysgjærrig stirred på den nye patient, og bedstemor stod småpludrende bøjet over hende. Men den grædende dame ænsed dem ikke. Først da barselpatienten pludselig fløj ind til hende, udstødende sit sædvanlige hule jammerråb på Knu’ssen, fôr hun angst sammen, og så sig om som efter hjælp.

«Hvem er det?» spurgte Else sygeplejersken, som havde vært inde efter barselpatienten.

«En komtesse.»

«Er hun meget forstyrret?»

«Det er hun vist. Hun blev taget på et hotel, hvor hun gik om med en ladt revolver, og nu tror hun, at hun er falden i hænderne på anarkisterne.»

«Hvem skulde tro, at det er en gal, som ligger der, og sér så fornuftig-fortvivlet ud», tænkte Else, som hvergang hun på sin marsch kom forbi komtessens døraabning ugenert keg ind til hende. Stakkels menneske —. «Hun har da vel ikke revolveren hos sig?» spurgte hun pludselig ivrig, og stansed foran Thorgren.

«Jo, hun har to!» svarte Thorgren leende, og tilføjed: «Der fik jeg Dem dog til at smile, fru Kant. Jeg helmer ikke, før jeg også får Dem til at le». —

«Nej,» sa Else omsider til sig selv. «Jeg vil ikke mere gå her og kige på denne ulykkelige komtesse. Hun sér hvergang så smerteligt bebrejdende på mig. Man skal ogsaa være fintfølende ligeoverfor de gale».

Else gik ind til fru Syverts, der fremdeles lå tilsengs, nydelig og proper med velbørstet, flettet hår og i snehvid broderet natkjole.

«Hvor det er pænt af Dem, at De kommer ind til mig, fru Kant», fru Syverts greb Elses hånd med begge sine. Det bæved om hendes mundviger, og de brune fløjelsøjne fyldtes med tårer. «Her ligger jeg endnu, hvad synes De? Jeg tigger og bér hver dag om at få komme op, men de svarer mig ikke engang».

«Det er fordi De ikke er rolig nok.»

«Det nytter ikke, om jeg ogsaa er rolig», fru Syverts béd i sin underlæbe, og store klare tårer trilled ned over de hvide kinder. «Jeg har forsøgt det også».

«Men om nætterne. De larmer og skriger om nætterne».

«Det er fordi jeg er så angst. Jeg føler mig som i et underjordisk fængsel, og når de andre begynder, så må jeg også. Så er det også så underligt med disse læger, som kommer ind til en om nætterne. De kan da ikke være anstændige?» fru Syverts smilte pludselig, og blinked skjælmsk til Else.

«De har jo også villet springe ud af vinduet», sa Else.

«Det gjorde jeg for at drille dem», hun lo så småt, mens tårerne blev ved at trille. «Det morer mig at drille dette fangevogterpak. Den gang jeg skræmte Dem, var det også bare for at drille. Jeg vilde slet ikke gjøre Dem noget. Forresten er det ikke underligt, om man blir forstyrret i hodet af at ligge her. Al den Kloral tár forstanden fra mig. Men sig mig, véd De ikke, hvorfor min mand er bleven vred på mig?»

«Det er han sikkert ikke».

«Jo, for han lovede at komme og se til mig hver dag. Å Carl, Carl, hvor kan Du nænne at være sådan» — hun brød pludselig ud i høj hulken.

Else søgte at trøste hende.

«Kom snart ind igjen til mig, fru Kant!» råbte fru Syverts, da Else gik.

XVII.

ELSE havde fåt de tanker, at der måtte være noget galt fat hjemme, siden Knut aldrig kom. Han havde jo lovt så sikkert at besøge hende, og han vidste, at hun aldrig var gåt derned under den modsatte forudsætning. Hver morgen havde hun havt et hemmeligt angstfuldt håb om, at han alligevel den dag pludselig vilde stå i værelset, og under besøgtiden om formiddagen havde hun neppe kunnet trække vejret for spænding. Men aldrig var han kommen. Hvorledes kunde han dog stadig finde sig i at bli afvist? Det skulde vært hende!

Da frygten for tilstanden hjemme først havde meldt sig, slap den hende ikke mere, men gik over til de frygteligste forestillinger. Tage lå kanske for døden, eller var allerede død, og så turde Knut ikke komme, fordi han var bange for, at han ved sit sorgfulde ydre straks skulde røbe det hele. Eller Knut havde fåt difteritis ligesom forrige år — nej, Tage havde difteritis, og så kunde Knut ikke komme ind på hospitalet for smittens skyld. Eller der havde vært ildebrand, og Knut havde ræddet Tage ud af det brændende barnekammer, og var siden død af sine brandsår. Efterhånden som hun grubled over dette, hidsed hun sig op til en vanvittig angst, der martred hende uafladelig og lå over og under alle de andre angester, hun led dernede.

Ofte havde hun villet nævne det til reservelægen, men hvergang bun skulde til det, bandt frygten for svaret hendes tunge. Tilsidst var hun dog kommen frem med det, og reservelægen havde forsikret hende, at det var absolut hjærnespind.

Om han da vidste det, og ikke bare trode det?

Nej, men hun forstod jo nok, at hvis der var skét noget sådant, vilde rygtet derom være nået ned på hospitalet. Desuden var jo hendes mand stadig dernede og spurgte til hende. Det var ikke længer end igår, siden reservelægen havde sét ham. Men nu skulde han forhøre sig om, hvordan barnet havde det, og han lovte på æresord at gi hende rigtig besked.

Også frøken Stenberg og frøken Ræder søgte at overbevise Else om, at hun kunde være ganske rolig.

Else følte sig også lettet for en stund, men tvilen og angsten vendte snart tilbage. Det var og blev hende aldeles ufatteligt, at Knut lod hende ligge der uden en éneste gang at se til hende. Nu havde hun vært der i 12 Dage.

«Hvad vil De, Deres mand skal gjøre?» sa frøken Stenberg. «Når nu professoren nægter ham adgang?»

»Men kan han ikke få mig ud igjen, hvis han vil?»

«Hvis Deres mand forlanger det, kan De være ude på 10 minutter.»

Et håb, der brændte som ild af gløder, steg op i Elses sjæl. Et håb om, at Knut tilsidst skulde tabe tålmodigheden og fordre hende udleveret. Det var, som hun fortæredes af iver på sin mands vegne. Bare han dog ikke vilde vente forlænge! Hvert minut af dagen og hvert sekund af natten var hende en nagende, sønderslidende pine.

«Hvorfor be’r De dog ikke professoren om lov til at se Deres mand?» spurgte frøken Ræder bebrejdende en aften.

«Reservelægen be’r jo for mig.»

«Men måske professoren vil, at De selv skal?»

«Jeg har jo bedt. Da jeg lå derinde i cellen, bad jeg bestandig. Nu kan jeg ikke mere be’ den mand om noget.» —

— Jo, hvis det bare kunde nytte, så skulde hun naturligvis med glæde bede ham. Men når Hieronimus så ihærdigt holdt Knut borte, så måtte det vel være, fordi han gik ud fra den, hende ubegribelige opfattelse, at det var rigtigt. Det sa jo også altid reservelægen. Dette snak om, at professoren vilde indrette sin handlemåde efter den megen eller liden ydmyghed, hun viste, måtte jo dog være en fejltagelse. Han var jo læge!

«Både barnet og Deres mand har det udmærket», havde reservelægen sagt om morgenen. «På æresord», han havde set Else lige i øjnene, og hun havde troet ham.

Men alligevel, tvilen havde atter indfundet sig. Hvis det nu var hans opgave at skulle bringe hende til ro ved at lyve? «Gud, gud, tag denne kalk fra mig», stønned hun uvilkårlig.

«Nå, dette ser jo sørgeligt ud», sa Hieronimus, da han kom om aftenen. Else, der sad ved vinduet med ansigtet indhyllet i vat og omslag for tandpinen, rejste sig, som hun plejed, når stuegangen kom.

«De vil fremdeles ikke ha tanden ud?»

«Nej.»

Hieronimus tog plads på chaiselonguen, og Else satte sig igjen.

«Jeg kan hilse fra Deres mand», sa Hieronimus velvilligt. «Han bad mig sige Dem, at den lille trives fortræffeligt, spiser og sover og har det kun godt i alle måder.»

Else var stum. Hun kunde ikke få frem det tak, som hun syntes, hun burde sige. Gråden sad hende kvælende i halsen, og så stod frøken Ræder bag Hieronimus og gjorde miner til hende.

Hieronimus sad lidt og betragted Else, mens et medlidende smil kruste hans blodfattige læber. Så rejste han sig og gik med et koldt godaften.

«At De nu ikke bad professoren!» udbrød frøken Ræder. «I aften var han så mild og rar. Han sad formelig og vented på, at De skulde sige noget».

«Jeg kunde ikke», sa Else.

«I er to store i én sæk», lo frøken Ræder. «Men det er dumt af Dem, fru Kant. Professorens mine var helt forandret, da han gik».

Det var nat. Gassen var nedskruet, og Thorgren kom med et varmt omslag til Elses kind. «Bare De kunde få sove lidt, fru Kant. Inat er de rolige».

Ja, bare hun kunde få sove lidt. Hvis hun ikke fik sove, måtte hun miste forstanden tilsidst. Derom var der ingen tvil. Kunde hun blot dæmpe denne nagende uro i sit indre, få sit hjærte til at slå roligt og ikke med disse uregelmæssige, oprørsk dumpe slag, knægte sig selv til fuldkommen underkastelse, bli stille i lidelsen, stille, som når den troende for guds ansigt hengivent bøjer sig for hans vilje. Lidelse virked lutrende. Lidelse var bedre end tomhed og forfængelighed. Sorgen kunde virke løftende, den gav indhold og stemte til ærbødighed.

Ja, hun vilde lide tålmodigt, lide med andagt, og i ånd og sandhed. Noget, der ligned ekstatisk glæde gjennembæved hende. Ikke alle mennesker havde evne til at lide således, at lidelsen blev til en vellyst. Det havde hun. —

Lille Tage, din mamma har det godt i aften. Og Du har det også godt. Du spiser og sover og trives udmærket. Du har ikke difteritis, og der har ikke vært ildebrand, og Du er ikke død. Og ikke pappa heller.

«Nej ikke pappa heller. Han er ikke», lød det pludselig tydeligt med Tages klare, søde stemme. Else løfted uvilkårlig hodet og så sig om. Hvor kunde det dog være? Ellers når hun i erindringen gjenkaldte sig Tages stemme, hørte hun den inde i sig. Men nu havde den lydt udefra, tæt ved hendes øre. Var det ikke et varsel om, at han kanske netop var død?

Nej, nej, ikke slippe håbet og troen. Reservelægen havde ikke løjet. Hans blik havde vært så fast og sandfærdigt.

Natstuegangen var der. «Er tanden slem?» spurgte Reservelægen, og gav hånden.

«Nej», svarte Else. «Ikke for øjeblikket».

«De skal forresten slet ikke være kjed over, at De har fåt tandpine. Det afleder tankerne fra det, de idelig kredser om».

Else smilte svagt.

«Det er mit ramme alvor», nikked reservelægen.

«Hvor længe tror De, jeg skal bli her?»

«Qui lo sa!»

«Hvorlænge plejer patienter at være her? I det længste, mener jeg?»

«Det er er forskjelligt — 4, 5, 6 måneder.»

«Å nej, det mener De da ikke», sa Else med et angstfuldt smil.

«Jeg véd det virkelig ikke, kjære frue. Godnat», han trykked hendes hånd og gik. «Vær nu flink og sov».

«Fire, fem, seks måneder», gjentog Else. Hun tog omslaget af kinden og la det på sengebordet. Hvad betød det, at hun havde tandpine? «De skal ikke være kjed af, at De har tandpine.» — Nej, vist ikke nej! Jo værre, jo bedre.

Hvor var brønden henne? Brønden med de grønskede vægge og det fjerne sus og det blege tusmørkelys, og stråltrådburet, som dækked, og for stedse strøg hende bort fra de levendes tal? Hvorfor lå hun ikke på bunden af brønden? Hvem havde trukket hende op? Og hvem var det, som stødte dette stingende, glohede vridbor gjennem tanden op i hendes hjærne?

Der hang en barneseng løst i luften foran hende, en barneseng med storblomstret tæppe og blondelagen. Dette tæppe — og puden? De blonder på betrækket havde hun selv hæklet i et lysthus på varme sommerdage. Ja, det var jo Tages seng, men hvor var gutten henne?

«Tage;» råbte hun og rejste sig.

«Kaldte De?» spurgte Thorgren, som stille kom listende.

«Hør, kjære gode Thorgren», sa Else. «Hvis jeg skulde dø her, vil De så sige min mand, at jeg døde af sorg over at være her, og over, at jeg ikke fik se ham, og ikke fik høre om barnet. Lover De mig det?»

«Ja, lille fru Kant», Thorgren gav Else et fast håndslag. «Men De dør ikke».

Else la sig til igjen.

— Så, nu var hun paa bunden af brønden. Hun så de grønskede vægge, kjendte den mugne kjælderlugt og fornam det fjerne suss-uss-uss.

Pludselig hørte hun et brøl, som intet menneskeligt havde ved sig, og derefter en larm, som om tunge ting af jern og bly med magt blev kastet i gulvet. Straks derpå lød der flere brøl fra mange forskjellige røster ledsaget af dundrende slag, af skjærende skrig af øresønderrivende skjælden og smælden. Det var som gjøen af rasende hunde, som brøl af okser, som hanegal, som uglers tuden, og samtidig blev det ved at buldre og hugge, som om vægge splintredes af økseslag.

Else vilde rejse sig, men orked det ikke. Der lå tunge lænker om arme og ben, og på brystet en kjæmpesten. Og larmen og brølene fôr med isnende smerte som skarpe zigzagilinger gjennem hendes hode og legeme.

Hun var i et vådt og dybt gårdsrum med en vældig jernport, der stod på klem midt imod. Gjennem portens nøglehul og ved hængslerne så hun slikkende dansende ildflammer. Foran porten sad på en huggeblok af jern en sort kone med skrumpent ansigt og øjne, der lyste som fosfor i mørke. Hun havde gråhvidt gummiforklæde og en stor nøglehank hængende ved bæltet.

«Det er helvedes forgård, og hun skal lukke mig ind,» mumled Else. «Men jeg vil vente, til hun tar mig med magt».

Pludselig sad Tage i natskjorte og med de gule lokker lysende i halvmørket på skjødet af den sorte kone. Han vinked med hånden og råbte glad: «Mamma!»

Else rysted lænkerne og kjæmpestenen af sig og var i ét sæt fremme på gulvet.

Så følte hun sig omslynget af kraftige arme, og Thorgrens gemytlige stemme sa: «Så lille fru Kant, ikke stå ud af sengen. Det véd De jo nok.»

Else klynged sig til Thorgren. «Jeg dør af angst», sa hun. «Hør!»

«Ja, det er slemt», svarte Thorgren. «Der er ti delirister dernede, og de er allesammen på spil inat. Forresten lå De så stille før, da jeg kigged ind til Dem. Jeg trode min sandten, De sov, så utrolig det syntes.»

«Hør, hør, nu er de under sengen min», udbrød Else hæst hviskende. Hun kroged sig sammen på gulvet foran Thorgren, omslynged hendes knæ, og skjulte ansigtet i hendes kjole.

«Nej lille, søde De, vær nu fornuftig. Husk, at de, som raser dernede, umulig kan komme op her.

«Å, men vær herinde! Jeg tør ikke ligge i sengen. Gå ikke fra mig!» Else retted sig op uden at slippe Thorgren og trak hende ned med sig på chaiselonguen, hvor hun gjemte ansigtet i hendes skjød med begge arme slynget fast om hendes liv.

Og brølene og bulderet dernede fra blev ustanselig ved.

Så med ét lød der hvin og lyden af noget, som væltedes, ude fra cellegangen. Thorgren gjorde sig hastig fri og rejste sig.

«Lad mig følge med — å lad mig, lad mig,» bad Else ude af sig selv.

«Umuligt, fru Kant. Det er forbudt, jeg tør ikke! Straks jeg kan, kommer jeg ind igjen til Dem!»

Thorgren løb ud, og Else hopped op i chaiselonguen, hvor hun krøb sammen liggende på knæ og med ansigtet trykket fast mod betrækket.

«Det er ikke helvedes hunde, og ikke løver, som brøler, og ikke tigere, som vil æde mig», sa hun sagte. «Det er bare deliristerne dernedenunder. Det er bare deliristerne dernedenunder.»

Å, gud nej, men nu var de jo allesammen kommen ind i hendes hode. Hvordan kunde det dog være muligt? Alle ti!

«Ikke så ustyrlig, ikke knus og spræng mit hode. Jeg skal være stille og snil. Aldrig fuske i regning på skolen, aldrig mere.»

Der kom Tage susende og vilde også ind i hendes hode. Men nu var der ikke plads til ham. Å gud, der var ikke plads! Søde dejlige Tage min, sus ikke bort igjen — sus ikke bort igjen —

«Hvor er pappa henne? Ligger han i den gule kiste med halvtaget og glasruden. Har de brølet og ædt ham ihjel? Knut, Knut! Kom og ræd mig! Kom og ræd mig! Hvis Du ikke er død. Er Du død, Knut? Å, så vis Dig for mig!»

«Så, nu har jeg fåt dem til ro derinde», Thorgren tog om Else, der lå på chaiselonguen i samme stilling. «Skal vi så ikke pent iseng igjen?»

Else løfted hodet, slynged armene om Thorgren og trak hende ned til sig: «Nej, nej, sid her med mig! Jeg tør ikke gå i seng!»

«Ja. Et lille øjeblik.»

De sad som før, Else med armene om hendes liv og hodet i hendes skjød. Thorgren strøg Else sagte op og ned ad ryggen. Nedenunder var tilstanden uforandret.

Lidt efter lidt strøg Thorgren svagere og svagere, og så holdt det op. Straks efter gled hånden tungt ned fra Elses ryg.

Else gløtted forsigtig op. Thorgren sov med hodet skjævt tilbagebøjet mod kanten af chaiselonguen.

Den gode snille Thorgren. Så uanfægtet og rolig, hun var. Ja naturligvis. Ellers havde hun ikke duet til at være her. Else la ansigtet tilbage, og krøb tættere ind til Thorgren.

«Knu’ssen!» skreg det tæt ved, hæst og hult.

Else fôr op med et råb. I døråbningen stod barselspatienten med et sammelagt lagen som en bandage om maven.

Thorgren rysted øjeblikkelig søvnen af sig og løb ud med den syge.

Så krøb Else i seng igjen.

— Se så, nu var de igjen derinde i hendes hode, disse løver og tigre og hylende hunde. Nej, det var jo deliristerne. Ti stykker. Tænk, at de alle havde fåt plads derinde. Bare ikke sprænge hendes hode. Stykkerne vilde fare rundt til alle kanter, og det vilde være vanskeligt at finde dem, når hodet skulde sættes sammen igjen.

Et ligtog gik forbi. Mørke langfrakkeklædte skikkelser, som bar en tom sort kiste. «Lad mig ligge i den! Bær mig bort, langt, langt bort!» Else rejste sig heftig i sengen og strakte armene ud efter kisten. — — Men der var jo ingen kiste — — Og ingen frakkeklædte skikkelser —. Nej naturligvis, hun lå jo her på hospitalet — eller var det deroppe mellem fjældene? Nej, det var på hospitalet.

«Du blir altså vanvittig,« sa Else til sig selv, og la sig varsomt tilbage på puden. «Såsnart Thorgren ikke er her, er Du vanvittig«.

Men så var det dog bedre at gjøre ende på det. Skulde Knut og Tage ha den forsmædelse? Aldrig.

Og tilstanden var jo håbløs. Fire, fem, seks måneder. — Længe forinden vilde hun være bleven vanvittig. Og hendes pine var jo tusen gange værre end døden.

Hun kunde rive sit lommetørklæde i strimler, knytte dem sammen og kvæle sig i det.

Åj! åj! der gôl en hane inde i hendes hode. Nej snak, det var jo deliristerne.

Om hun nu kunde dø —. Unddrage sig Hieronimus’ herredømme. Tanken var husvalende.

Men selv om hun døde, vilde jo anstalten leve. Mange mennesker i samme tilstand som hun, vilde kanske komme herind og få med Hieronimus at gjøre. Hvis hun slap levende herfra, så kunde hun fortælle og advare og kanske rædde om det blot var et eneste medmenneske fra det, hun her havde oplevet.

Nej, hun måtte leve.

Men se, nu kom de jo igjen, de gjøende helvedes hunde, de brølende løver, de fræsende tigre, de tudende ulve, og vilde ind i hendes hode.

«Du har ikke andet. Du må dø.» Hun rev med feberagtig kraft sit lommetørklæde istykker, bandt enderne sammen og la det om sin hals.

Så var Thorgren der. «Nu er det snart morgen,» sa hun og klapped Else på håret.

«Morgen.» Der var som en gammel mindelse om håb i dette ord. Og Thorgrens gode tillidsfulde hånd.

Else var ræddet.

XVIII.

OM morgenen kom reservelægen. Else lå stille. Hodet gløded, men ellers kjendtes det som hele legemet var dødt, undtagen hvergang det trak krampagtig i det øverste af brystet, og bragte hende til at fare sammen med små pludselige ryk.

«Idag kan jeg se, De ikke har det godt, fru Kant,» sa reservelægen stille.

Else åbned hurtig øjnene og stirred forskræmt på reservelægen. «Uf nej, nej! Jeg kjender Dem ikke! Hvad skal De her?» råbte hun og la ilsomt hænderne over øjnene.

«Jovist kjender De mig. Det er jo reservelægen, som De altid så gjerne vil tale med.»

«Ja. Men jeg er så angst. Jeg kan ikke sanse for angst,» hun udstødte et kvalt skrig og skjulte atter øjnene med sine hænder.

«Hvad er der foregået?» spurgte reservelægen. «Hun har ikke været sådan før.»

«De har været slemme dernede i nat,» svarte frk. Stenberg, til hvem spørgsmålet var henvendt. «Og så er det jo det, at hun aldrig sover.»

«Idag er det nok rent galt fat med fru Kant.» — Else sled øjnene halvt op og så den unge kandidat med det glatte ansigt stå henne i døren og tale med frøken Ræder. Han drejed sin tynde moustache, og det fade smil, som Else kjendte fra før, bredte sig helt op til øjnene. «Nu skal jeg hen og tale med hende», sa han.

Else vendte hele sit legeme om mod væggen så hårdt, at det rasled i jernsengen, og kandidaten gik med uforrettet sag.

«Nu er målet fuldt», sa Else til sig selv. I dag må det være slut. Hverken vrede guder eller bekymrede mennesker eller krænkede engle eller ondskabsfulde djævle kan forlange mere. Ja selv hr. Hieronimus må nu synes, det er nok.

Herre min gud i himmeriges rige, hvad har jeg da forbrudt? Og hvad har de foresnakket Knut, at han ikke trænger ind til mig om det så skulde være med våben i hånd!

Men idag skulde det være slut. Man vilde jo ikke i vore dage et menneskes undergang, ialfald ikke på denne brutale måde, og under godheds og gavnligheds maske. Og desuden, Hieronimus var jo ingen fiende. Han bare mored sig med at se musens dødsangst, når katten bed og klemte den.

Else fik mod og håb. At hun lykkelig havde overstået den sidste nats krise gav hende nye kræfter.

«Uden mad og vin er helten ingenting,» sa frøken Ræder, da hun kom med frokostbakken. «Vi skal leve, vi skal ha det gemytligt og flot, her er varm kotelette, og dejligt smørrebrød med pålæg.»

«Ja spis nu,» sa frøken Stenberg. «Nu gjør jeg som dengang i cellen», hun tog smilende Else under armene og satte hende op.

«Ja, jeg skal nok,» sa Else og tog imod bakken. «Men hør nu, frøken Stenberg, De, som har vært for mig mere, end De selv véd, vil De ikke nu straks gå ned til professoren og sige ham, at jeg vil ikke være her længere. At jeg fordrer og forlanger at bli sendt hjem eller ialtfald at få tale med min mand. Inat har jeg kjæmpet for ikke at bli gal — Å De véd ikke, hvad jeg har gjennemgået.»

«Nej,» sa frøken Stenberg. «De burde måske slet ikke vært kommen her. Men det forstår jeg mig ikke på,» tilføjed hun forskrækket.

«Nej, men gå nu ned og sig det. Sig, at jeg fordrer og forlanger at bli sendt hjem.»

«Ja», sa frøken Stenberg. «Nu går jeg.»

Else vented tillidsfuld, næsten glad. Hendes viden om og egen bedømmelse af tingenes tilstand gjorde hende tryg.

Som forrige gang, da frøken Stenberg havde vært nede for at spørge om lov til at ta til tandlæge, vendte hun bedrøvet og slukøret tilbage.

Professoren havde ikke svaret et ord.

«Tænk ikke på det, fru Kant. Det nytter ikke.»

Else følte en kogende vrede. Hvem var han, denne sølle Hieronimus? Hvad tænkte og mente og vilde han? Men så var der vel andre måder. Reservelægen. — Han var da et menneske ialfald.

«Kan De ikke be reservelægen komme op til mig?» spurgte Else frøken Ræder et par timer senere.

Jo. Reservelægen var netop på den rolige gang. Hun skulde sige det til ham.

Straks efter stod reservelægen foran Elses seng, rolig og mild og tillidvækkende som altid.

«Jeg var forstyrret imorges, da De var her,» sa Else. «Jeg kunde ingenting huske, og jeg kjendte Dem ikke — ikke Dem engang. Men nu bér jeg Dem som et menneske, der er i yderste nød om at søge min mand, den eneste, jeg har at fortrøste mig til, og fortælle ham, hvordan det er fat med mig. Vil De det?»

Reservelægen nikked.

«Fortæl ham,» sa Else, som sad oprejst i sengen og havde grebet reservelægens hånd, «fortæl ham, at jeg har været i celle mellem de gale, og at jeg lever i et helvede, der må gjøre det sundeste menneske vanvittig. Vil De det?»

«Ja, frue. Jeg skal sige det, såsnart jeg sér ham.»

«Nej, De må gå hjem til ham! Hører De, De må! Det kan jo vare længe, før De ser ham tilfældig.»

«Ja. Jeg skal gjøre, hvad jeg kan for Dem.» Reservelægen trykked Elses hånd og gik.

Gudskelov. Gudskelov. Reservelægen gjorde, hvad han kunde. Sikkert! Han forstod det hele. Og selv om han officielt ikke havde lov til at blande sig i Hieronimus’ affairer, så sa han dog til sig selv, at nød bryder alle love. Gudskelov! Gudskelov!

Nu vilde hun stå op og gå ud på gangen og se til de syge. Når nøden er størst, er hjælpen nærmest. Idag går reservelægen til Knut, og øjeblikkelig kommer Knut og udfrier Dig.

«Nå, lille fru Kant, De sér så oplivet ud idag,» Madonna-Hansen kom ind i travelt løb, mens Else sad på sengekanten og trak strømperne på. «Jeg savner Dem om dagene, må De tænke, De er ligesom kommen længere fra mig. Men hvad er dog det?» Tonen blev fuld af ynk — «Bruger De seilgarn til strømpebånd?»

«Ja, for de har jo sendt alting hjem. Alting. Også min store skindkrave. Jeg går derude og fryser på gangen i min slobrok. Herregud, skindkraven kunde jeg dog ikke ha hængt mig i.»

«Nådda!» Madonna-Hansen trued med fingeren, mens de store øjne smilte. Så tog hun hurtig af sig en ulden hæklet modest. «Lån denne», sa hun, «den er god og varm.»

«Tak. Men så fryser De jo selv.»

«Nej, jeg gjør ikke. Jeg har andet at gå med. Men nu må jeg afsted. Farvel, lille fru Kant», hun løb ud nikkende til Else, der gav hende et taknemmeligt blik.

XIX.

ELSE gik op og ned i sit værelse. Gjennem den åbne dør havde hun sét komtessen, høj og statelig i sin sorte finuldne, med sorte kniplinger besatte kjole, stå med korslagte arme i fløjdøren ud til cellegangen. Else havde flere ganger talt med hende og havde følt trøst ved hendes blide stilfærdige væsen. Men idag var hun i en så bævende spænding, at hun helst vilde være alene. Reservelægen havde jo lovet at tale med Knut.

Stakkels komtessen! Else kunde ikke begribe, at der skulde mangle hende noget på forstanden. Jo, først havde hun troet det. Den historie, komtessen havde fortalt, lød så umulig. Med list og vold var hun bleven lokket ind på hospitalet af Hieronimus og en slægtning, og så havde hun pludselig fåt besked om, at hun var anholdt som sindssyg og skulde i seng. Og hun vidste ingen anden grund end den, at hendes familje ikke kunde like hende, fordi hun praktiserte kristendom, og havde antat to små fiskerbørn som sine egne, og i sit testamente indsat dem som berettiget til at nyde godt af en del af hendes formue. Og så var det pistolen, som Thorgren havde talt om. Den pistol havde komtessen uantastet ejet i 22 år. Og et hvidt pulver i en æske, der ansås for at være gift, men som ikke var andet end almindeligt pudder. Ligeledes havde hun en tid af sit liv sovet om natten med tændt lys, og var beskyldt for at have anarkistskræk.

Ja, historien lød mærkelig. Og Else havde delvis antat den for hjernespind. Men ved at tale med sygeplejerskerne havde hun ikke kunnet erfare, at der fandtes andre grunde end dem, komtessen nævnte, til den mistanke for galskab, hvorpå hun var bleven indespærret.

«Kom ind og sid lidt hos mig. Ja?»

Else, der var på vej til vinduet, vendte sig hastig om. I døren stod komtessen med det lidende ansigt og de dybblå milde øjne. Det brune hår krused sig som små bløde bølger om den hvide pande og dækked ganske tindingerne, helt ned til ørene.

De fulgtes ad ind i det rummelige værelse ved siden af Elses. Det var blevet gjort istand til komtessen og indeholdt 2 senger, og imellem de høje, smårudede, som jerngitter virkende vinduer, stod der en sofa med slidt sort damaskes betræk. Så var der et bord og en gammel lænestol.

«Hvad tænker De egentlig om professoren?» spurgte komtessen, da de havde tat plads.

«Ingenting,» sa Else trist. «Jeg forstår ham ikke».

«Men han må da lade sig overbevise. Ikke sandt? Han må jo dog kunne mærke, at det er lutter opspind med min sindssygdom.»

«Ja, man skulde jo tro det. Men gud véd.»

«Han må lade sig overbevise! Guds ords kraft skal overbevise ham!»

«Kan De virkelig tale med ham? Jeg formår det ikke.»

«Ak ja dog,» udbrød komtessen. «Jeg tror på den mand. Han er ikke nogen levende kristen, men et ærligt menneske. Det tror jeg, det må jeg tro,» komtessen knuged hænderne sammen og vendte øjnene opad. «Ak, bare jeg dog havde min bibel.»

«Kan De ikke be om at få en bibel, da?»

«Det kan De vel forstå, var det første jeg bad om, men jeg har ikke fåt nogen. Vilde De ikke også gjerne ha en bibel, ja?»

«Å, jeg véd ikke,» svarte Else, mens et knugende suk pressed sig frem fra hendes bryst.

«De tror jo dog på gud?»

Else nikked.

«Og på Jesus Kristus?»

Else nikked atter. Hun syntes ikke, det var tid eller sted til at forklare, hvor vantro hun var. Og så vilde hun så nødig såre dette ejegode menneske.

«Så skal vi bede tilsammen. Hvor to eller tre ere forsamlede i mit navn, der er jeg selv midt iblandt eder. Nu skal vi bede om, at De må bli fri for Deres tandpine. Vi skal bede i samme stund begge to. Ak, jeg hørte Dem inat, hvor De jamred Dem. Og deliristerne! — — Men tænk jeg sov alligevel, ikke hele natten, nej, men dog noget.»

«De er lykkelig, som kan sove,» sa Else.

«Det er guds kraft og nåde. Jeg lægger mig hver aften hen i Jesu arme, og så er jeg frelst fra alt ondt. Det skulde De også gjøre.»

«Ja,» sukked Else.

«Har De endnu ikke fåt løfte om at se Deres mand?»

«Nej, men idag har reservelægen lovet at tale med ham. Såsnart min mand får ordentlig besked, kommer han øjeblikkelig.» Else følte håbet risle varmt igjennem sig.

«Ja, det er mærkeligt, at De skal være her,» sa komtessen grundende. «Det er jo et sted for gale og forbrydere. Jeg begriber forøvrigt ikke, at De kan gå derude på cellegangen. Idag stod jeg kun lidt i døren, og jeg led frygtelig ved at se på dem.»

«Det er jo som et slags adspredelse,» svarte Else. «Nu kjender de mig allesammen, og nogle af dem smiler, når de sér mig.»

«Nej, jeg forstår det ikke!» udbrød med ét komtessen og slog hænderne sammen. «Jeg, som aldrig i mit liv har været det ringeste nervøs engang! Og min læge —. Jeg har bedt om at få et besøg af min læge, men det er blevet mig nægtet. Kan De forstå det? Ja, havde jeg ikke gud, så blev jeg gal af at gruble på det. Men gud er min styrke.»

Om ettermiddagen var Else på cellegangen. Bedstemor sad sammenkrøben på sin sædvanlige plads ved kakkelovnslugen, og den unge pige med det tunge hode stod gjemt bag en dør og keg sky på Else, der langsomt gik op og ned med hænderne på ryggen. De andre patienter lå i sine senge.

Nu var klokken halvfem, havde Suenson sagt. Men derfor kunde Knut endnu godt komme og hente hende. Den aften, hun kom her, var klokken 6. Kunde man komme ind her klokken 6, så måtte man vel også kunne komme ud herfra på samme tid.

Med ét hørte Else hurtige mandsskridt bag sig. Hastig vendte hun sig om. Forventningen jog som kuldegys igjennem hende.

Reservelægen kom imod hende.

«Jeg skal hilse fra Deres mand,» sa han, og stemmen var ikke så lavmælt og langsom som vanligt, der var liksom kommen fart i den.

Else kunde ikke tale. Hun følte sine øjne brænde og spørge.

«Jeg var så heldig at træffe ham lige nu hernede i gården.»

«Hvad sa han?» kom det åndeløst.

«Jo. De havde det udmærket, både han og den lille.»

«Vil han ikke ta mig ud?»

«Nej,» sa reservelægen, og der kom noget uvillig-forundret i hans blik.

«Sa De ham da ikke, hvordan det var fat med mig?»

«Jeg sa, at De var temmelig angreben.»

«Og han vilde ikke se mig? Vilde ingenting gjøre?»

Atter svarte reservelægen nej med det samme uvillig-forundrede blik.

«Så har De ikke sagt besked!» råbte Else, og stemmen udtykte hendes anklagende og harmfulde fortvilelse.

«Jeg forstår slet ikke, hvad De mener,» sa reservelægen i irriteret og bebrejdende tone. «Hvad venter De, at Deres mand skal gjøre? Han kunde jo ikke ha Dem hjemme. Det er da ved gud det sidste en mand griber til: at lægge sin kone ind på 6te afdeling. Nu har han overgit sagen i professorens kyndige hænder, og så har han kun at forholde sig passiv.»

Else stod og stirred hen for sig. Det var, som hun sank og sank, og mens hun sank blev hendes indre til sten, og hendes legeme til sten.

«Jeg begriber ikke, hvad De er så utilfreds med», vedblev reservelægen ærgerlig. «Se på de andre,» hans blik strejfed den altid glade og pludrende bedstemor. «De har det jo godt, som De har det. Hvad andet kan De forlange? Jeg har hele tiden ventet, at De skulde falde til ro hernede — vi vil Dem jo alle så vel — men det lader ikke til, at det sker», han vendte hende ryggen og forlod hurtig cellegangen.

Da først gik det tilfulde op for Else, hvordan tilstanden var.

XX.

HUN sank ned på stolen ved det gule bord. Hænderne lå løst i hendes skjød, og hun følte den kolde sved springe frem på næse og pande. Det var, som havde hun om sig et uendeligt øde, et øde, hvis forfærdelige tomhed suste ind i hendes hjerne, ned gjennem hendes legeme — suste og suste og vilde gjøre hende selv til tomhed, til en dél af dette grufulde ødes nøgne intet.

«Så må Du alligevel dø,» sa det stille inde i hende. Inat altså. Det sønderrevne lommetørklæde havde hun puttet indenfor sit pudebetræk. Gudskelov, at hun ikke havde kastet det ned i klosettet, som hun havde tænkt på.

«De skulde ta noget om hodet, fru Kant,» frøken Stenberg gik forbi. «Nu, mens vi lufter ud. Husk på tandpinen.»

Else vendte tilbage til sit værelse. Der sad hun i den store stol ved vinduet, stille og stirrende, til frøken Ræder klokken 7 bragte hendes aftensmad.

Imorgen på denne tid vilde hendes værelse stå tomt. Liget skulde føres bort senest 6 timer efter døden. Hvor mon de vilde bringe hende hen — hjem? Nej, de havde jo et lighus her på hospitalet, hvor de døde blev lagt. Hun så sig selv ligge på en lang træbriks side om side med andre lig. Havde de mon fælles lighus for mænd og kvinder? Ja, hvad gjorde det —. I døden var alle lige.

Og så kom Knut med kiste og hented hende.

Så skulde det da koste hende livet at komme herfra. Ja, ja, det var ikke for dyrt betalt. Ingen betaling var for dyr for udløsningen fra dette sted.

Knut, som hun aldrig mere skulde se. Det var altså sidste gang, da han sa farvel, og kyssed hende derude på trappegangen. Å Knut, Knut — Du har vært god imod mig!

Tage, lille Tage, det stak i hjertet og trak sig smerteligt sammen inde i brystet. Aldrig mere. Aldrig mere se dit lyse, lokkede hode.

Men gudskelov, han var for liden til at kunne sørge. Han vilde snakke lidt om hende i ny og næ, og så glemme hende for bestandig.

Den, som kunde tro på et evigt liv, hvor man mødtes med sine kjære efter døden. Tålmodigt vilde hun ha kunnet vente gjennem evigheder, hvis hun var vis på engang igjen at skulle få holde barnet i sine arme.

Ja, det vilde ha vært en husvalelse i denne stund at kunne ha troet som komtessen. Da vilde hun sikkert ha kunnet græde. Å, hvor det vilde gjort godt at have havt tårer nu.

Men skulde det ikke kunne gå at bilde sig ind, at hun var troende, klynge sig til Kristi dejlige ord: I min faders hus er der mange værelser, jeg går hen at berede eder sted?

Hun folded hænderne og forsøgte at bede, men uden virkning.

Med ét rejste hun sig, og gik ind til komtessen, der netop var færdig med sit aftensmåltid.

«Fik De et godt svar hos reservelægen, ja?» spurgte komtessen og kom Else venlig imøde.

«Svar — reservelægen» — Else studsed.

«Han havde jo lovet at tale med Deres mand.»

Nu husked Else det. «Nej,» sa hun og rysted stille hodet.

«Tab ikke modet», komtessen la begge hænder på Elses skuldre og så hende kjærligt ind i øjnene. «Husk på, at Jesus elsker Dem, og er Dem nær.»

«De må ikke fortvile,» vedblev komtessen da Else ikke svarte. «Jeg skal bede for Dem. En kristen fortviler aldrig. Lov mig, at De ikke vil fortvile, ja?» Hun kyssed Else på begge kinder.

Der lød tummel ude på cellegangen, skridt, der trådte fast og støt som af folk, der bar noget tungt, og andre lettere og hurtigere skridt.

«Det er måske en ny patient?» sa komtessen.

Else nikked sløvt.

Straks efter trængte en stærk karbolstank ind til dem.

«At man dog ikke kan lukke sine døre», udbrød komtessen og holdt lommetørklædet op for næsen.

Da Else forlod komtessen, så hun gjennem den åbne fløjdør ud til cellegangen en sygeplejerske og en af kandidaterne komme løbende nedover. Rent mekanisk gik Else derud.

I den nederste celle, den samme som komtessen havde havt, lå i sengen med højt hodegjærde en dumpt rallende kvinde, hvis bryst gik op og ned. Under tæppet, der nåde op lil hagen og løst og glat hang ned ved sengens sider, vistes omridset af et stivt udstrakt legeme. Det brede firkantede ansigt var blyfarvet med sortgustne flammer under øjnene, og det mørke kortklipte hår klæbed fugtigt om pande og øren. En sygeplejerske og en kandidat stod bøjet over den rallende skikkelse.

Kandidaten trak op hendes ene øjenlåg og stak pegefingeren ind på pupillen. «Hun er færdig», sa han og tog frem en liden sprøjte. Sygeplersken slog tæppet tilside oppe ved skulderen, og kandidaten gav kvinden en indsprøjtning.

«Put hende en ispille i munden hver halve time,» sa han og gik.

«Hvad fejler hun?» spurgte Else forfærdet.

«Hun har drukket karbolsyre,» svarte sygeplejersken. «Det er en arbejdsmands kone. Tænk, hun er gåt fra 6 små børn. De har levet så ulykkelig, og manden har mishandlet hende. Så idag laved hun middagsmaden istand, og da så manden kom hjem og gjorde spektakler som sædvanligt, gik hun ud i kjøkkenet med de ord: «Nu ser Du mig aldrig mere.»

«Den arme kone,» sa Else gysende.

«Manden bare lo og svarte, at det havde hun sagt så tidt. Men straks efter hørte han hende falde om derude med frygtelige hvin. De arme børn! De havde kastet sig skrigende over moren og vilde ikke slippe hende, da hun skulde føres bort.»

«Tror De, hun dør?»

Sygeplejersken trak på skuldrene og så forbeholden ud.

Else gik ind i cellen og stod og betragted selvmordersken, der lå som før, ustanseligt rallende, mens et blåhvidt skum sived udover hendes brede mundviger. Brystet steg og sank, og af og til gik der en heftig rykning igjennem det.

Else var gjennemrystet af rædsel og syg af karbolstanken, men hun kunde ikke løsrive sig fra det hidsende syn. Hun glemte al sin egen nød og sansed kun det ene, at hun stod foran livets uigjenkaldeligste: døden. Døden for egen hånd. Og ikke om verden brast, eller om tusende mennesker vilde gi sit liv for at kjøbe hende tilbage, kunde dette menneske bli gjengit de levendes tal. Uigjenkaldeligt — evigt forbi. Døden, døden for egen hånd. Sådan så den ud.

Med ét overraskedes hun af at mærke, at hun ikke alene følte medlidenhed, men også afsky. Mest afsky. Denne kvinde, der fejgt var flygtet fra sine lidelser og sine pligter. Ladt sine børn så grusomt og troløst i stikken. De arme små, der havde klynget sig til moren og ikke havde villet slippe hende.

Dette billede skar Else i sjælen, og pludselig kom tårerne styrtende. Å, hvor det lindred. Forstenelsen i hendes indre opløstes og flød bort med disse tårer. Og her, foran denne rallende selvmorderske med det blyfarvede ansigt og det blåhvide mundskum lovte Else sig selv, at hun ikke vilde ta livet af sig. Ikke om hun så blev holdt indespærret her resten af sit liv. —

«Stå ikke her længere. Det har De ikke godt af,» frøken Stenberg tog Else om skulderen og førte hende ud.

XXI.

«JEG kommer ind for at ta afsked med Dem,» sa Thorgren, da Else siden var gåt tilsengs. «Vi har fåt besked om, at døren til cellegangen skal være lukket om natten. De og komtessen får nu en sygeplejerske for Dem selv til nattebrug også. Der er hun! Det er frøken Bøhn.»

«Godaften, fru Kant,» en høj tynd dame med et brunet elskværdig-strengt lærerindeansigt gav Else hånden.

«Sikken en let og behagelig plads, De får.» Thorgren satte sig på chaiselonguen foroverbøjet med armene foldet i skjødet. «Lad mig nu se, at De er god mod fru Kant,» hun nikked leende. «Andet vil jeg ikke høre. Det er min frue, må De vide.»

«Vi skal nok komme ud af det med hinanden,» sa frøken Bøhn med et fint smil og trykked hjerteligt Elses hånd. «Nu kommer jeg med Deres kloral.»

«Uf ja, den kloralen. Bare jeg dog kunde slippe for den!»

«Her er vi artige børn,» sa Thorgren og lo igjen.

«Hvordan går det med hende derinde?» spurgte Else og pegte på væggen, langs hvilken hendes seng stod, og som stødte op til selvmorderskens celle.

«Det er snart forbi,» svarte Thorgren og så stadig smilende pa Else.

«Skal hun så ligge der inat?»

«Ja, til imorgen. Hun skal jo vaskes og laves istand. Det blir mit og Suensons arbejde.»

«Gruer De Dem?» spurgte Else med et gys.

«Nej. Vi er jo så vant til det. Det vil sige, når det er et altfor beskidt lig, så blir det jo lidt uappetitligt. De kan være slemme på fødderne og benene. Men nu godnat, lille fru Kant,» Thorgren rejste sig. «Vær nu en god og artig pige.»

«Jeg kan høre hende ralle derinde», sa Else til frøken Bøhn, da hun kom med kloralen.

Frøken Bøhn lytted et øjeblik. «Nej,» sa hun og rysted hodet.

«Jo. Når jeg ligger alene.»

«De tar vist fejl, frue.»

«Her er mørkere iaften end ellers,» bemærked Else.

«Ja. Jeg har med vilje skruet gassen mere ned. For jeg tænkte, om De så måske lettere vilde få sove. Men vil De, jeg skal skrue op igjen?»

«Nej tak. Lad mig nu prøve. Godnat.»

— Uh, denne karbollugt, som Else ikke kunde få bort fra sin næse. Karbollugt og selvmord — selvmord og karbollugt — det smelted sammen til ét i Elses forestilling.

Det gik underligt til i verden.

Nu lå hun her side om side med en fremmed selvmorderske. Hvem skulde ha tænkt det for 14 dage siden? Men hvis der nu iaften var kommet en anden patient i cellen derinde, så vilde det vært Else, som havde vært selvmordersken, og den anden derinde vilde ha ligget side om side med hende og kanske følt den samme rædsel og afsky som nu hun. Disse livets tilfældigheder, som styred og ordned det hele. En selvmorderske havde reddet hende fra at bli selvmorderske. En grublandet taknemmelighedsfølelse gjennembæved hende, og så stak hun hånden ind under pudebetrækket for at forvisse sig om, at det sønderrevne lommetørklæde lå der. Jo. Gudskelov, at frøken Ræder ikke havde fundet det, da hun imorges redte hendes seng. Nu måtte hun skaffe det afvejen imorgen, for iovermorgen skulde der byttes på sengen.

Hvor langt mon dødskampen nu var skreden frem? Hun letted hodet, la øret til væggen og lytted. Nej, ingenting at høre.

Idetsamme hun vilde lægge hodet tilbage, lød noget, som ligned hiving i et rustent pumpeværk. Kom det derindefra? Else syntes, det havde lydt bag hende lige udfor nakken. Hun vilde kalde på frøken Bøhn, men fik ikke stemmen op. Angsten pressed blodet som hurtige nålestik mod hendes trommehinder.

Hun holdt hodet i samme stilling, lettet op fra puden. Det var, som havde hun et stativ i nakken.

Så hørte hun som en langstrakt gurglen. Med magt gjorde hun nakken fri fra stativet, drejed hoved og keg ud på gangen. Stolen var tom. Så la Else forsigtig hodet ned igjen på puden.

Hvor var her stille i aften. Ingen lyd fra cellegangen og intet at høre fra deliristerne nedenunder. Det var liksom de allesammen vidste, at døden var på besøg.

Hun lukked øjnene og folded hænderne over brystet. Hendes sind fyldtes med en knugende andagt, og hun trak vejret lydløst.

Så med ét lå selvmordersken ved siden af hende ovenpå teppet. Hun hørte den skurrende rallen, fornam nærheden af det blyfarvede ansigt med det blåhvide mundskum, og karbollugten fyldte hendes næsebor.

Hurtig sad hun overende og stirred forvildet på teppet ved sin side. Der var ingenting. Hun trykked hænderne for øjnene og søgte at komme til samling. Så kaldte hun dæmpet på frøken Bøhn, der straks kom stille ind.

«Hvordan er det med hende derinde?» spurgte Else hviskende.

«Hun er død.»

«Når døde hun?»

«For at kvarterstid siden.»

«Hvorledes kan De vide det?»

«Jeg var ude og så til hende.»

«Hør, det snakker derinde!» Else greb frøken Bøhns hånd med en så hastig bevægelse, at denne fôr sammen.

«Det er Suenson og Thorgren, som skal pusle liget, frøken Bøhn la den hånd, hun havde fri, om Elses nakke og læned hendes hode til sit bryst: «De er da ikke bange, fru Kant?»

«Jo,» hvisked Else og knuged krampagtig hendes hånd.

«Men for hvad dog?»

«Jeg véd ikke. Bliv hos mig. Træk stolen hen til sengen og sid her.»

«Det er forbudt, fru Kant. Jeg må sidde ude på gangen. Husk, at jeg også skal tilse komtessen.»

«Hun sover.»

«Nej, hun gjør ikke. Jeg var netop derinde, og da sad hun oprejst i sengen.»

«De må ikke gå! Gå ikke!» Else slog armene om hendes liv og klynged sig til hende.

«Gud gi, jeg kunde la være. Jeg vilde så gjerne, for jeg mærker, hvor ængstelig De er. Men vær nu kun rolig. De er jo sådan en fornuftig dame, siger de andre».

«Ja-ja», sa Else med et krampagtigt suk. Hun slap frk. Bøhn, og la sig tilbage i sengen.

«Nårsomhelst De kalder på mig, kommer jeg straks. Jeg hører det øjeblikkelig,» frk. Bøhn la tepperne tilrette over Else. «Det er bedst, jeg skruer gassen lidt op igjen.»

— Else gav sig til at lytte efter Thorgrens og Suensons stemmer derindefra cellen. Et par ganger lo Thorgren, dæmpet, syntes Else. Så hørte hun rissel af vand, og derpå en lyd, som om de brugte børster.

Da reservelægen gik natstuegang, talte han spøgende og endda mere venligt end ellers til Else. Men hun svarte kun det allernødvendigste. Hun havde troet, at reservelægens venlighed bunded i forståelse, og i forståelsens medlidenhed. Siden i eftermiddag vidste hun bedre besked. Fuldstændig overladt til sig selv var hun. Udelukkende måtte hun stole på egne kræfter i kampen for ikke at gå tilgrunde her.

«Det glæder mig at finde dem så rolig», sa reservelægen tilsidst. Han blev stående et øjeblik og så på hende med et forskende blik, hvori der også var et gran af forundring. Så sa han godnat, og gik.

Nu var der ganske stille i cellen derinde. Altså var de færdige. Så havde de vel tat uldteppet bort, og dækket hende med et lagen. Vel ogsaa slukket gassen, så hun nu lå i sort mørke. Og lukket celledøren. Nej, låset den. For ellers kunde en af de syge pludselig rive døren op, og springe derind. — Gad vidst, om de nu også virkelig havde slukket gassen? Plejed der ikke altid at være lys hos de døde?

— De arme grædende børn, som ikke havde villet slippe moren. Nu havde de ingen mor mere. Men det vidste de ikke. Nu lå hun død her i en af cellerne for gale og forbrydere og selvmordere. Der havde Else også ligget. Og nu lå hun tæt ved.

Men hun var ikke død, og hun vilde heller ikke dø. Lille Tages mor var endnu ilive. «Lille Tage» — gråden brød et øjeblik i hende uden at bli til tårer. Ja, hun vilde leve for Tages Skyld.

Øjnene faldt trætte i, men søvnen var langt borte.

Så var selvmordersken igjen ved siden af hende. Men nu ralled hun ikke. Stille og ganske nøgen under et lagen lå hun ovenpå teppet. Else kjendte tydeligt det kolde gufs fra hendes døde legeme, og karbolstanken var blandet med liglugt.

Else vilde råbe, og slide øjnene op, men det lykkedes ikke. Liget var gledet hen på hendes bryst, og lå nu kvælende over hende. Hun stred og kjæmped for at få luft, og for at komme til at røre sig. Men ikke en finger kunde hun løfte. Nu døde hun. — Nu døde hun. Å gud, nu døde hun alligevel, kvalt ihjel af denne fremmede selvmorderske. Hun var allerede død. Blot inde i hodet, øverst oppe var der en liden plet, som leved. Der var den sidste rest af legemets liv krøbet op, og der sad dødsangsten og grôv som med et glødende søm.

Så gav det inde i hodet et smæld, som hun tydelig hørte. Else gjorde en sidste uhyre anstrengelse, og med en lyd i halsen, som når proppen drages af en flaske trak hun vejret og slog øjnene op.

Liget var borte. Hun vilde rejse sig og råbe på frk. Bøhn, men ingen af delene formåede hun. Legemet var som lamslået. Hun prøved, om hun kunde løfte armene lidt. Jo, det gik.

Hvad kunde det også nytte, om frk. Bøhn kom ind? Hun turde jo alligevel ikke fortælle hende denne hallucination med selvmordersken. «Alting her, blir udtydet som sindssyge», havde Madonna-Hansen sagt en af de første aftener. Og det havde gjort hende forsigtig.

Atter sank øjenene trætte i, men hun skyndte sig at åbne dem. Hun turde ikke ha dem lukket af frygt for, at hallucinationen skulde komme igjen. Men tilsidst kunde hun ikke mere. Lågene var så svidende tunge. Tiltrods for hendes anstrengelser lukkedes de atter.

Og straks var selvmordersken ved hendes side, iskold, tung og lugtende af karbol og lig.

«Det er vanviddet, som kommer,» sa Else til sig selv. Så rejste hun sig møjsomt overende, og råbte på frk. Bøhn.

«Vær så snil at gi mig et glas vand,» bad hun.

Sygeplejersken bragte det forlangte, og Else drak lidt. Hun begyndte at spørge frk. Bøhn om dit og dat, for at hun skulde bli lidt hos hende. Frk. Bøhn svarte venligt, men kort. «De véd, De skal sove,» sa hun, idet hun vendte sig og omhyggelig glatted Elses hodepude. «Inat er her jo stille.»

Else dypped snippen af sit lommetørklæde i vandglasset, som sygeplejersken havde ladt bli stående på sengebordet, og baded sine øjne. Så kanske hun bedre kunde holde dem oppe.

Men hun turde ikke lægge sig ned igjen. Hallucinationen kom vist lettere da. Hun læned skulderen og hodet mod væggen, og satte al sin kraft ind på at holde øjnene åbne.

Alligevel gled de til efter en stunds forløb, og et par øjeblikke efter lå selvmordersken ved siden af hende.

Hun retted sig hastig op, knuged hænderne sammen og vred sig i angst og pine.

«Skal Du da virkelig bli vanvittig? Er kræfterne udtømt nu? Har hjernen fåt et knæk etsteds, eller er den begyndt at bli til grød?»

Hvis hun havde fåt lov til at stå op og gå lidt på gulvet, eller frk. Bøhn havde villet sidde hos hende? —

Skulde hun kalde hende ind, og betro sig til hende? Fristelsen var et øjeblik stor, men hun overvandt den. Frøken Bøhn vilde føle det som sin skyldighed at fortælle det til professoren. — De var jo så pligtopfyldende disse sygeplejersker.

Nej, nej, nej! Hun vilde kjæmpe, kjæmpe til det yderste. Endnu havde hun jo sin fulde forstand. Det var kun, når øjnene faldt til, og denne svagt surrende syden begyndte i baghodet, det var kun da, at hun tabte styret over sine forestillinger.

Ja, hun vilde kjæmpe, lægge sig på knæ i sengen, folde hænderne og skrige med sjælen efter hjælp. Samle al sin angst og gru og kvide i et brændende råb til sig selv, til sin fornuft, til sin vilje, til sin legemskraft, der altid havde vært stor. Og til sine kjære, som var døde. Kanske de kunde høre hende, og slå vagt om hende. Hvem vidste? Spiritisterne sa jo, at de var i luften omkring os, og kunde fås i tale. Men så skulde der være et medium. Og det havde hun ikke. De måtte gjøre en undtagelse, la nåde gå for ret — hun lå på knæ midt i sengen med sammenlagte oprakte hænder, og nu var øjnene vidtåbne, lågenes tyngsel og træthed borte.

Da lød brøl som af vilde dyr, og et bulder, som når stormen bryder løs på havet.

Else stivned et øjeblik i skræk, men så vidste hun, det var deliristerne nedenunder, og noget som en lettelse strøg igjennem hende. Stille la hun sig tilbage på puden. Gudskelov for deliristerne! Sålænge de holdt på, vilde øjnene ikke lukke sig, og selvmordersken ikke komme.

«Ja», sa frk. Bøhn, hun stod foran sengen, og så bekymret på Else. «Vi er jo vant til det, men for Dem må det være frygteligt».

«Jeg begynder snart at bli vant til det, jeg også nu», sa Else med et underligt smil, og greb frk. Bøhns hånd, som hun holdt fast i sin.

«Jeg kommer straks ind til dem, og sidder lidt», sa frk. Bøhn, og løsned sin hånd. «Dette forstår jeg, må skræmme Dem. Men først må jeg se til komtessen, som også er vågen».

«Godmorgen og til lykke!» Det var frk. Bøhns stemme.

«Til lykke?» gjentog Else og så forbauset på hende.

«Ja, De har sovet. Sovet roligt i en og trekvart time. Deliristerne faldt til ro klokken 4. Et kvartér efter, sov De. Nu er den 6. Det er jo første gang, siden De kom her. Det sér ud til, at jeg har held med mig.»

«Til lykke», sa frk. Stenberg, da hun gik morgenrunde, og så klapped hun Else på kinden.

«Til lykke», kom Thorgren leende med sine friske kinder, som ingen nattevagter syntes at kunne blege, og så rakte hun Else begge sine hjærtelige hænder. «De måtte dog til det tilsidst!»

«Til lykke», hilste Suenson med sit lyse smil, og gav stilfærdigt hånden.

Frøken Ræder var der også, og Madonna-Hansen, og alle var de glade, fordi Else havde sovet.

«Til lykke», tænkte Else. Men ingen af dem vidste, hvad de to ord betød for hende. Taler og handler vi da alle i blinde her i verden?

Ja. I blinde. —

Men Elses indre undergik nu en forandring. En sløv ro drog ind i hendes sind, en tungsindig given sig hen i skjæbnen. Var hun ikke bleven vanvittig disse to sidste nætter, så måtte hun vel også kunne rædde sig videre fremover. Og tanken på selvmord var tusende mile borte. Nu kunde hun bære alt, hvad der så kom. Hun følte sig brudt og knækket, men samtidig styrket.

Som sædvanlig stod hun op for at vaske og stelle sig, hvorefter hun plejed at gå tilsengs igjen og bli liggende et par timer. Hun kjendte sig så udmattet, at hun på de vaklende bén knapt kunde nå hen til den lille servante i krogen. Det svimled og sortned for hendes øjne, så hun måtte søge støtte langs væggen, og hodet var, trods søvnen, tungt som en blyklump.

Før hun gik tilsengs igjen, slæbte hun sig ud på cellegangen, og keg gjennem glasgluggen i den lukkede dør ind til selvmordersken. Hun lå i sengen på en bar sækkelærredsmadrats, indhyllet i et lagen, der sluttet tæt om legemet, så det ligned en lang uformelig byldt. Maven var så højt opsvulmet, at Else kun kunde se omridset af hodets øverste del under det dækkende lagen.

Og der var intet andet i cellen. En bleg solstråle faldt ind gjennem vinduet og lyste grågult på den opsvulmede mave.

XXII.

DAGENE gik, og nætterne gik. Else bevared sin sløve ro, men over brystet lå der som en vægt, der tynged hendes åndedræt. Og så havde hun fåt en hodepine, der aldrig forlod hende. Smerten sad i tindingerne, og hamred så voldsomt, at det forekom Else, at tindingerne måtte løsne sig og falde af hende tilslut. Hun, som aldrig i sit liv havde vidst, hvad hodepine var.

Engang, da hun på Hieronimus’ spørgsmål, om hun led af andre smerter end tandpinen, der stadig holdt ved, og for hvis årsags skyld hun nu fik morfinindsprøjtninger 2 ganger i døgnet, havde hun klaget over denne hodepine, og tilføjet, at det var noget, hun aldrig før havde havt.

«Hum», havde Hieronimus svaret med sit tynde, vantro smil, og Else havde sendt ham et blik, der tindred af foragt. Det var ikke første gang, han med sit hånlige: «hum», havde stemplet hende som løgner.

«Uh ja, denne Hieronimus!»

Heldigvis gik han ikke stuegang så regelmæssig som reservelægen. Hver onsdag aften udeblev han på grund af sine forelæsninger, og engang havde han vært bortrejst. Else var taknemmelig, når hun slap for at se ham.

Reservelægen var venlig og spøgefuld som altid, men Else indlod sig ikke mere på at tale med ham, som før. Hun syntes, det var spildte kræfter, og hun havde så få at gi bort.

«Sikken en stoisk ro», sa reservelægen af og til ved stuegangen til frk. Stenberg.

Det hændte dog, at reservelægen på ny fik se et glimt af Elses «ilterhed». Som engang, han fortalte, at han havde lovet at vise komtessen, der aldrig havde sét Elses malerier, en reproduktion af et af dem. «Å-nej, lad være!» udbrød Else i afværgende tone. Hun vidste jo, at hendes produktion ikke kunde være noget for komtessens forudsætninger. «Å, véd De hvad — De behøver da ikke egentlig at skamme Dem over Deres arbejder» var det så kommet trøstende fra reservelægen. «Nej virkelig!» havde Else da svaret med en så spodsk betoning, at den havde lydt snerrende i hendes egne øren.

Men som oftest var der nu kun nej og ja i hendes mund både til reservelægen og Hieronimus. Hendes eneste trøst var sygeplejerskernes uforandrede, ja stedse stigende venlighed og omsorg.

Gjennem frk. Stenberg havde Else fåt tilladelse til at skrive en liste på de småting, som hun oprindelig havde havt med sig, og som der nu intet var til hinder for, at hun kunde få tilbage. Frk. Stenberg havde vært nede med listen hos professoren, som havde lovet straks at sende den til Elses hjem. Siden havde Else ventet med utålmodighed og med et lønligt håb om, at Knut skulde smugle en seddel til hende ind i pakken. Det var nu tredje dagen efter.

Om eftermiddagen gik Else i seng ved femtiden. Hodet smerted, og tanden smerted, og hun var så forpint og udmattet, at hun ikke kunde sidde oprejst. Siden den en og trekvart times lange søvn, der forleden morgen havde vakt glæde hos sygeplejerskerne, havde Else atter vært søvnløs. Morfinen virked vel dulmende både på hodet og tanden, og holdt smerterne liksom på afstand. Men søvn bragte den ikke. Og det uagtet hun fremdeles blev ved at få kloral.

Else lå nu på side i sengen med hånden under kinden, og hørte på frøken Ræder, der sad i chaiselonguen med sit hækletøj, og fortalte om sin barndom i Jylland. Ordene, der bares af en letløbende, lidt monoton, blød og behagelig stemme, nåede Elses øren, som kom de langvejs fra, og de forestillinger, de vakte, stod i dis og tåge. Så sad også frk. Stenberg på chaiselonguen ved siden af frk. Ræder. De talte sammen, men Else fulgte ikke med.

Pludselig sa frk. Ræder: «Nå Karen, hende, som løb bort?»

«Hvor løb hun bort fra?» spurgte Else.

«Såmæn her fra hospitalet. Lige for næsen af os».

«Jeg trode ikke, det var muligt for nogen at slippe ud her?»

«Å jo. Det har dog hændt», frk. Stenberg lo. «Denne Karen var nu så snedig. Hun havde vidst at insinuere sig, så jeg gav hende lov at hjælpe til med rengjøringen om morgenen. Derved fik hun også adgang til kjøkkenet. Og så nytter hun på et øjeblik, hun er alene, og stjæler nøglen til kjøkkentrappen — den hang på et søm derude, og væk var hun».

«Men da hun kom ned fra kjøkkenet, hvad så?» spurgte Else interesseret.

«Så var det bare at gå over gårdspladsen og gjennem den lille låge ud på gaden.»

«Stod lågen åben da?»

«Ja. Den står altid åben.»

«Og nøglen hang i kjøkkenet?«

«Ja. Men det gjør den ikke mere. At De véd det, fru Kant, hvis De skulde tænke på at undvige», frk. Stenherg lo igjen og trued til Else.

Det havde Else netop tænkt på. Som en iling af angst og håb var tanken faret igjennem hende.

«Der har vi stuegangen», frk. Stenberg rejste sig brat, og gik hen til sengens hodegjærde. Frøken Ræder la sit hækletøj tilside, og rejste sig ligeledes.

Hieronimus trådte ind, og tog plads på stolen ved sengebordet.

«Professoren har jo sendt min liste hjem?» spurgte Else, da de sædvanlige par spørgsmål var overstået.

«Hja — Det er flere dage siden.»

«Det fatter jeg ikke», svarte Else. «Frk. Stenberg siger, der ingenting er kommet».

«Nej», bekræfted frk. Stenberg. «Jeg har ikke modtaget noget».

«Det er aldeles ubegribeligt», vedblev Else. «Sedlen kan ikke være kommen min mand i hænde, ellers vilde han øjeblikkelig ha sendt, hvad jeg bad om.»

«Men jeg har sagt, at det haster ikke», lød det med langsomt velbehag fra Hieronimus.

«Nå, så det har professoren!» udbrød Else vredt. «Nej, det haster ikke mere end, at jeg hver dag vilde gå og fryse af mangel på tøj, hvis ikke en af sygeplejerskerne havde lånt mig et uldent tørklæde».

«Na ja, så fryser De jo ikke», sa Hieronimus med den samme velbehagelige stemme.

«Men hvorfor skal jeg låne, når jeg selv har tøj? Hvorfor skal jeg være berøvet de nødvendige klædningsstykker?» det kom opbragt og dirrende.

«Man har ingen skade af at vænne sig til at undvære», svarte Hieronimus fromt.

Else trak på øjenbrynene og sa ikke mere.

«En tarvelig herre, den Hieronimus.»

Hieronimus blev siddende lidt, tilbagelænet på stolen. Det var, som faldt han i tanker.

«Bare han dog vilde gå!»

Pludselig rejste han sig og fôr ud med et kort godnat.

XXIII.

NÆSTE formiddag kom frøken Stenberg med Elses sager, som hun bar i sit forklæde. Pakken havde hun løst op og omhyggelig undersøgt indholdet, før hun overgav det i Elses hænder.

Altså ingen seddel fra Knut. Nej naturligvis.

Men gudskelov, nu havde hun da sine strømpebånd og blev fri for dette sejlgarn, som havde strammet så ondt under knæerne. Uhret og uhrnøglen var der også. Og neglesaksen og det lille spejl og porcelainsdåsen med læbepomade og parfumeflakonen. Desforuden et hækletøj og hendes store skindkrave. Det var en hel rigdom.

«Nej, se der har vi jo vores rare frue», sa bedstemor, da Else viste sig på cellegangen. Hun sad på sin sædvanlige plads, ren og smilende, og snakte om, hvormeget hendes svigersøn holdt af kålsuppe.

«Å tak, tak», udbrød hun livlig, da Else rakte hende en kop med halvdelen af sin kaffe. Hun greb med begge sine kolde hænder om den varme kop. Så så hun sig forsigtig om og luded sig over mod Else, som for at hun skulde skjule hende og slubred i en fart kaffen i sig.

«Tak», sa hun atter, da hun rakte koppen fra sig, og så kyssed hun Else på hånden. «Det linder så godt».

«De skal hver dag få kaffe hos mig, bedstemor.»

«Hys—s, — Nej alle så spør de, hvor gammel jeg er, og min svigersøn« — bedstémors ansigt havde fåt et næsten snedigt udtryk, som vilde hun ikke, at sygeplejersken, der netop gik forbi, skulde høre, at de talte om kaffe. Øjensynlig trode hun, at kaffe var verdens forbudneste frugt.

— «Vi leved så lykkelig sammen, min mand og jeg fra begyndelsen af», Else sad på sengekanten hos fru Syverts, hvis hvide fingre ivrig la folder på lommetørklædet, som hun holdt op foran ansigtet, og hun talte med den sørgmodigudtryksfulde stemme, som Else kjendte fra første morgen. «Men man kan da ikke gjøre for, at man ser godt ud, og at herrerne synes om en. Og når vi var ude en sjælden gang, så flokked herrerne sig om mig. Og det syntes min mand. — Ja, han har vel ikke kunnet lide det. Jeg havde også altfor meget at ta vare på. Men det er såmæn ikke mig, der ikke har kunnet la herrerne være i fred — det er snarere dem, som —. Hør», hendes ansigt lyste pludselig op i et uhyggeligt smil, og stemmen blev lav og lysten, «jeg kjendte engang en nordmand, ham var jeg rigtignok kjæreste med! Jo, De kan tro», hun nikked og lo så småt, en underlig rusten men dog sympatetisk latter.

«Ak ja, nu er det altsammen forbi», det var igjen den sørgmodige stemme fra før, og hun sukked dybt. «At tænke sig, at jeg nu ligger her». Med ét brast hun i gråd og putted lommetørklædet i munden, mens skuldre og bryst bevægedes under hendes hulken.

«Bed frøken Stenberg om, at jeg skal få lov til at stå op, fru Kant. Nu har jeg ligget stille i mange dage.»

Else nikked.

«De har også tat min giftering fra mig,» vedblev fru Syverts og tørred øjnene. «Jeg véd ikke mere, om jeg er gift eller ikke. Bare jeg dog kunde få min giftering! Så vilde jeg da ha den til at more mig med.»

Da Else gik fra hende, spurgte hun frøken Stenberg, om ikke fru Syverts kunde få sin ring.

Frøken Stenberg trak på det.

«Men hvorfor? Hun savner den så.»

«Der er dem, som sluger sine ringe for at komme af med livet, fru Kant.»

Der gik en gysen gjennem Else. Hun mindedes sit iturevne lommetørklæde.

«Men stå op da ialfald?» bad Else.

«Jeg har såmæn spurgt reservelægen, men han mente, det var for tidligt».

Idet Else vendte sig om fra frøken Stenberg, så hun den unge pige med det tunge hode forskrækket flygte om bag en dør.

«De skal ikke være bange for mig», sa Else, som fulgte efter.

«Nej, fru Kant kan hun netop så godt lide«, bemærked sygeplejersken. «Ikke sandt, Mariane?»

Mariane skjulte det dødtrætte ansigt bag den løftede arm og smilte surmulende og modstræbende. «Det er altsammen ondt og fælt», sutred hun, «og det blir aldrig bedre.»

«Jo», sa Else. »Nu blir De snart helt rask.«

«Jeg blir aldrig rask. Nu har jeg vært i helvede igjen i to døgn.»

«Hun har vært indestængt i cellen, fordi Mariane var styg pige og vilde gjøre skade på sig», forklarte sygeplejersken. «Hun havde fåt fat på en saks og havde klippet hul på sit håndled tæt ved pulsåren. Lad fru Kant se såret, Mariane.»

Mariane, der fremdeles stod med armen for ansigtet og vred og drejed overkroppen, stak rask den ene hånd bag ryggen.

«Det er helt lægt», sa sygeplejersken, der tog hånden frem igjen, og viste Else håndledet, hvor et mørkt toppet sår var synligt.

«Gjør ikke sådan, gjør ikke sådan», klynked Mariane.

«Nu skal Mariane være god pige», sygeplejersken klapped hendes tykke struttende hår. «Om et par dager skal hun forresten til «Sct. Jørgen».»

«Det blir naturligvis ikke til noget», sa Mariane med en misfornøjet grimase.

«Vil hun gjerne?» spurgte Else.

«Ja stakkel. Hun glæder sig vel til at få en forandring. Her har hun vært sålænge.»

— «Nu skal jeg made fru Fog», sygeplejersken tog en skål fra en stor dampende madbakke, som en pige kom med, og gik ind i cellen til fru Fog. Else fulgte med og holdt skålen, mens sygeplejersken gjorde hodegjærdet højere under den gamle mumiedame, der med sit halvbrustne blik så hjælpeløst spørgende fra den ene til den anden.

«Spis nu pént», sa sygeplejersken og hældte en skefuld bouillon med æg i munden på den syge. «Sådan ja».

«Åh, åh, åh», stønned fru Fog, mens hun med et udtryk af træt uvilje og en hul strubelyd nedsvælgte suppen.

«De véd jo, De må spise», sa Else og klapped hendes gustne pande.

«Ja, men jeg kan inte li det», kom det hviskende gjennem de tandløse gummer, mens hun så på Else med et blik, der syntes lamt af lidelse.

«Så, så, lille fru Fog. Det var flinkt», snakked sygeplejersken, mens hun varsomt blev ved med at made den syge, der havde mere og mere vanskeligt for at nedsvælge. Tilsidst gylped hun det op igjen, så bouillonen flød ned langs hendes indsvundne mundviger.

«Jaja, så skal hun få slippe», sygeplejersken tørred fru Fog om munden og pusled hende. Den syge løfted sin altid krummede, sprukne og skjælbedækte hånd og greb om Elses fingre. Så sank øjnene træt i.

«Tror De ikke, hun dør snart?» spurgte Else, da hun og sygeplejersken forlod cellen.

«Man skulde jo tro det, men sådanne mennesker er så mærkværdig sejglivet.»

Else gik ind i cellen til barselspatienten, der sad oprejst i sengen med armene sammenslynget bag nakken og udstødte en langelig stønnen.

«Gjør det ondt nogen steder?» spurgte Else.

Barselspatienten blev stille og så på Else med et blik, der var mistroisk og frittende, og samtidig bad om hjælp. Så løsned hun armene fra nakken, greb fast om Elses håndled og la hodet op til hendes skulder.

«Hvad er det, De er bange for?»

«Ja, bange», sa barselspatienten. Hun fjerned hodet fra Elses skulder og så igjen på hende med det forrige frittende blik. «Jeg skal sige Dem», hun holdt inde og syntes at famle og kjæmpe for at finde ord, mens hun krampagtig strøg og trykked Elses arm, — «det er barnet — ved De, hvor barnet er?»

«Ja, barnet har det udmærket», svarte Else, som vidste det fra sygeplejerskerne. «Det er på et andet hospital».

«Er barnet ikke dødt?»

«Nej, det er ikke.»

Barselspatienten stirred ind i Elses ansigt. Hendes blik var nu kun hjælpeløst. Så sneg der sig en tåre ud af hendes ene øje, en sejg og langsom tåre, som hun bortvisked med pegefingeren.

I gangen udenfor sit værelse mødte Else komtessen, som græd og vred sine hænder.

«Jeg er nærved at fortvile», sa hun på sin sædvanlige stille måde. «Tænk, mine børn, mine arme ulykkelige børn er bleven sat i pleje hos nogle afskyelige mennesker, som hader mig og mine drenge.»

«Hvorledes har De fåt vide det?» spurgte Else.

«Gjennem professoren. Ak, mine børn, hvad tænker I om Eders moder! Den ene af dem var med mig i vognen, da jeg kjørte herned, og så blev han revet fra mig ved døren. Dette var dog det tungeste slag. Ak, mine stakkels, stakkels drenge» — hun græd heftigt, men lydløst.

«Ja, det må være forfærdeligt for Dem», sa Else.

«Og ikke et brev får jeg lov til at skrive. Ikke et bud får jeg sende. Og ingen får besøge mig. Hvad skal der dog bli af mig?»

«Vær ikke så ude af det, kjære komtesse», sa Else. «De, som altid er så rolig. Dette kan jo ikke vare længe ved. Professoren må jo dog snart se, at De ikke er sindssyg».

«Ja, det havde jeg også troet», komtessen tvang gråden tilbage. «Men mit håb blir svagere dag for dag. Han går ud fra, at jeg er gal. Alle hans spørgsmål er beregnet på at lokke mig i en fælde».

«De må være tålmodig, komtesse», sa frøken Ræder, der var kommen til. «Finde Dem i at være her en 3 ugers tid eller så. Da må der jo komme en afgjørelse.»

«Være her en 3 ugers tid», udbrød komtessen med et af gråd fortrukket ansigt. «Men Du gode gud! Skal man finde sig i pludselig at bli spærret inde på et sådant sted, når man ingenting fejler, og intet har forbrudt?» Hun overvældedes atter af gråd. Så gik hun stille ind i sit værelse, knælte ned foran lænestolen og hensank i bøn.

XXIV.

SOM den foregående dag lå Else i sengen, da stuegangen kom.

«Jeg har tat med lidt læsning til Dem, sa reservelægen og la 2 små gule hefter på sengebordet.

«Tak, det var pént af Dem», Else tog hefterne. Det var en subskriptionsudgave af Bertha von Sutners skrifter og havde til titel: «Livserindringer». «En moder til sin datter», eller noget lignende.

«Sig så, at vi ikke er gode ved Dem», smilte reservelægen, da han gik.

Lidt efter kom Hieronimus i overfrakke og med hatten i hånden. Han satte sig ved sengen, og Else syntes, der var noget, næsten forlegent over ham i aften. Han luded sig forover mod bordet, og hans blik hvilte på de gule hefter.

«Nu har De jo fåt de ønskede sager», begyndte han efter et øjebliks taushed og uden at se på Else.

«Ja, tak.»

Atter en kort taushed. Hans ene hånd var kommen op på bordet, og han rørte først ved dåsen med læbepomade og så ved parfumeflakonen.

«Hvad er det for noget?» spurgte han venligt, fremdeles uden at se på Else.

Else sa, hvad det var, mut og kort, som hun plejed.

«Nå, og dette?» Han tog et af de gule hefter.

«Det har reservelægen lånt mig.»

«Nå. Så har De jo underholdning.»

Han la heftet fra sig og blev siddende lidt. Der var noget tvilrådigt over ham.

Pludselig retted han sig og greb i sin frakkelomme. «Jeg har forresten en overraskelse til Dem i aften», sa han fort og rejste sig, og idet samme lå der et brev på sengebordet.

«Tak», sa Else, som øjeblikkelig havde gjenkjendt Knuts håndskrift, og var bleven varm af glæde og sindsbevægelse. Hun greb brevet, men kasted det i næste nu fra sig og råbte: «Det er jo åbnet!»

Hieronimus var alt borte.

«De fik brev, syntes jeg?» frk. Ræder kom ind sammen med frk. Stenberg.

«Ja, men jeg vil ikke ha det!» råbte Else og knipsed med fingrene brevet henad bordet. «Tror Dere, jeg vil læse et brev fra min mand, som professoren har åbnet? Han! Revet det op med sine tynde små jordemoderfingre! Se, hvor det er flænset!»

«Nu er De ikke god», sa frk. Stenberg og greb med sammenlagte hænder Else fast om nakken. «Professoren åbner alle patienternes breve.»

«Ikke vær så sint på mig, frk. Stenberg! De må ikke», Else gråd heftigt og la hodet til frk. Stenbergs bryst.

Frk. Stenberg lod hende græde. «Læs så brevet», sa hun mildt. «De har jo dog længtes så forfærdelig efter at få høre noget hjemmefra.»

«Nej, jeg kan ikke, og jeg vil ikke! Hvad kan der stå i det, når det bare er så’nt, som professoren har skullet læse. Tag det bort, frk. Ræder. Å tag det bort, jeg tåler ikke at se det!»

Frk. Ræder tog nølende brevet.

«De er en stivnakke,» skjændte frk. Stenberg.

«Nej, jeg er ikke. Se nu på Dem, De kunde få mig til, hvad det skulde være. Undtagen til at læse et brev, som han har åbnet,» skyndte hun sig at tilføje.

Frk. Stenberg la Elses hode ned på puden. Så kyssed hun hende på kinden til godnat.

«De skulde dog læse brevet,» bad frk. Ræder, da frk. Stenberg var gåt. «Ja, for jeg tror, De piner Dem selv ved at la være,» hendes muntre stemme lød alvorlig i aften.

«At tænke sig så’nt et menneske!» udbrød Else og satte sig op igjen i sengen. «Han har naturligvis tat det løfte af min mand, at han ikke skulde skrive om noget, som bragte mig i affekt — I affekt! — hejsa, sa! Jeg, som er på dette paradisiske sted! — Og alligevel! — Tror han da, at alle mennesker lyver og bedrager? Havde han endda åbnet det forsigtig og klæbet det sammen igjen. Men han har revet det op, bare for at ærgre mig.»

«Hm, hm, hm», det var Thorgren. «Jeg går stadig og venter på, at stjerneskuddet skal falde mellem fru Kant og professoren, men det har nok lange udsigter». Så gav hun rystende på hodet hånden til godnat og gik.

Frk. Ræder søgte fremdeles at overtale. Tilsidst gik Else ind på, at frk. Ræder skulde læse brevet og meddele Else indholdet.

«Ja, der står forresten ikke noget videre i det». sa frk. Ræder efter endt læsning.

«Nej, naturligvis, Det kunde der jo ikke.»

«Deres mand skriver, at den lille har det udmærket og at jo tålmodigere De er, jo før ses De igjen.»

«Tålmodigere,» sa Else og smilte bittert.

«Vil De ikke ha Deres brev?»

«Ikke røre det med en finger! Gjør med det, hvad De vil, bare jeg slipper for at se det.»

«Må jeg komme ind, ja?»

«Nu er jeg roligere», sa komtessen og stilled sig op ved Elses seng. «Professoren var inde og sa, at det forholdt sig ikke sådan med børnene. De var ikke kommen i pleje hos de onde mennesker.»

«Hvorfor havde han da før sagt det modsatte?» spurgte Else.

«Ja, det var vel for at prøve mig. Ser De, at gud hørte min bøn? Han er en trofast fader for sine børn. Nu skal jeg bede så inderlig for Dem, at De snart skal få Deres mand at se. Iaften kan jeg gjøre det med så stærk en tro».

«Tak», sa Else. «De er god.»

«Og tænk, jeg har også fåt min bibel. Jeg er næsten lykkelig i aften. Nu læser jeg et kapitel, og så går jeg i seng. Professoren var så god at tale med i aften. Godnat.»

«Professoren god at tale med.» — At hun virkelig vilde spilde ord på den mand.

Lidt efter kom en af kandidaterne og gav Else morfinindsprøjtning for tandpinen.

Og så var frk. Bøhn der med kloralen.

XXV.

NATTEN havde vært opfyldt af larm, og Else havde igjen havt en hård dyst at bestå med sin angst og fortvivlelse. Nu var det morgen, og stuegangen ventedes.

Else lå stille i sengen. Hodet gløded, og trætheden kjendtes, som var hun slåt sønder og sammen i hvert et ledemod.

Disse skrald, som hun syntes bragte sengen til at ryste, og som tvang hendes legeme til at fare sammen i ulidelig pine. Det var, som der blev skudt med kanoner.

«Hvorfra kommer dog disse frygtelige skrald?» spurgte hun mat frk. Stenberg.

«Det er gadedøren dernede.»

«Nej. Dens smæld kjender jeg. Men dette? — Hør!» skuddet var der igjen.

«Jo, det er gadedøren. Det kommer af stormen idag.»

Da reservelægen var der, lod Else som hun blunded. Hun orked ikke at åbne munden.

«Hun har havt en dårlig nat», hørte Else frk. Stenberg sige. «Det er også kjedeligt, at her er så lydt.»

«Ja er her egentlig det?» var reservelægens svar.

«Om her er? Det har jeg da også hørt professoren klage over engang han viste nogen om her. Det var en fejl ved bygningsmåden, sa han.»

Tiltrods for skuddene, der stadig blev ved, faldt Else hen i en døs, og da hun kl. 11 havde spist frokost på sengen, følte hun sig noget bedre tilmode. Hun tog et af de gule hæfter og forsøgte at læse.

Så bragte lyden af lette, knirkende støvleskridt hende til at se op, og i det samme kom Hieronimus, flunkende ny fra top til tå med elegant overfrakke, skinnende støvler og blanke, brune skindhandsker. Han stilled hatten på bordet, trak stolen tilrette og satte sig.

«Ja nu har De jo fåt Deres strømpebånd,» begyndte han i lav, fredsommelig tone. «Det er kontrabande her, véd De vel.»

«Vil De ha dem igjen?» spurgte Else hvast.

«Ne-ej», svarte Hieronimus med en let afværgende håndbevægelse, og efter et lidet ophold: «Men De må gi mig et bestemt løfte om, at De ikke vil misbruge dem.»

«Det er i god tid, han kommer på det,» tænkte Else og mindedes atter sit iturevne lommetørklæde, og så sa hun med et tirrende smil: «Det sejlgarn, jeg fik til strømpebånd, kunde vel også ha ladt sig misbruge, hvis jeg endelig havde villet.»

Hieronimus sad en smule fremoverbøjet mod sengen og så ned. Hans skindhanskehænder hvilte på knæerne, og han spriged lidt med fingrene.

«Der må gjøres noget ved den dør!» råbte han pludselig med et nervøst sæt, og drejed hodet ud mod gangen. Skuddet havde lydt to ganger, siden han var kommen.

Frk. Stenberg viste sig på tærskelen, og vilde sige noget, men Hieronimus gjorde en afværgende håndbevægelse. Så indtog han den forrige stilling og ytred i den samme lave, fredsommelige tone og med små bevægelser af overkroppen, som var det ham magtpåliggende at fremføre ordene så varsomt som muligt: «De erindrer, hvad der passérte med Dem den første aften.»

«Kommer De med det nu igjen,» brast det vredt ud af Else. «De tror altså, det var løgn, den forklaring, jeg gav Dem?»

«Nå, siden er De jo falden mere til ro,» vedblev Hieronimus. «Den gang talte De om umenneskelig mishandling.»

«Umenneskelige pinsler,» retted Else ham. «Og det står jeg ved! Men jeg skulde jo lære at subordinere mig. — Det var jo derfor, De fik mig ned her — ikke sandt?» Hun sa det iskoldt spottende.

Der gik en rykning gjennem Hieronimus, som vilde han fare op, men så tog han sig sammen og fortsatte efter et lidet ophold uforstyrret fredsommelig: «De har jo også før havt den slags tanker. Sådant kan komme, når man er ude af sindsligevægt og føler sig forpint og ulykkelig», atter rørte han sig på stolen og vented et øjeblik — «men det har dog måske ikke vært Deres fulde alvor. — De vil» —

Else flytted sig hastig på puden — «Jeg ønsker nu ikke at tale med Dem om det», sa hun kort og afvisende og dirrende af harme. «Jeg synes, det kunde være nok nu med denne komedie, der vilde være komisk, hvis den ikke var så tragisk. Min mand har sandelig ikke råd til at betale 4 Kroner dagen for at få mig martret hernede!»

«Komedie — tragisk —» Hieronimus havde rettet sig, og stemmen var den sædvanlige forte og skarpe. «Jeg synes, det er komisk». Med ét sprat han op fra stolen, fôr hen i døråbningen og råbte så det skingred: «Er fru Kant altid sådan en vanskelig patient? Spiser hun ikke sin mad? Får hun ikke sin pleje?!»

«Mod os er hun altid elskværdig», svarte frk. Stenberg, som Else ikke kunde se. «Hun blev lidt eksalteret i gåraftes, fordi brevet var åbnet, men siden — »

«Bilder hun sig måske ind, det er for vor skyld, vi har hende liggende her?» skingred Hieronimus videre, idet han halvt vendte sig mod sengen. «Vi vil helst være fri! Vi kan lukke butikken, og ta i skoven! Men det siger jeg Dem,» han tog et hastig skridt hen mod Else og dasked fingrene mod håndfladen — «Deres mand må ta Dem ud nårsomhelst — Værsgod! Men besøg af ham får De ikke!» Så snapped han hatten fra bordet, og væk var han i samme nu.

«Men gud dog, fru Kant», frk. Stenberg kom ind og slog hænderne sammen.

Og frk. Ræder: «Hvad kan De dog ha sagt, som har sat ham i et sligt raseri?»

«Jeg er aldeles bestyrtet, fru Kant,» Thorgrens kinder var næsten blege. «Jeg hørte ham helt ud på cellegangen.»

Så var komtessen der også: «Har De sagt professoren sandheden?» Og alle stod de opstillet foran sengen med forfærdede ansigter.

Else så betuttet fra den ene til den anden. Så gav hun sig til at le.

«Ja gud må vide, hvordan dette skal ende», sa frk. Stenberg bekymret, idet hun gik.

«Nu er De ikke min frue mere», Thorgren rysted alvorligt hodet.

«De vilde jo ha mig til at le, Thorgren! Nu lér jeg!» —

XXVI.

«MEN hvordan er da egentlig hendes tilstand?» Det var Knut, der spurgte. Han sad nu, som så ofte før, i professorens modtagelsesværelse på hospitalet.

«Jeg kjender kun bølgebevægelse i min hustrus befindende. Der kom tidligere altid fred efter uroen, når der da ikke, som i den sidste tid, var en idelig anledning til overanspændelse af nerverne — og selv da.»

Han holdt inde.

Hvorfor tar den mand ikke ordet? tænkte Knut. Hvorfor kan han ikke én gang for alle vise mig, at han har en opfattelse af patienten, som gjør min snak overflødig?

«Og her på hospitalet,» vedblev Knut, «her på dette fredelige sted, hvor alt er lagt tilrette for at skåne de syges nerver?»

«Deres hustru er flyvende gal,» svarte Hieronimus og rejste sig fra stolen.

Udtrykket skar sig som et sløvt våben borende ind i Knuts bevidsthed. Og det liksom splitted hans indre sansning i to billeder: Hieronimus, afført sin tilknappede værdighed, i skjorteærmer på kandidatgangen, og hans hustru som den, der var «flyvende gal».

Hieronimus gjorde nogle hurtige skridt på gulvet.

«Hendes forbitrelse mod Dem er stor. Forleden smed hun Deres brev hen ad bordet. Hun vilde ikke læse det.»

Knut så forundret på professoren. Mere og mere pinlig gådefuld blev Elses tilstand for ham. Brevet havde han ganske vist git professoren åbent og havde derfor ikke kunnet og heller ikke villet skrive andet end almindelige ord. Nu havde professoren imidlertid naturligvis klæbet brevet sammen, forinden han gav Else det. Så var det egentlig bedre, at Else ikke havde læst det, hun, som altså gik ud fra den forudsætning, at han havde kunnet sende det uden en kontrollerende tredjemand. Men denne forbitrede stemning imod ham. Hvad havde fremkaldt den?

«Så er det vel fremdeles professorens mening, at et besøg af mig hos min hustru er utilrådeligt?»

«Ubetinget.»

«Og et besøg af dr. Tvede?»

«Ikke foreløbig.»

Audiensen var forbi.

Mon, mon de her på hospitalet for alvor begreb det tilfældes natur, de havde under behandling?

Alle sa de jo, at Hieronimus var en omhyggelig og human læge, og som sindssygelæge den klogeste vi havde.

Underligt, hvor skjult sligt kunde være for de uindviede.

XXVII.

FØR middag var Else i bad, fulgt af frk. Ræder. Badeværelset lå nedenunder tæt op til mandsafdelingen, og var et stort skummelt rum med stengulv og et uappetitligt badekar af zink. Det hele ligned en kjælder. Bagefter måtte Else gå tilsengs for ikke at forkjøle sig, héd det, og hun spiste sin middagsmad på sengen.

Om eftermiddagen da gassen var tændt, sad Else og hækled på cellegangen sammen med bedstemor og Mariane, der gik omkring på sin sædvanlige svinglende måde, udstødende støn og dybe sukke. Hun var endnu nervøsere end ellers, for imorgen skulde hun afsted til «Sct. Jørgen».

Frøken Stenberg kom ind fra den rolige gang. «Bella Holm er ventende», sa hun til Thorgren, som havde vært inde og puslet fru Fog.

«Nå, er det nu galt fat igjen!»

Else vilde spørge, hvem Bella Holm var, men i det samme rasled det i låsen derhenne, fløjdørene skjødes ind og to portører kom med en båre, hvorpå et kvindeligt væsen sad oprejst, foroverbøjet, søgende og gramsende på teppet.

«Der er hun allerede», sa frk. Stenberg. «Ih gud forbarme sig, sikken hun sér ud! Den har nok vært høj denne gang».

«Jeg spørger, hvor jeg er — jeg spørger blot», skikkelsen på båren løfted hodet og greb en af portørerne om armen. «Jeg begriber ikke det hele, og det sa jeg også til fru Lund, da de vilde flytte min komode«.

Else, som havde nærmet sig båren, veg tilbage med et ryk. Hun havde sét et kuglerundt ansigt, der var opsvulmet, så at øjnene næsten blev borte. Den ene kind var blåsortflammet med en gabende rift, som blødte. Dette ansigt til denne bløde, dannede stemme!

«Sid De blot stille, og pas Deres smådyr,» sa den portør, som Bella Holm havde grebet om armen. Så blev båren sat ned udenfor den nederste celle, som havde ståt tom efter selvmordersken, og portørerne tog Bella Holm med tepper og det hele, og bar hende ind.

«Har hun tat gift?» spurgte Else frøken Stenberg.

«Sådan kan man jo gjerne kalde det. Hun har delirium.»

«Dør hun, tror De?»

«Nej såmæn gjør hun ej. Om 3, 4 dager er hun lige god igjen.»

Da portørerne var borte, gik Else hen i celledøren og så ind. Bella Holm sad oprejst som før på båren og undersøgte ivrig teppet, mens hun talte ustanselig med sin bløde, behagelige stemme.

«Har De ikke en tår øl, De der?» sa hun pludselig og så op.

«Hun be’r om øl, frøken Thorgren!»

«Jo, jeg skal gi hende øl, kan hun tro!» Thorgren stod foran Bella Holms seng. «Læg sig så, hun finder så intet alligevel.» Thorgren tog hende om skuldrene, og tvang hende ned på puden.

«Jamen hvidtøl?»

«Vil De ha melk, skal De få. Intet andet.»

«Hvad er det, hun søger efter?» spurgte Else.

«Fluer og alskens kryb. Det gjør altid deliriumspatienter.» —

«Ja, stakkel» — slutted senere frk. Stenberg sine svar på Elses ivrige spørgsmål om Bella Holm. «Hun er såmæn af pén familje. Hendes far var adjunkt, tror jeg. Han var uhelbredelig spiller, og da han havde bortspillet alt lige indtil sengklærene, skjød han sig en kugle for panden. Og moren var der også noget galt med».

«Men hvor kunde De da ta så koldt imod hende?» spurgte Else rystet. «De viste hende ikke spor af déltagelse».

«Sådan én kan man jo dog ikke andet end foragte. I begyndelsen når hun var her, talte jeg godt for hende. Men nu gjør jeg det ikke mere.»

Else gik ind og sa godnat til bedstemor, der altid kom iseng klokken 6. Søde, gamle bedstemor, den eneste glade, fredopfyldte sjæl i dette helvede.

Som sædvanlig, når Else var derinde, efter at bedstemor var kommet i seng, trak også nu bedstemor Else tæt ned til sig, slog armen om hendes hals, og betroed hende det lille, altid det samme tilbagekommende, som hendes forestillinger rummed.

«Ja», sa Else, «men nu må jeg gå. Godnat bedstemor».

«Godnat», bedstemor kyssed som hun plejed Else på begge hænder. «Imorgen får jeg kaffe igjen. Det linder så godt».

«Fru Kant!» råbte fru Syverts, da Else kom forbi hendes dør.

«Nu har jeg fåt min ring, se», fru Syverts gned med lommetørklædet på ringen og fremviste sin højre hånd. «Det var ikke Carl, som havde tat den tilbage, frk. Stenberg havde den. De har også sagt, at jeg må skrive til min mand, såsnart jeg kommer op. Men inat var lægerne også inde hos mig — Jeg véd ikke, hvad De synes», det sidste kom hviskende, og så lo fru Syverts, rustent og dæmpet, men så hjærteligt, at hun rysted.

XXVIII.

OM natten var frk. Bøhn ofte inde hos Else. Bella Holm i cellen ved siden af havde krampe. Hun skreg og hylte, og undertiden var der tunge fald og en lyd, som ligned hikke.

«Forstyrrer hun Dem?» hørtes Thorgrens stemme borte ved døråbningen.

«Ja, hun er slem», svarte frk. Bøhn, som stod ved Elses seng.

«Hun springer hvert øjeblik i vandet», sa Thorgren og kom nærmere. «Hysh, siger hun», Thorgren la håndfladerne mod hinanden og holdt dem opover hodet, mens hun bøjed legemet skråt forover, «og så kiler hun pladsk i gulvet og får hikke. Forresten kom jeg ind for at forsone mig med fru Kant og be hende endnu engang om, at hun skal ydmyge sig for professoren».

«Ja, jeg har også talt om det samme», sa frk. Bøhn. «Fru Kant har fåt fat på professoren fra den forkerte led».

«Jeg har jo sagt, at det er mig umuligt at tale med den mand», stønned Else.

«Ja, så skrive da. Kunde De bedre det?»

Else rysted hodet.

«Os kunde det jo være det samme,» fortsatte Thorgren. «Men for Deres egen skyld. Stjerneskuddet, véd De. Ja-ja, i ethvert fald er vi da gode venner igjen. Ikke?»

Else gav hånden og smilte.

«Når De skriver, så er det Dem selv, der fører ordet», blev frk. Bøhn ved, da Thorgren var borte. «Og så behøved De jo ikke at bli heftig. De skulde vide, hvor elskværdig professoren kan være». —

Skulde hun prøve det? Else lå grundende på puden, mens hun lytted til Bella Holm, der blev ved at springe i søen. Søge at forklare ham, hvor forfærdelig hun léd ved at være her, og be ham lade hende slippe herfra. Siden dengang i cellen havde hun ikke klaget sin nød for ham. Kanske han trode, at hun nu var forholdsvis fornøjet.

Om morgenen sa også frk. Stenberg og frk. Ræder, at hun endelig måtte skrive til professoren.

Efter frokosten bad Else om skrivesager, og liggende på side i sengen — hun følte sig for udmattet til at kunne stå op — støttet på den venstre albu og med brystet mod sengebordet skrev hun et brev, som begyndte således:

Højstærede hr. professor!

«I den tilstand af forpinthed og udmattelse, hvori jeg befinder mig, er det mig næsten umuligt mundtlig at få frem, hvad der ligger mig på hjærtet» — Hun gik dernæst over til at skildre tilstanden, ikke som den virkelig var, men som hun håbed, at professoren kunde tåle at høre den skildret uden at geråde i raseri. Hun nævnte sin fortvarende søvnløshed, og umuligheden af at kunne sove på et sådant sted, larmen af de syge, de mange lyde o. s. v. Tilsidst bad hun om, at hendes mand måtte bli underrettet om hendes indtrængende ønske om at komme derfra snarest muligt.

Da brevet var færdigt, tog frk. Stenberg det, og gik straks til professoren med det.

Bagefter klædte Else sig på og gik ud på cellegangen, hvor en stram lugt slog hende imøde.

Lugten kom fra den nederste celle, hvor frk. Suenson og Madonna-Hansen under spøg og latter var ifærd med at vaske Bella Holms hode. De skrubbed løs, som var det en grydebund, der skulde blankskures.

Else trådte nærmere. I en vandspand på gulvet lå en mængde lange hår.

«Har Dere klippet hende?» spurgte Else.

«Det var vi nok nødt til, sådan som det vrimled. Men nu skal det utøj få sin bekomst. Lugten af det der», Suenson hældte noget af en flaske i vandfadet på sengebordet — «kunde slå okser ihjel». Suenson nøs.

Bella Holm, som Madonna-Hansen holdt fast om nakke og skuldre, sad urolig og slog med armen, og lod den krummede hånd glide gjennem luften med bevægelser af fingrene, som gjaldt det at fange noget.

«I må da ved gud la mig få lov til at ta min kanariefugl,» sa hun med et tonefald, som når veninder for spøg bebrejder hinanden noget. «Se så! der fløj den».

Else blev stående og så til. Bella Holm fægted og fanged, og snakte om fugle og hvide høns.

«Så», sa frk. Suenson og gik med vandfadet og vaskespanden. «Jeg vil ind og skifte tøj fra øverst til nederst. Det skal være gjort på et øjeblik.»

Madonna-Hansen tog tepperne af sengen og trak ned Bella Holms chemise. Else så et par magre, mørke ben med spidse knæ og flade knudede fødder.

«Kom, så går vi», sa derpå Madonna-Hansen. Men inden hun og Else havde nået døråbningen, var Bella Holm sprunget frem af sengen, og gik langs væggen på jagt efter kanarifuglen.

Madonna-Hansen lukked og låste celledøren, og Else gik op over gangen.

I fru Fogs celle sad der en herre på en stol foran sengen. Han holdt hatten i hånden og betragted det gule ubevægelige mumieansigt med et blik fuldt af vemod og kjærlighed.

«Det er hendes søn», hvisked Madonna—Hansen.

«Men De sa jo, at ingen fik besøg på denne gang».

«Nej. Men undtagelser skér der jo altid i livet. Der er blevet sendt bud efter ham.»

«Skal hun da dø?»

«Ja, der kan ikke være længe til.»

Else gik ind til fru Syverts og overraskedes ved at finde hende stående ved vinduet i en hvid og blåstribet bomuldsmorgenkjole. Den lange brune flette hang hende ned ad ryggen.

«Å, er det Dem, fru Kant», sa hun glad, da Else rørte ved hendes arm. «Jeg trode, det var en af de andre. Her står jeg og sér efter min mand. Jeg kàn ikke begribe, at han ikke kommer».

«Nu har De da fåt lov til at stå op. Er De glad for det?»

«Ja. Men jeg fryser i denne tynde kjole. Er det virkelig sandt, at det er Dem, som er gift med hr. Kant?»

«Ja.»

«Han ser da forresten ud til at skulle havt en ganske anden slags kone. Ja, for jeg kjender ham», fru Syverts nikked livlig.

«Hvad slags kone da?»

«Et blondt lille hængetræ med fløjelsbånd om håret og nakkeknude. En, som sa søde, tøde dasse du. Nu skal jeg skrive til min mand».

«Bed ham så sende Dem en varmere kjole», sa Else og gik ud igjen på cellegangen, hvor hun spaserte op og ned. Herren ved fru Fogs seng sad fremdeles i samme Stilling, og mumieansigtet syntes livløst.

Lidt efter gik Else ind til bedstemor, som havde fået bronchitis og skulde holde sengen.

«Ja, ser De, nu har de lagt mig tilsengs», sa bedstemor smilende og nikkende, «men jeg dør s’gunte for det. Jeg er født i februar den 17de. Hvor længe er det siden?»

«Ja, det kommer an på, hvad årstal det var», sa Else.

«Nej, se det har nu’nte så mejet at sige, for forrige år stod kålen så rig og frodig. Men må man inte være glad og gud taknemmelig for sådant et rent og dejligt sted at være på?»

Da Else på sin vej nedover gangen kom forbi barselspatientens celle, vinked denne, som sad oprejst i sengen, på hende. Else gik derind.

«Barnet», sa hun og greb krampagtig Elses hånd.

«Barnet har det godt. Det sa jeg Dem jo også forleden.»

«Jamen, det måtte mejet heller være dødt.»

«Nej, nu snakker De over Dem. De vil jo dog, at Deres søde lille barn skal leve?»

Barselspatienten så ufravendt på Else, og i hendes blik kom der noget hårdt og vredt: «Vi har så mange iforvejen, og præsten siger, at gud herren skal kræve hver barnesjæl af vores hånd.»

«Tænk ikke på det», sa Else. «Se nu bare til at bli frisk. Så går det nok godt altsammen».

«Men det var denne gryde», hvisked barselspatienten, «denne store, sorte gryde. Der stak så mange barnehoder op, og Knu’ssen havde ikke penge».

«Så, så, læg Dem nu pént ned.»

«Kommer De snart ind igjen?»

«Ja. I aften.»

Da Else forlod barselspatienten, keg hun ind i fru Fogs celle. Den fremmede herre sad der i samme stilling som før. Med ét rejste han sig stille, satte hatten på gulvet, la sig på knæ med hænderne for øjnene og bored ansigtet ned i sengens hvide uldtæppe.

XXIX.

DA reservelægen gik aftenstuegang, bad Else om flere af de gule hefter.

«Jeg må ikke for professoren.»

«Han er bange for, at det skal skade mig?» lo Else.

«Professoren vil, at De skal være lidt venligere først.»

«Nå, ja, det kan jeg godt like. Sådan vilde jeg også være i professorens sted. Akkurat sådan».

Den næste morgen varte det længere end vanligt, før stuegangen kom. Else, der havde siddet og hæklet ved vinduet, la arbejdet fra sig og gik ud på cellegangen.

«Jeg svarte, at jeg vilde ikke blande mig i fru Lunds affærer», sa Bella Holm, der stansed i sin jagt langs væggen, da Else så ind til hende. Hun var i chemise og kort trøje, og ansigtet var endnu mere sortblåt og opsvulmet end før.

«Nej, for man skal holde sig borte fra andres sager», vedblev hun henvendt til Else. «Hvad kommer det de andre ved, hvor mange snapse jeg har drukket til mine måltider? Jeg drikker aldrig snaps uden ved måltiderne, og da kan det jo ikke skade. Og jeg synes også, det er højst besynderligt af fru Lund, at hun vilde være med til at flytte min komode.»

«Flytted hun Deres komode?» spurgte Else.

«Ja, De sér vel selv. Er her nogen komode?»

Bella Holm så sig om til alle sider. «Man er da ikke bleven blind — Ih nej, se der er kanariefuglen!» hun løb op til vinduet.

«I seng med sig», kommanderte sygeplejersken, der var kommen til.

«Ja, ja, ja, nu går jeg jo i seng», svarte Bella Holm i en tone, der mildt bebrejded sygeplejersken hendes urimelighed.

«Man kan dog straks høre, at det er et dannet menneske», sa sygeplejersken.

Else gik ind til fru Syverts, der sad oprejst i sengen og redte sit hår. Bedstemor stod bøjet over hende og snakked og hvisked. Else hented fra gangen en stol til bedstemor.

«Hvor De ligner min nordmand», sa fru Syverts til Else med et spillende smil, mens hun rensed kammen fra de afredte hår, som hun vikled sammen og omhyggelig gjemte i en stump avispapir. «Jeg så det øjeblikkelig den første morgen». Hun tørred kammen af med avispapir, pusted på den og la den på sengehordet. «Bare jeg nu havde havt lidt vaskevand», sa hun og betragted misfornøjet sine fingre.

«Jeg søgte Dem i Deres værelse», Else vendte sig om. Der stod komtessen i sin sorte blondebesatte kjole.

«Hvad skal hun her», udbrød fru Syverts og pegte på komtessen. «Sådan en!»

«Vi er alle søstre for gud», sa komtessen med sin milde, stille stemme og la sin hånd på fru Syverts skulder. «Jeg beder for Dem til Jesus. Kjender De Jesus?»

«Man er da både døbt og konfirmeret, skulde jeg tro», sa fru Syverts. «Men De må ikke røre ved mig, jeg er fedtet på fingrene».

«Å ja, Jesus, Jesus», pludred bedstemor og rysted sit lille natkappehode.

«Nå, her er nok hél siesta», Else og komtessen fôr sammen og vendte sig. Hieronimus stod i cellen i sin lange hvide kittel. Lyset fra den klare februarsol, der titted ind gjennem vinduet, faldt lige på hans ansigt, og Else blev slået af hans øjnes rene blå farve. Hun, som havde troet, at hans øjne var blege og vandkolde. — Og så mild og indtagende hans mine kunde være. Hun blev betat, næsten fortumlet, som når man en tidlig vårdag på sin spaseretur gjennem skoven pludselig vejrer forår i luften.

«Jeg vil gjerne tale med Dem, fru Kant,» sa han med et fint lidet smil og gik hurtigt ud af cellen. Else fulgte efter og tænkte på Thorgrens stjerneskud.

«Jeg har fået Deres brev», sa han, da de sad i hendes værelse, «og læst det opmærksomt. Og ikke det alene, men jeg har loyalt lagt det frem for Deres mand og Deres huslæge. Nu får vi se.»

«Tak», sa Else og så på ham med et blik, der sa endnu mere tak end hendes ord.

«Så hører De formodentlig fra Deres mand med det første.»

Else takked atter.

«Vil De forresten ikke gjerne se Deres huslæge? Der er intet ivejen for, at han kan besøge Dem,»

Else tøved med svaret. Det var Knut, hun vilde se. Andet brød hun sig ikke om.

«Ham har De da tillid til?» spurgte professoren.

«Ja. Han har vært min huslæge i 10 år. Men jeg føler ingen trang til at se ham.»

«Nå ikke? De har interesse af patienterne, forekommer det mig?»

«Ja. Bedstemor er så sød.»

«Nå ja. Godmorgen.»

Else var fuld af håb og forventning. Hieronimus havde lagt brevet frem for Knut og Tvede. Der kunde ikke være tvil om, hvad der så vilde ske. Allerede i dag vilde Knut komme og hente hende. Så var han alligevel en mand, som han skulde være, den Hieronimus. Hans foregående adfærd? Nå ja, den forstod hun ikke, og derfor strøg hun en streg over den.

Men både den dag og den næste gik til ende, uden at der skete noget af det, som Else gik og vented på. Langsomt forstod hun, at hun igjen havde tat fejl.

Den tredje dags aften, da Hieronimus ved stuegangen havde siddet lidt, sa hun med et: «Min mand og dr. Tvede har altså fulgt professorens råd og besluttet, at jeg skal bli her?»

«Hja,» kom det med bredt velbehag.

Else grunded lidt. Så sa hun: «Det er altså professorens mening, at jeg er sindssyg?»

«Hja.»

Dette «hja», udtalt på denne skånselløst glade måde virked som et piskeslag, og samtidig var det, som om fodfæstet under hende brast. Hvad var der at gjøre? Intet. Hun var i hans vold.

«Ja», sa hun og rejste sig. «Når professoren og min mand og dr. Tvede siger, at jeg er sindssyg, så er jeg sindssyg», hun gik op og ned på gulvet. «Men så har jeg vært sindssyg hele mit liv».

«Det har De måske også.»

«Ja, det har De måske også», mumled Else stille hen for sig. «Hvem véd?»

«Hos de fleste mennesker kan man vel finde et eller andet, der, når det endelig skal være, kan stemples som sindssyge», sa hun højt og så på Hieronimus.

«Jeg har i disse dage gjort bekjendtskab med Deres produktion», sa Hieronimus. «Den interesse for det abnorme, som Deres billeder viser, er ikke tiltalende».

Interesse for det abnorme, tænkte Else. Var det da ikke professorens interesse for det abnorme, som havde skabt hans autoritet og stillet ham på denne plads?

«Deres billeder er for mig et absolut bevis for, at De er abnorm. Ja, jeg går altså ud fra, at De i Deres arbejder har søgt at gjengi Deres eget sjæleliv?»

Else svarte ikke. Bare så på ham.

«Og så det, at De aldrig sover. Det er også et sikkert tegn på sindssyge.»

«Har min mand ikke bedt om at få se mig?»

«Nej, det har han ikke ytret noget om.»

Dette svar føltes som et knivstik i hjærtet. Hun gik atter på gulvet, men måtte sætte sig, fordi knæerne skjalv så stærkt.

«Jeg forstår det ikke», sa hun omsider, og tørred sveden af sin pande. «Han sa til mig, at jeg skulde være her en 8—10 dager.»

«Hm.»

Igjen dette «hm», der gjorde hende til løgner. Men nu ænsed hun det ikke. Hendes tanker kredsed som svidende flammer om dette ene, at Knut ikke havde villet se hende.

«Jeg forstår det ikke», gjentog hun. «Er der da skét noget, mens jeg har vært her, noget, som jeg ikke véd?»

«Nej. Men nu, da Deres mand har fåt Dem på afstand, ser han ganske anderledes roligt og rigtigt på Dem.»

«Er han da sint på mig?»

«Sint. De mener vred? Man er ikke vred på den, som man føler medlidenhed med», det kom med mild og værdig højhed.

Else sa intet. Dette var hendes livs sværeste stund.

«Tænk Dem om», sa Hieronimus, idet han rejste sig og gik hen i hjørnet af værelset, hvor han stilled sig op med albuen støttet mod væggen og hånden under kinden. «De har jo brugt at kaste Dem nøgen i gulvet og hyle og vride Dem?»

«Aldrig!» sa Else. «Nøgen? Det var mig umuligt at gjøre det.«

«Nå ja, så måske det har vært med klæderne på.»

Knut havde ikke villet se hende! Knut havde ikke villet se hende! skreg det inde i brystet på Else. Hvad var alt andet mod dette? «Det er dog det sidste, man griber til at lægge sin kone ind på 6te afdeling», havde reservelægen sagt. Skulde Knut ha narret og forrådt hende?

«De har i det hele tat vært sådan, at der ingen tvil levnes om Deres tilstand.»

«Det var fortvilelse, fordi jeg ikke fik mit arbejde til.»

«Men det véd De ikke selv», fortsatte Hieronimus. «De har jo bagefter ikke kunnet huske det».

«Jo, jeg har kunnet huske det. Men jeg har undertiden ladt sådan, fordi det var mig så pinligt.»

«Nå ja, det sa jeg også til Deres mand!» udbrød Hieronimus triumferende.

«Skal jeg bli her længe?»

«Hja! Meget længe!» Det var igjen dette fede velbehagelige i Hieronimus’ stemme, der for Else satte ham i klasse med en bøddel, som frydes ved sin gjerning.

«Kan jeg ikke bli bragt et andet sted hen?»

«Jo til Sct. Jørgen!» kom det snerrende.

«Ja. Så vil jeg heller til Sct. Jørgen. Jo før jo heller.»

Hieronimus gik.

«Professoren var længe hos Dem iaften.»

Else, der sad foroverbøjet med ansigtet skjult i hænderne, letted hodet og nikked til komtessen.

«Var han god at tale med, ja?»

Else gjengav professorens og hendes samtale.

«Men Du gode gud!» udbrød komtessen forfærdet. «Når han gjør Dem til sindssyg, så kan han jo også sige det samme om mig — Skjønt det er så umuligt at tænke det!» Hun gik lidt på gulvet med korslagte arme og stansed så igjen foran Else, idet hun sa: «Forlangte De da ikke, at han skulde bevise Dem, hvori Deres sindssygdom bestod?»

Else rysted hodet: «Det interesserer mig ikke at høre den mands mening. Desuden havde jeg mere end nok med det, han sa».

«Det er oprørende», ytred komtessen. «Men jeg vil spørge ham om det imorgen».

«Det skulde De ikke», sa Else. «Hvis De vil følge mit råd, så spør De heller ikke om Dem selv. Det er spildte ord. Hvad mig angår, så har han sikkert så nogenlunde straks besluttet sig til at anse mig for sindssyg. Og jeg var jo også syg, da jeg kom her. Med lidt god vilje kan man vist forsvare at la det være sindssyge.»

«Deres ro er unaturlig», sa komtessen.

«Ja pyt, dette med sindssyge» — Else rokked hjælpeløst med hodet. «Men at min mand ikke har villet se mig» —

«Kom ind til mig, så skal jeg læse et kapitel i bibelen for Dem», komtessen tog Else ved hånden.

Else rejste sig viljeløs og fulgte hende.

XXX.

DEN nat, som påfulgte, blev for Else den skrækkeligste af alle de skrækkelige nætter dernede. Det var ikke denne sansesløse angst, der før havde drevet hende til vanviddets grænser. Deliristernes rasen og Bella Holms puslen og snakken i cellen ved siden af forekom hende nu, som det skulde så være. Det var heller ikke det, at Hieronimus havde dekreteret, at hun skulde være sindssyg. Hvad brød hun sig om det? Hun var jo ikke sindssyg og blev det aldrîg i dette liv! Havde hendes hjærne holdt stand under opholdet i det hieronimuske helvede, hun, som var kommen derind i en så ynkelig forfatning — hvad skulde så kunne gjøre hende sindssyg? Men det var dette, at Knut ikke havde villet se hende. At han altså for at bli af med hende, havde narret og lokket hende til at gå godvillig herned. — — Det havde han jo dog ikke behøvet.

Det kjendtes, som om sjælen var lagt på stejle og hjul. Hun, som før havde troet, at hun var på lidelsens højeste tinde — Nu først var hun nået derop.

Og Tage, barnet, gutten derhjemme, hvad skulde det bli til med ham?

Hun skulde altså sendes til «Set. Jørgen», hun også. Hun mindedes, hvor det var faret gryssende gjennem hende dengang i cellen, da frk. Stenberg havde sagt om en patient, at hun skulde til «Sct. Jørgen». Men «Sct. Jørgen?» Ja herregud, skulde hun holdes indespærret, så hellere alle andre steder end her, hvor Hieronimus var kommandant.

Denne Hieronimus — dette mærkelige menneske! Ja, det måtte være sådan, at hans stilling var gåt ham til hodet som en rus. Ikke et eneste spørgsmål om hendes indre tilstand havde han gjort hende. Ikke et ymt om, hvordan det arted sig, når hun fik sine fornemmelser i baghodet. Og om hvordan det havde vært fat med hende hernede, om hvordan rædslerne og håbløsheden og søvnløshedens nedbrydende indflydelse havde vært på nippet til at gjøre det af med hende for bestandig, derom havde han ikke den fjerneste anelse. Som en gammeldags skolemester, der ved prygl og rå behandling søger at tugte og knægte de oprørske og uvorne disciple — sådan havde han behandlet hende.

Og så bildte han sig ind, at han vidste besked! Voved at sige ganske kortfattet og frejdig: «De er sindssyg og skal holdes indespærret på «Sct. Jørgen». Og det på denne glubske, glade måde med en mine, som om han svælgte en lækkerbidsken.

Gad vidst, om ikke derunder skjultes et forsøg på at bringe hende til raseri, til at fremkalde en paroxysme, der kunde bruges til end yderligere bevis for hendes sindssyge. For de beviser, han havde, måtte jo forekomme endog ham selv noget svævende: Hun havde i sin produktion vist interesse for det abnorme, hun skulde ha kastet sig i gulvet og jamret sig, og hun kunde ikke sove på 6te afdeling.

Ja, ja, ja, det fik nu være det samme. Hieronimus var en nød, som hun altså ikke kunde knække. Han havde vel sine teorier, hvorefter han handled. Stakkels Hieronimus, en eller anden dag vilde han stå blank og bar.

Men Knut! Knut, som ikke havde villet se hende.

Bare hun dog snart kunde komme herfra! Sygeplejerskerne vilde hun forresten savne. De, som hjalp hende fra time til time over elendigheden. Men tænk at slippe for synet af Hieronimus!

«Jeg vil gjerne ha, at De skal se Deres huslæge», sa Hieronimus til Else en dag senere. «Så får De høre, at det ikke bare er mig, som finder, at De bør sendes til «Sct. Jørgen», men også og især dr. Tvede og Deres mand. Jeg har derfor git besked om, at dr. Tvede må komme ind til Dem, nårsomhelst han mælder sig.»

«De bør også gå ned og spasere i haven,» vedblev Hieronimus. «For at vænne Dem til luften. På «Sct. Jørgen» kommer De ud hver dag.» —

«Kom nu med», sa komtessen til Else om eftermiddagen. Hun var i overtøj, færdig til turen. «Man skylder sit legeme det, selv om man er på et sådant sted.»

Else, der mange gange før var blet opfordret til at spasere, gik denne gang med for at føje komtessen.

Men da hun efter tyve minutters forløb kom op igjen, lovte hun sig selv, at det skulde være første og sidste gang. Gå der op og ned på det af et højt plankeværk omgivne stykke jord, som de kaldte have, med to gange mellem de nøgne træer, fulgt og påpasset som den arrestant, hun var, og med gjenbohusenes alle vinduer gloende nær —, nej — det var en ny dråbe i det malurtbæger, hun daglig måtte tømme.

Næste morgen, da Else vilde ud på cellegangen, så hun en fremmed herre mellem to af de hvidkitlede kandidater forsvinde i en af cellerne. Else havde kun den ene tanke at gjemme sig for dette fremmede menneske. Hun skyndte sig tilbage til sit værelse.

Men hvad var dog det? Kom de ind? — Hun hørte de ukjendte skridt nærme sig, og flygted dreven af angst og uro, op til vinduet, hvor hun vendte ryggen til værelset.

«Her er en bekendt, som gjerne vil hilse på Dem, fru Kant», sa en af kandidaterne nede fra døren.

Else blev stående. Blodet strømmed til hjærtet, og hun måtte gribe i vinduesposten efter støtte.

«Goddag fru Kant,» sa en fremmed stemme tæt ved.

Else vendte sig om.

Der stod en tykladen mørkhåret herre og smilte meget.

«Jeg er her for at bese afdelingen, og så vilde jeg gjerne sige goddag til Dem med det samme. De kjender mig da vel igjen?»

«Nej», stammed Else.

«Jo vist gjør De så — Det er jo Anton Ringe, som De så tit var sammen med hos Hahns.»

Jo, nu kjendte hun ham. «De har forandret Dem meget», sa hun af bare forfjamskelse.

«Naturligvis. Ti tolv år, det er da ikke så underligt», og Else læste i hans blik: De skulde vide, hvordan De selv har forandret Dem.

«Jeg er mediciner, husker De nok», herren blev ved at smile og smile formodentlig i mangel af anden måde at tilkjendegive sin velvilje på. «Så går jeg på hospitalerne».

«Å ja», sa Else, der ønsked, hun kunde vært sunken i jorden.

«Hvordan har De det forresten?»

«Å jo», Else syntes, stedet hun stod på var glødende.

«Nå ja, det kan vel gå over igjen. Adjø da fru Kant», han rakte hånden. «Det var morsomt at se Dem».

Morsomt at se Dem, Else kasted sig ned i den store stol og gråd.

«Nå, De har jo havt besøg i dag», sa reservelægen, da han kom om aftenen.

Else så på ham med et harmfuldt blik.

«Nå ja, det var gjort for at glæde Dem.»

«Glæde mig? Ja naturligvis! Her, hvor alt, hvad der sker, skyldes hensynet til, hvad der kan glæde mig! Min mand måtte jeg ikke se, det tålte jeg gudbevares ikke, men dette fremmede menneske, som jeg har truffet i selskabslivet, dengang mine vilkår var som andres!» Hendes ansigt skjalv af tilbagetrængt gråd.

«Ja, det var også forkert, fru Kant», sa reservelægen alvorlig, «men det var, som sagt, gjort i den bedste mening.»

«Den bedste mening!» Kunde hun med kanoner og krudtminering sprænge denne modbydelige frase ud af verden.

Dagen efter var Else atter i bad. Frøken Bøhn, som nu havde dagvagt istedetfor frk. Ræder, fulgte med.

«Her er altså bare det ene baderum til 6te afdeling?» sa Else, da hun klædte sig på. «Og her bader de allesammen, hvad slags sygdomme de end har? Også forbryderne, som er indlagt til observation?»

«Ja.»

«Hun, Konradi Schøller, som kvalte gutten, har altså også badet i dette samme kar. Var De med hende?»

Frk. Bøhn nikked.

«Opdaged De så ikke, at hun var en mand?»

«Nej, for jeg så slet ikke på hende. Når hun lå i sengen, faldt det mig et par ganger ind, at hun ligned et mandfolk over skuldrene. Men hvem kunde tænkt» —

Det skal være sidste gang jeg går i bad her, sa Else til sig selv.

Oppe på cellegangen gik Bella Holm i hospitalstøj og bukked sig hvert øjeblik efter noget på gulvet.

«Jeg siger Dem, der lå et kronestykke der», sa hun til Else. «Når man ser et kronestykke ligge og flyde, så tar man det dog ved gud op.»

«Hun er jo lige dårlig, som da hun kom,» bemærked Else til sygeplejersken.

«Ja, for hun har endnu ikke sovet. Det varer længe denne gang.»

— Om natten lå Else stille og urørlig time efter time og grubled og sørged over dette, at Knut ikke havde villet se hende. Hjærtet føltes som et eneste sår. Og Tage, søde, dejlige lille Tage — skulde også hans hjærte vendes fra hende?

Da hun om formiddagen kom ud på cellegangen, gik hun ind til fru Fog, der lå med lukkede øjne og armene stivt udstrakt ovenpå tæppet. «Det er da umuligt, at hun kan være i live», tænkte Else og bøjed sig ned for at lytte efter hendes åndedrag.

Så slog fru Fog øjnene op og så på Else med et stort skrigende blik. Else kjendte det risle koldt igjennem sig. Hvem skulde tænkt, at denne mumie kunde se sådan?

Fru Fogs læber bevægedes sagte, og blikket skreg og bad, hænderne løftedes og søgte famlende efter hinanden.

«Ja», sa Else og hvisked ind i hendes øre. «Vi skal bede sammen?»

Øjnene nikked.

Else tog fru Fogs hænder og hjalp dem til at folde sig sammen. Så folded hun sine egne og læste Fadervor. Og mumieansigtets bedende øjne så hele tiden ind i Elses.

Da bønnen var tilende, faldt fru Fogs øjne langsomt til, mens en trækning som af et smil bæved om den indsunkne mund. Hendes åndedræt var næsten lydløst. Else stod lidt og så på hende.

Ti minutter senere, da Else var på vej tilbage til sit værelse, så hun atter ind til fru Fog, der lå som før. En klar gul farve havde bredt sig over hendes ansigt, så det lyste mat.

«Skulde man nu ikke tro, at hun var død?»

«Hun er død», sa frk. Suenson.

XXXI.

«HVIS De vil se liget, må de komme nu, fru Kant», frk. Suenson stod i døren og vinked og hvisked til Else, som rejste sig, og så fulgtes de ad ind i fru Fogs celle, hvis dør frk. Suenson trak til.

Liget lå på en bar sækkelærredsmadrats, liksom selvmordersken, indsvøbt i et lagen, der slutted tæt til legemet og skarpt viste dets omrids, og det forekom Else så lidet, som om det kunde være et halvvoksent barns.

Frk. Suenson slog lagenet tilside, og Else veg gysende tilbage. Fru Fogs legeme var et fuldstændigt skelet, overtrukket af grågul, gjennemsigtig hud. Panden og hodet en kranie, underkjæven var sunken, så munden stod åben, og hagen hvilte på brystet. Skuldrenes og albuernes knokler syntes unaturlig store, og maven var sammenskrumpen og indsunken. På brystkassen, der stod højt op, var på kryds og tværs tegnet brede blå streger.

«Hvad er det?» spurgte Else og pegte på stregerne.

«Det er noget, som lægerne undertiden tegner på ligene. Jeg véd ikke rigtig hvorfor.»

«Hvad må dette menneske ikke ha lidt for at kunne være bleven så udtæret», tænkte Else, mens hun betragted det afskrækkende syn.

«Så», sa frk. Suenson, og la lagenet tilbage. «Nu kommer de og bringer hende bort. Der er allerede anmældt en ny patient til cellen.» —

Else gik tilbage til sit værelse, hvor hun sad og tænkte på fru Fog. Dette menneskeliv, som nu var afsluttet. Hvordan mon det havde vært? Død på dette sted alene, mellem fremmede, uden en kjær hånd til at lukke hendes øjne. Og dog havde hun jo en søn, som havde sét kjærligt og vedmodsfuldt på hende, og havde knælet ved hendes leje. Han vilde sikkert uendelig gjerne vært hos hende i hendes sidste stund. Men livet regned nok ikke med, hvad vi vilde og ønsked. —

Kanske skulde hun også selv engang ligge og dø alene og forladt på et fremmed sted, og hendes søn, som kanske vilde være det éneste, hun havde tilbage i verden, skulde ikke kunne være hos hende. — Hendes søn, søde lille Tage — hun bøjed sig helt sammen og gråd sugende længselstårer efter barnet. Bare hun endda havde kunnet få høre lidt om ham. Nu var det 18 dager siden hun havde forladt ham derhjemme.

Om barnepigen kunde få lov til at besøge hende, siden Knut ikke vilde? — Å Knut, Knut — hun blev ved at græde.

Ja, hun vilde endnu engang skrive til professoren, ydmyge sig for ham, som de sa, og be om lov til at se barnepigen

Om ettermiddagen fik hun blæk og pen og skrev blandt andet —: «Men selv om jeg også er sindssyg, så kan jeg ikke forstå, at det skal være Deres opgave, som har at byde og råde over mig, at berede mig så megen pine og lidelse som muligt. Bare det, at være berøvet min personlige frihed er en utålelig lidelse, og så dette, at jeg intet får se til eller høre om barnet» ... Hun bad så tilsidst indstændigt om, at barnepigen måtte få lov til at komme.

Frk. Stenberg gik øjeblikkelig med brevet, og kom igjen med den besked, at professoren havde fåt det, men at han skulde rejse bort imorgen, og ikke vilde komme der før iovermorgen.

Hjærtet sank i Elses bryst ved tanken på denne udsættelse. Men derved var jo intet at gjøre. Nu havde hun ialtfald dette håb at leve på sålænge. Hun tog sit arbejde og satte sig ved vinduet, men kunde ikke tåle at hækle på grund af hodepinen, som hun stadig led af. Tandpinen blev også ved nat og dag, mere eller mindre hæftig, og hun fik fremdeles morfinindsprøjtninger. Hun la hækletøjet fra sig, og sad stille med hænderne i skjødet.

Så hørte hun højrøstet tale og skrigende gråd fra cellegangen, og da hun kom derud, så hun frk. Stenberg trække afsted med fru Syverts, der skreg og satte sig til modværge.

«Hvad synes De, fru Kant! Nu skal jeg tvinges tilsengs igjen!» råbte fru Syverts, da de var kommen ind i cellen. «Jeg vil ikke, jeg vil ikke!» hun rev sig løs, og tramped med fødderne. «Jeg blir gal af at ligge på den marterbænk!»

Uden at sige et eneste ord tog frk. Stenberg fast om hende, trykked hende ned på sengekanten, og knapped op hendes kjole.

Fru Syverts gråd og skjændte lidt, så blev hun stille, og hjalp med en stivt stirrende mine selv til med afklædningen.

«Hvorfor skal hun iseng igjen?» spurgte Else.

«Det er professorens ordre.»

«Hvorlænge skal jeg nu ligge her igjen», mumled fru Syverts, da hun var kommen tilsengs. Pludselig knytted hun hænderne og skreg: «Hvorfor kan I ikke lige godt straks forgive mig? Det er jo dog det, I vil», hun brød ud i hulken og vendte sig mod væggen.

«Hun havde skrevet et brev til sin mand, som professoren ikke syntes om. Det var så forstyrret.»

«Stakkels menneske», sa Else. «Nu havde hun det dog så godt».

I fru Fogs celle var den nye patient allerede installeret. Else gik ind og så på hende.

Det var et 40-årigt fruentimmer med et rødt plumt ansigt, tyk sprukken mund og et mørkt, kortklippet hår, som strutted ud under natkappen. I den ene tinding var der et stort hvidt ar. Hun lå med lukkede øjne, og syntes at sove.

Pludselig sad hun med en lynsnar bevægelse oprejst i sengen, og langed en knyttet, gusten næve ud efter Elses ansigt, idet hun udstødte en strøm af de groveste skjældsord. Else blev så forfærdet, at hun fløj baglæns ud af cellen.

Straks efter keg hun, med kun hodet stukket indenfor dørkarmen nysgjerrig ind igjen til hende. Fruentimmeret lå rolig på puden og syntes atter at sove. Men ligeså pludselig som forrige gang sad hun igjen oprejst i sengen og trued til Elses ansigt, mens hun skjældte hende med de styggeste navne.

«Det var da et frygteligt menneske», sa Else til frk. Stenberg, og skyndte sig bort fra døren.

«Ja. Og hun heder madam From», lo frk. Stenberg. —

Nej, da var barselpatienten noget andet. Ikke at tale om bedstemor. Else var inde hos dem begge, før hun gik tilbage til sit værelse.

XXXII.

ELSE gik op og ned inde hos sig selv, urolig og forventningsfuld. Iaften kom Hieronimus til stuegangen. Så fik hun høre, hvad han svarte på brevet. Nu var klokken 4. Om halvtredje time kunde han være der.

Uf, denne tyngende mathed! Træt lod hun sig synke ned i stolen, læned sig tilbage med hånden over øjnene, og sank hen i en døs, hvoraf hun kort efter vaktes ved lyden af, at nogen kom ind.

Foran hende stod Hieronimus i overfrakke og handsker.

Hun rejste sig hurtig, skjælvende over hele legemet.

Hieronimus satte sig på chaiselonguen, og Else indtog sin forrige plads.

«De har atter skrevet til mig», begyndte Hieronimus i uvelvillig tone. «De bruger altfor stærke udtryk.»

Else vidste ikke, om hun hørte rigtig. Hun, som havde gjort sig slig umage for at finde de mildest mulige udtryk.

«De taler om pine og lidelse, og om, at De er berøvet friheden», vedblev Hieronimus spottende. «De har mere frihed, end der bekommer Dem vel».

Else vilde svare, men så stod dr. Tvede midt på gulvet.

«Nå, se der har vi doktoren», udbrød Hieronimus.

Tvede hilste først på professoren, så på Else.

«Hvorledes har De det, fru Kant?» spurgte Tvede og så opmærksomt på Else.

«Tak», sa Else. Hun kunde ikke få mere frem. Munden skjalv i gråd.

«Hvordan går det med søvnen?»

Else rysted hodet. «Jeg kan ikke sove her. Her er så forfærdelig lydt».

«Det er overdrivelse. Her er ikke lydt», sa Hieronimus bøst.

«Og så gjør de syge spektakler», vedblev Else, som ufravent så på Tvede.

«Spektakler», udbrød Hieronimus. «Jeg synes, her er roligt, jeg», han sendte Tvede et blik, der tog ham til vidne. «Den, som har gjort mest spektakler, er såmæn fru Kant», kom det så snærrende.

Else snapped lydeligt efter vejret, så forfærdet blev hun over Hieronimus’ ord. Det var, som hun skulde synke sammen under vægten af denne løgnagtige anklage. Men så fôr den tanke gjennem hende: Han vil fremkalde et udbrud hos Dig, for at Tvede kan få se din sindssyge, og hun svarte rolig, om end med dirrende stemme: «Når jeg undtar den første aften, da jeg gråd og bad og var fortvivlet, fordi jeg ingenting forstod» — hun måtte stanse, ordene sad fast på hendes tunge.

«Nå ja, nu kan De jo tale med doktoren,» Hieronimus rejste sig, og forlod værelset på sin hurtigste, mest vimsende måde.

Tvede kom hen til Else og rakte hende begge sine hænder. «Jeg sér, hvor forpint De er», sa han.

«Er det virkelig sandt, at jeg skal til «Sct. Jørgen», spurgte Else, såsnart hun kunde få stemmen op.

«Ja. Der får De det så godt.»

«De og Knut er altså enig med Hieronimus. Har De da så’n tillid til ham? De så nu, hvordan han er.»

«Som læge har jeg tillid til ham. Som menneske kjender jeg ham ikke.»

«Hvorfor vil Knut ikke se mig?»

Tvedes små øjne blev lidt større. «Vil han ikke se Dem! Han har ikke fåt lov hos professoren.»

«Er det virkelig sandt?» Else pusted ud i usigelig lettelse. «De må ikke narre mig.»

«Jeg forsikrer Dem, fru Kant. Deres mand har vært fortvilet, fordi han ikke fik komme ind til Dem.»

«Å gudskelov, gudskelov», Else trykked Tvedes hænder, og gråd med ansigtet mod hans skulder. «De har tat en sten fra mit hjærte.»

Tvede blev ved med at forsikre om, hvor ude af det Knut havde vært, netop fordi han ikke fik se hende.

«Han lyver altså, Hieronimus,» sa så Else og tørred øjnene. «Javist lyver han, foruden alt det andet fæle han gjør! Det, han sa om mine spektakler, var det frækkeste opspind, som det faldt ham ind var hensigtsmæssigt at sige i øjeblikket.»

Tvede svarte ikke.

«Hvad sa Knut, da han havde læst mit brev?»

«Hvilket brev?»

«Det, jeg skrev til professoren, som han har lagt frem for Dem og for Knut»

«Vi har ikke sét noget brev, hverken jeg eller Deres mand.»

«Er De vis på det?»

«Ja, fru Kant.»

«En ny løgn altså! Og endda vil De la mig bli i denne mands hænder?»

«Nej. Vi vil ha Dem til Sct. Jørgen så fort som muligt.»

«Å nej. Ikke til Sct. Jørgen», bad Else. «Hvorfor skal jeg spærres inde mellem sindssyge? Jeg har havt nok af det her. Og jeg er ikke sindssyg på den måde, at det er nødvendigt eller rigtigt at indespærre mig, når jeg ikke selv vil.»

Tvede rysted hodet. Det så ud til, at samtalen pinte ham.

«Tag mig herfra straks, og lad mig komme hjem, bare såmeget, jeg får se gutten og pakke min kuffert», bad Else ihærdigt og grædende. «Så skal jeg rejse, hvorhen De og Knut vil. Men ikke til et nyt galehus.»

«Nej, jeg tør ikke tro Dem,» sa Tvede bedrøvet. «Kommer De først hjem, så —. De gjør ikke, hvad De siger. Da den lille var syg nu i vinter, havde De lovet mig ikke at stå op om natten og gå ind til ham, men De gjorde det alligevel».

Hvad har det med dette at gjøre, tænkte Else jamrende og blev ved at bede for sig. Hun fortalte også om den fremmede læges besøg.

«Ja, det synes jeg ikke burde finde sted her», sa Tvede misbilligende. «Det må jo ha vært pinligt for Dem, fru Kant.»

«Pinligt!» Else vendte øjnene mod loftet. «Hvad tror De, det har vært for mig at ligge derinde i cellen mellem lutter vanvittige, uden søvn dag og nat, og hvad tror De, det fremdeles er?»

Tvede så på hende med et medlidende blik, hvori Else dog tillige læste tvil og en fast vilje til ikke at la sig røre.

«Vil De så idetmindste love mig at fortælle alt til Knut, hvorledes Hieronimus har pint mig og løjet og sagt, at Knut ikke vilde se mig?» sa Else tilsidst.

«Ja, fru Kant», Tvede tog atter hendes hænder.

«Fortælle, at jeg har vært i celle, og at jeg fremdeles lever mellem vanvittige, og at jeg næsten aldrig har sovet, og at de slipper fremmede ind til mig, der står og beglôr mig som en anden raritet. Vil De det?»

«Ja, ja. Altsammen.»

«Kan De så ikke be professoren om at Knut skal få komme?»

«Bed heller selv.»

Else hørte Hieronimus’ skridt på cellegangen. «Der er han», hvisked hun hastig. «Men så må De hjælpe mig, sige, at det ikke er sandt, at Knut ikke har villet se mig, rigtig skjænde på ham» —

«Nå,» sa Hieronimus, og så fikserende fra den ene til den annen.

Else tilkasted Tvede et bedende blik.

«Fru Kant vil så gjerne se sin mand», sa Tvede med en betoning, der underdanigst bad professoren om undskyldning.

«Nå ja, hvis Hr. Kant vil se hende, så for mig gjerne. Naturligvis. Men jeg har rigtignok fået det modsatte indtryk.»

«Jo, det vil han dog nok», sa Tvede. Hans tone var så vaklende, hans mine så usikker, at Else blev bange for, at han dog havde narret hende.

«Vil De så ikke også se den lille?» spurgte Hieronimus med et pludseligt omslag i blik og stemme.

Atter snapped Else efter vejret, men denne gang var det af glæde.

«Tusen tak», sa hun.

«Så skal vi se til at få arrangere det. Foreløbig kan jo den pige komme, som De så gjerne vil se.»

«Tusen tak», gjentog Else.

Tvede gik sammen med Hieronimus. Da Else rakte Tvede hånden til farvel, smilte hun over hele ansigtet. — —

«Nej, men hvad er han dog for en person!» komtessen kom ind med et næsten ophidset udtryk på sit milde ansigt. «At tænke sig, at han har frækhed nok til at sige, at den, der har gjort mest spektakler, er fru Kant! Jeg stod derude og hørte det.»

«Ja,» sa frk. Stenberg, der også var kommen til. «Professoren må vel ha en mening med det, som vi ikke fatter.»

Professoren er en tølper og en løgner, tænkte Else med foragt. Men hvad gjorde det? Nu skulde de jo komme, både Knut og Tage. Hun fortalte glædestrålende nyheden.

«Det med barnet forstår jeg ikke», sa frk. Stenberg. «Her kommer aldrig børn på hospitalet, men det må jo professoren om.»

I brevet til Hieronimus havde Else givet sit ord på, at hun, hvis pigen fik komme, ikke skulde bruge hende som hemmeligt bud- eller brevbringer, hvad hun vidste var forbudt. Men nu tog hun i sit sind løftet tilbage. Ligeoverfor en mand, der som Hieronimus løj på hende og skjældte hende ud i Tvedes påhør, havde hun ingen forpligtelse til at holde sit ord. For sikkerheds skyld vilde hun ha et brev i beredskab, til Inger kom og be hende gi Knut det. Kanske vilde Hieronimus trække det ud med Knuts besøg. Det så jo ud, som han fandt glæde i at pine hende. Og Tvedes holdning havde ikke vakt noget håb hos hende. Han havde ligeoverfor Hieronimus sét altfor meget ud som en undergiven.

Ude på det gule bord i gangen fandt hun et stykke papir, og blæk og pen var blet stående hos hende siden forleden. Hun satte sig straks til at skrive, men hvergang hun hørte skridt, måtte hun skyndsomst skjule papiret under sit hækletøj. Så godt som det i en fart lod sig gjøre, skildred hun tilstanden, og brugte med vilje ikke stærke ord, for at Knut ikke skulde tro, at hun overdrev. Alligevel blev brevet et skrig om hjælp fra en sjæl i nød, en brændende bøn om at han straks måtte komme. At han ialtfald, hvis han fastholdt bestemmelsen om at sende hende til «Sct. Jørgen», hvad hun energisk protesterte mod, absolut måtte se hende først. Under mange afbrydelser havde hun fåt skrevet papiret fuldt. Så la hun det sammen og stak det ind på sit bryst.

For første gang siden hun kom derned var den tyngende pine over brystet borte. Hun gik ud og spasérte på cellegangen. Hvergang hun kom forbi madam Froms dør, rejste denne sig overende, og udstødte forbitrede skjældsord.

«De virker på hende som et rødt klæde på en gal tyr», sa frk. Stenberg og stødte celledøren til.

«Hun er styg den derinde», sa bedstemor, idet hun pegte på madam Froms dør, og skutted sig. Så smilte hun over hele ansigtet og pludred nikkende: «Nu skal bedstemor rejse.»

«Skal hun rejse?»

«Hun skal over på den rolige gang», svarte frk. Suenson. «Der kommer en ny i hendes celle».

Else tog en rørende afsked med bedstemor. På den rolige gang fik Else ikke lov til at komme.

«Hvem skal nu gi Dem kaffe, bedstemor?»

«Ja, kaffe ja», bedstemor lo lydløst. «Vores rare frue kommer nok med kaffe til bedstemor», hun nikked tillidsfuldt. —

Fru Syverts lå i sengen og skjændte højrøstet. «I er komediantspillere tilhobe», sa hun, da Else kom ind til hende. «Og hvis den endda var morsom, den komedie, I laver! Men jeg gider ikke se på den. Den kjeder mig, ligefrem kjeder mig.»

«Vær nu blot rolig», sa Else, og tog hendes hand. «Så får De snart stå op igjen.»

«Jeg kommer aldrig op!» skreg fru Syverts og brast i gråd. «Jeg er så ulykkelig, så ulykkelig. De gjør mig gal her!»

Else keg gjennem glasgluggen i celledøren ind til Bella Holm. Hun lå rolig i sengen og sov

Men barselpatienten sad oprejst i sengen og gråd, så tårerne i stride strømme flød ned over hendes ansigt.

«Har De intet lommetørklæde?» spurgte Else da barselpatienten tørred sig i lagenet.

Hun så et øjeblik uforstående på Else, og grad så atter.

Else gav hende sit lommetørklæde.

«Sikken en klud», sa barselpatienten og holdt lommetørklædet ud fra sig. Så klumped hun det sammen i hånden, og stak det ind under hodepuden. —

«Nu kommer jo Deres mand, hører jeg», sa reservelægen ved aftenstuegangen. «Så blir De vel forsonet med professoren?»

«Ja, og barnet», sa Else glad.

«Har professoren sagt det?» spurgte reservelægen tvilende.

«Ja. Forresten må De slet ikke tænke, jeg tror det, før jeg sér det», tilføjed Else. Hun var så glad og fuld af håb i aften, at hun havde råd til at lade, som om hun var vantro. Selv om professoren narred hende, så havde hun jo brevet, som Inger skulde bringe, gjemt derinde på brystet.

XXXIII.

INDEN sengetid så Else sit snit til at skrive endnu mere til Knut på smålapper, som hun fik hos komtessen under påskud af, at hun vilde lave en liste på nogle småting, som hun ønsked sendt hjemmefra. Hun gjentog atter og atter sin bøn om, at han skulde komme og tilføjed: «Er Du her ikke inden fredag aften senest, synker jeg hen i grænseløs fortvilelse.»

Den nat sov Else i 6 timer, rigtignok efter den sædvanlige dosis.

Den næste morgen skrev hun videre. Tilsidst var det en hel mængde, hun havde fåt sammen. Fuld af fortrøstning pakked hun det ind i en stump avispapir, og gjemte det atter på brystet.

Klokken lidt over 11 kom virkelig Inger. Else brast i gråd, da hun så hende og bad hende fortælle om Tage.

Inger fortalte løst og fast, og Else sad og lytted og spurgte hende.

«Her må være et frygteligt sted at være på for fruen», sa Inger omsider.

«Ja, forfærdeligt. Fortæl endelig herren det. Og her er noget, jeg har skrevet til herren», Else tog hurtig den lille pakke frem og stak den ind på Ingers bryst. «Ingen må vide det», hvisked hun. «Blir De spurgt, når De går, om De har fåt noget med, må De endelig sige nej. Ellers blir jeg ulykkelig.»

Inger nikked forståelsesfuldt: «Det kan fruen stole på».

Idet samme kom Hieronimus. »Nå, er det den rigtige pige?» spurgte han venligt.

«Ja tak», sa Else.

Han stod lidt. Så gik han.

Da Inger skulde gå, fulgte Else hende opover cellegangen. «Her kan De se, hvem jeg er sammen med,» sa Else og stansed foran de åbne celledøre.

«Uf nej,» sa Inger og holdt armen op foran ansigtet. «De er helt fæle at se på.»

Om eftermiddagen hørte Else en underlig dump åndeløs stønnen ude fra cellegangen, og derefter larmen af noget, som væltedes og knustes. Da hun kom derud, løb en ung kvinde på uldsokker, i sækkelærreds kjole med forneden sammensyede ærmer, i vild fart op og ned, ustanselig skrigende og snakkende. Oppe i krogen lå servanten væltet og vandtøjet knust på gulvet.

«Å gud fader», stønned hun, «å Rasmussen, å Jakobsen, å Jesus Kristus, mor, mor, tante, Rasmussen.» Hun var rødsprængt i ansigtet, og hendes forvildede øjne lyste hvide af rædsel.

«Der er gud fader!» skreg hun pludselig og kasted sig på knæ foran Else. «Å gud fader, å Rasmussen!» hun slog ansigtet mod gulvet og greb fat i kanten af Elses kjole.

Else veg ræd tilside.

«Kom så,» sa frk. Stenberg. Hun bukked sig og løfted op den hylende kvinde. Så satte hun sig på en stol og tog hende på skjødet.

«Hvem er det?» spurgte Else.

«En frk. Foss. 24 år.»

Frk. Foss hylte og råbte på Jesus og Rasmussen, Jakobsen og gud Fader, mor og tante. Hele cellegangen fyldte hun med sin larm. Hvert øjeblik forsøgte hun at rive sig løs, men frk. Stenberg holdt om hende med et jerntag.

Hele dagen blev hun ved på samme måde. Såsnart frk. Stenberg kaldtes bort og slap hende, fôr hun op og ned i rasende fart. Morfinindsprøjtningerne, hun fik, bed ikke på hende.

Da Else om aftenen var kommen i seng, hørte hun det dumpe drøn af hendes larm, tiltrods for, at frk. Foss var indelukket i den øverste celle. Men Else faldt i søvn alligevel. Tanken på, at Knut nu havde fåt hendes brev, gav hende ro i sindet.

Den næste dag var torsdag. Det var strålende klart vejr med morgensol på himlen udenfor. Else følte solens skin lige ind i hjærtet. Larmen og jammeren af frk. Foss derude fra, som uforandret var den samme, gik hendes sanser forbi. Idag kom Knut sikkert.

«Så Du det land, hvor langs den sølvblå Dnjepr

De rige kornaks guld for vinden strø?

Hvor vindens viften fra de vide stepper,

Er duft af tusenfryd og revet hø.

Derhen, derhen mit hjerte vil tilbage,

Hvor ungt og let det slog i fordums år,

At høre Gritskovs sang om svundne dage,

Og flette blomster i Marusjas hår.»

Dette vers havde hun læst på et stykke afrevet avispapir, som hun om morgenen havde fundet på bordet derude i gangen, og nu blev de dejlige strofer ved at lyde i hendes indre, mens brystet svulmed af glæde ved tanken på foråret, som nu måtte være i luften derude, og af længsel efter solskin og frihed.

I ubestemte, blødt vigende og sagte tilbageskvulpende stemningsminder steg frem for hende billedet af ungdoms sommerdage, hvor skyhøje, snetoppede fjelde havde knejset i solglans, mens nede i dalene elvene sprang mellem nøkkens småkværne, mellem mosklædte, hældende stene, mellem frodiggrønne bredt skrånende bakker. Hvor solskin havde blinket varmt og fortrollende mellem hvidstammede hængebirkes bladfyldte, blufærdigt ømme grene. Hun kjendte sommervind suse omkring sig og fornam duften af nyslåt hø.

«Derhen, derhen mit hjerte vil tilbage,

Hvor ungt og let det slog i fordums år» — —

hendes øjne fyldtes med tårer, mens hun stod ved vinduet og stirred efter Knut. I hjørnet af det høje plankeværk dernede var der en liden låge, som hun akkurat kunde se. Gjennem den kom de besøgende.

«Idag får De formodentlig Deres mand at se,» havde reservelægen sagt ved stuegangen. Og siden havde Else ikke forladt sin post ved vinduet.

Nu var klokken halvelleve. Da var besøgtiden inde.

Klokken blev 11, og Else stod der fremdeles, krampagtig ventende og stirrende. Det var, som håbet begyndte at minskes.

Så blev klokken halvtolv, og endnu stod hun der, urolig og febrilsk. Hvert øjeblik måtte hun røre sig.

«Nu må De ikke vente Deres mand mere,» sa frk. Stenbergs stemme bag hende. «Klokken er 12».

Else satte sig ned i stolen og gråd ud sin pinefulde skuffelses tårer. Men så fatted hun håb igjen. Imorgen var det atter en dag. Hun vilde vente tålmodig til imorgen.

«Jeg blir alligevel ikke sendt til «Sct. Jørgen», sa Else til frk. Ræder.

«Tror De?»

Frk. Ræders venlig tvilende mine berørte Else ubehageligt. Men så rysted hun det af sig og sa: «Jaja, vent nu».

«Jeg har aldrig oplevet, at det, som professoren vil, ikke sker», svarte frk. Ræder.

«Bare jeg turde fortælle hende om mit brev til Knut», tænke Else. «Så vilde hun ikke mere modsige mig».

«Hvor kan hun dog holde det ud», sa Else til frk. Stenberg, da hun om eftermiddagen sad på cellegangen og så på frk. Foss, hvis tilstand var uforandret. Hendes læber var blodige og hudløse, og på tungespidsen sad et indtæret sår. «At hun ikke styrter?»

«Hun har fåt 6 morfinindsprøjtninger», svarte frk. Stenberg. «Nu skal hun i bandage».

Frk. Suenson kom ind med en vandspand og nogle lagen over armen. Frk. Stenberg tog frk. Foss og slæbte hende ind i cellen, hvor Suenson havde sat vandspanden fra sig. Else fulgte med og så på, hvordan de to sygeplejersker, kjæmpende med den syge, fik klærene af hende.

Så blev frk. Foss lagt på en madrats på gulvet. Frk. Stenberg holdt hende knælende fast, mens frk. Suenson vred op af vandspanden de til brede bandager sammenlagte lagener, og derefter blev den syge, hvis mund ikke et sekund stod stille, trods al modstand, surret ind i lagnerne fra hagen og ned til fødderne. Så blev hun rullet ind i uldtæpper, som gjordes fast med store sikkerhedsnåle. Sveden perled på begge sygeplejerskernes ansigter, og drev af frk. Foss. De gik fra hende og låsed celledøren.

Else blev stående ude på gangen og så ind gjennem glasgluggen i døren. Frk. Foss snakked og hylte som før, mens hele legemet af og til hopped op et kvarter fra madratsen. Tilsidst fik hun slidt sig ud fra madratsen og lå og hopped på det bare gulv.

— «Har Deres mand ikke vært her idag?» spurgte reservelægen ved aftenstuegangen.

«Det véd De da vist godt», svarte Else.

«De kan være overbevist om, at han kommer, når professoren har lovet det», nikked reservelægen.

«Han har jo også lovet, at barnet skulde komme,» sa Else, og «det er jo imod reglementet.» — Næste morgen var det atter strålende solskinsvejr, og Else stod atter ved vinduet og stirred, og atter nynned det inde i hende: «Så Du det land, hvor langs den sølvblå Djnepr».

«Idag kommer Deres mand sikkert», sa reservelægen.

«Ja sikkert,» tænkte Else. Idag var det jo fredag, og hun havde skrevet, at hun vented indtil fredag.

Men atter igjen gik det som igår. Hun blev stående til klokken var 12. Da vendte hun sig om fra vinduet og satte sig i stolen, syg og tilintetgjort.

»De har ikke vært på cellegangen idag«, sa frk. Stenberg og trak Else op fra stolen med begge hænder. «Kom nu. Vi savner Dem derude».

Ja, Knut kunde jo endnu komme. Inden fredag aften senest, havde hun skrevet. Å Knut, Knut, — bare hun fik tale med ham, fik forklare ham, at det slet ikke var til et galehus, hun skulde. Han havde jo aldrig, aldrig nogensinde svigtet, når det gjaldt. — Hun fulgtes med frk. Stenberg ud på cellegangen og keg gjennem glasgluggen ind til frk. Foss.

Frk. Foss gik frem og tilbage på gulvet aldeles nøgen, foroverbøjet, hylende og stønnende og kaldende på Rasmussen og gud fader og alle de andre. På madratsen lå nogle sønderrevne klædningsstykker.

Om natten havde hun slidt sig ud af bandagen. Så havde de git hende noget tøj på, som hun havde revet istykker og slængt fra sig, hørte Else siden.

Else kunde om eftermiddagen ikke sidde stille et øjeblik. En nagende uro kribled om i hende legeme, og spændingen knuged hende pinende for brystet.

Dagen gik, og Knut kom ikke. Først klokken 6 opgav Else håbet.

XXXIV.

OG så var al spænding og al uro borte. Istedetfor trådte en iskold forhærdelse, som gav hende fred. Det var altså alligevel sandt, at Knut ikke havde villet se hende. Når han ikke var kommen etter det brev, hun havde sendt, så — — Hun forstod ikke et muk af det hele — men det fik være det samme.

Da Hieronimus kom ved aftenstuegangen, spurgte Else, om hendes mand nu havde fåt at vide, at han kunde besøge hende.

«Nej», sa Hieronimus i frydefuld tone. «Det haster ikke».

«Nu kan det forresten også være det samme», svarte Else. «Jeg har ikke længer lyst til at se min mand».

«Den lyst kommer nok igjen», Hieronimus vimsed ud.

Næste morgen ved stuegangen begyndte reservelægen igjen at snakke om, at nu kom hr. Kant. Professoren gik ikke fra sit ord.

«Jeg bryr mig ikke mere om at se min mand», sa Else heftigt. «Aldrig mere i dette liv!»

«Fy, fy», sa reservelægen.

«Her har han ladt mig være, ikke en eneste gang sét til mig — Det er ikke hans fortjeneste, at jeg ikke har mistet forstanden.»

«Vær nu fornuftig, fru Kant», reservelægen tog Elses hånd og så fast på hende. «De véd jo ikke, hvilket pres Deres mand har vært under».

«Men hvorfra har han fåt denne pludselige autoritetstro? Og det på sådan en vildfarende herre som Hieronimus?»

«Man må jo tro på lægerne, ikke sandt, fru Kant? Dannede mennesker er opdraget til det.»

«Og så udsætter man sine nærmeste for at gå tilgrunde af bare dannelse!» råbte Else forbitret.

— Om eftermiddagen ved femtiden stod med ét dr. Tvede foran Else. Hun sad ved vinduet og hækled.

Elte tog imod ham med iskold ro. Han skulde hilse så meget fra hendes mand.

«Og jeg skal til «Sct. Jørgen,» spurgte Else blot.

«Ja, fru Kant.»

«Så har vi ikke mere at tale med hinanden om. De har nok godt røgtet det ærinde, jeg gav Dem til min mand.»

Dr. Tvede stod og stammed i det, og så alvorlig og bedrøvet ud. Hans besøg blev kun kort. Da han gik, rakte han hånden.

«Farvel», sa Else og rejste sig. «Det kan godt være, det er sidste gang, jeg taler med Dem, for når jeg kommer ud fra «Sct. Jørgen,» søger jeg ikke Dem.»

Så gik Tvede.

En timestid senere kom Hieronimus. Else spurgte igjen om hendes mand havde fåt underretning om, at han kunde besøge hende.

Og atter igjen lød det samme frydefulde «nej», og det samme: «Det haster ikke».

«Jeg skulde forresten gi Dem dette», Hieronimus la et brev på bordet foran Else. Det var fra Knut, og Else så straks, at det var flænget som det forrige brev.

«Jeg læser ikke et brev fra min mand, som De har åbnet», sa Else og rejste sig i hast.

«Det gjør mig ondt for Deres mand», svarte Hieronimus.

Else fjerned sig nogle skridt. Så blev hun stående halvt bortvendt.

«Forresten er dette en højst forloren indignation», sa Hieronimus med spot. «De, som før har været interneret, véd jo, at sindssygepatienternes breve altid blir åbnet».

«De, som skrev breve til mig dengang, brød jeg mig ikke om», svarte Else. «Det er anderledes nu. Desuden var mine breve ikke åbnet».

«Hum. Der husker De vist fejl.»

Else målte ham med et koldt blik.

«De bør stadig lægge an på at tøjle Deres sind», vedblev Hieronimus hånlig. »Det vil De også få god lejlighed til, når De nu kommer til «Sct. Jørgen» for længere tid.»

Ikke et muk svarte Else.

Hieronimus gav sig god tid, før han gik.

Da han var borte, tog Else brevet mellem tommel og pegefingeren og kasted det ud på bordet i gangen.

— «De, som før har vært interneret» — Også dette skulde denne «sindssygelæge» med hån kaste hende i ansigtet.

Ja, dengang. Hvor stille og godt havde hun ikke havt det på anstalten hos den humane og kjærlige gamle overlæge, der nu forlængst lå i sin grav. Dengang var det også langvarig søvnløshed fremkaldt ved sjælelige rystelser, som havde voldt, at hun blev syg. Og hun havde dengang vært dårligere end nu. Havde ikke kunnet kjende sine allernærmeste og havde havt en bitte liden grå, tyk mand, som ustanselig hopped op og ned på bordet, og altid fik lampen mellem benene. Men straks hun kom på anstalten fik hun sove. Den tykke grå mand blev borte, og der faldt helbredende fred over hende. Og da hun efter knapt 2 måneders forløb skulde forlade anstalten, havde hun bedt om lov til at bli der lidt endnu. Men den gamle, kjærlige overlæge havde smilende rystet sit grå hode og sagt, at han kunde ikke forsvare at beholde hende længere, fordi hun tog pladsen op for en virkelig syg. Det var netop mindet om dette fredfuldt velsignede ophold hos den gamle elskelige overlæge, der havde gjort hende så villig til at søge Hjælp hos Hieronimus.

Hos Hieronimus! Denne mand, der havde skrevet nogle afhandlinger, som havde vakt opsigt, og som holdt forelæsninger, der intresered de unge medicinere! Andet vidste ingen om ham. Jo, man vidste også, at han havde dårlig mave, og at han var nokså grætten.

Næste morgen var det professoren, der gjorde stuegang, fulgt af en hvid kandidat.

Da han kom, gik Else frem og tilbage på den lille gang udenfor sit værelse. Hun hørte hans skridt, men vendte sig ikke om, før hun var ved enden af gangen.

«Godmorgen», sa Hieronimus.

«Godmorgen», mumled Else.

«Hvordan står det til?»

«Som det plejer», Else strøg forbi ham, og gik ind i sit værelse op til vinduet, hvor hun vendte ryggen til.

«Dr. Tvede var her jo igår», hørte hun professorens stemme ude på gangen.

«Ja», svartes der af frk. Stenberg.

«Gjorde hun en scene?»

«Nej. Nogen scene var der ikke. Jeg sad herude på gangen, og det gik ganske stille af. Men dr. Tvede var der kun et øjeblik, og da han gik, sa han, at fru Kant havde vært vred.»

«Notèr, at fru Kant har vist vrede mod dr. Tvede», skratted Hieronimus. Formodentlig henvendt til kandidaten, tænkte Else. —

— «Det kunde De gjerne ha sparet mig for, frk. Stenberg,» sa Else, da stuegangen var overståt.

«Dr. Tvede bad mig om at sige det. Så er jeg nødt til at gjøre det.»

«Er det virkelig sandt. — Bad han Dem?»

«De kan da vide, at jeg ellers ikke havde gjort det, kjære fru Kant», frk. Stenbergs tone var mildt bebrejdende. «Tror De, jeg vil volde Dem ubehageligheder, når jeg kan undgå det?»

Else stod målløs. Tvede, denne mand, som hun havde holdt så meget af, og som havde vært hendes ven. Hvad var dog dette for noget? — «Når man er på denne afdeling, er der ingen, som ænser, hvad man siger» — — Ja ja, ja, hun blev passet på og lagt mærke til som et underligt dyr.

XXXV.

PÅ Knut havde Elses brev virket som et granatskud, der sprængte hans tanker til alle sider. Han havde ikke anet, at tingen kunde se således ud. Han skalv af medlidenhed, og i hans bryst nagede frygten for, at den hele indlæggelse på hospitalet dog havde vært et fejlgreb. Men i denne sag turde han ikke handle på egen hånd. Han var straks gået med brevet til dr. Tvede.

«Hvad skal vi gøre?» spurgte Knut med et lønligt håb om at se Tvede lige så usikker og rede til at opgive sagen som han selv.

«Du skal holde ud,» svarede Tvede alvorlig. «En afbrydelse af kuren nu kan kun gøre skade.»

«Men denne fortsatte sjælelige og legemlige lidelse —?»

«Ja, jeg forstår ikke, hvorfor Hieronimus beholder hende på sin afdeling. Det er åbenbart ikke stedet.»

«Eller han ikke manden. Jeg begynder at tro, at der har stået en kamp mellem ham og Else, og at Hieronimus i den er bleven den lille. Nu holder han hende tilbage for at knække hende.»

Tvede rystede tvilende på hodet. «Nu skriver vi begge til overlægen på Sct. Jørgen,» sa han, «dér må det gå bedre.»

— «Vil Du tale med Else? Jeg får jo ikke lov — det vilde vel heller ikke nytte noget nu.»

«Ja.»

— Samme dag blev Tvede syg. Han sendte Knut et par ord om, at det var ham umuligt at søge Else før om et par dage. Knut følte på sig hele udsættelsens jammer. Han skrev et brev til Else. I forblommede vendinger skulde det bringe trøst, i alt fald svar inden den af Else fastsatte frist. Men brevet blev til trods for Knuts indstændige anmodning foreløbig liggende i Hieronimus’ lomme.

— Endelig søndag morgen fik Knut Hieronimus’ erklæring om, at nu kunde overflytningen til Sct. Jørgen foregå. Hans hustrus tilstand havde imidlertid forværret sig. Hun var meget syg, og den samtale, han havde lovet måtte ske inden flytningen, vilde han bestemt fraråde. Der vilde kun komme en oprivende scene ud deraf, som vilde skade hende.

For første gang var der for øvrigt noget både meddelsomt og venligt i professorens tone.

«De behøver ikke at indlægge deres hustru på første pleje på Sct. Jørgen,» sa han bl. a. «Det er kun rigfolk, der benytter den. Anden pleje dèr svarer til første pleje her.»

Knut takkede for underretningen. Han vidste ikke den gang, at den var urigtig.

XXXVI.

UF, denne lange, lange, sørgelige søndag. Else lå på chaiselonguen mesteparten af dagen, rolig, håbløs, forstenet.

Så om eftermiddagen kom frk. Stenberg ind og satte sig hos hende, og gav sig til at klappe Else ustanselig på håret og nedover armen. Pludselig sa Else: «Skal jeg afsted nu?»

«Ja, fru Kant», sa frk. Stenberg med mild og kjærlig stemme. «Imorgen tidlig.»

Else kasted sig om hendes hals og gråd.

«Der kom bud for lidt siden om, at Deres sager skulde være parat. Der er også blevet sendt en pakke fra Deres hjem.»

«Deres hjem» — det stak Else i brystet. Hun havde jo ikke mere noget hjem.

«De skal ikke være ulykkelig, fru Kant,» trøsted frk. Stenberg. «På Sct. Jørgen blir De ikke længe. Tro De mig.»

«Nej», sa Else sløvt. «Så slipper jeg da for at se Hieronimus.»

Så kom komtessen og sad og gråd med hende. Hun var lige så håbløs som Else.

Timerne gik, og reservelægen kom om aftenen.

«Kan De se, at min mand dog ikke kom», sa Else.

«Ja, jeg forstår det ikke.»

«En ordholden herre, den professor Hieronimus.»

«Nu går vi stuegang sammen», sa reservelægen og stak sin arm ind under Elses, hvorpå de fulgtes ind i cellerne. Al den godhed og taknemmelighed, Else i begyndelsen havde følt for reservelægen, strømmed i det øjeblik friskt og fuldt igjennem hende. —

Bella Holm var bleven flyttet, og i hendes celle lå en gammel bondekone, der havde fåt sin hofte knust ved et hestepark. Hun jamred og klaged med en høj gneldrende fistelstemme, der hvert øjeblik brast, over dette helvedes fangehul, hun var kommen i, og forlangte at bli sendt hjem. Hun skulde koge mad til sin mand.

«Snak godt for mig hos professoren, De dame der!» råbte hun efter Else.

«Det er den rette, hun kommer til,» sa Else og næsten lo.

Den sidste morgen var kommen, og Else havde pakket sine sager sammen. Så skrev hun i rasende fart et brev til Hieronimus, hvori hun gav al sin foragt og uvilje luft, og punkt for punkt stilled op sine anklager. Tilsidst lovte hun, at professoren, såsnart hun kom ud fra «Sct. Jørgen», skulde bli draget til ansvar for sin færd mod hende og underskrev:

Deres oprigtige fiende

Else Kant.

Hun var netop færdig med brevet, da reservelægen kom.

«Får jeg tale et øjeblik alene med Dem?» spurgte Else. «Og vil De svare mig på det, jeg spør om, som man svarer et menneske, der ikke er på galehus? Vil De det?» sa Else, da reservelægen havde lukket døren.

«Ja», sa reservelægen. «Det vil jeg.»

«Vil De så sige mig, om De nogensinde har sét nogen slags sindssyge hos mig, mens jeg har vært her?»

«Nej», svarte reservelægen alvorlig.

«Finder De det alligevel rigtigt, at jeg blir sendt til «Sct. Jørgen?»

«Det er en sag, som ikke vedkommer mig.»

«Har en mand lovlig ret til at spærre sin kone inde i en sindssygeanstalt mod hendes vilje, såsnart han og en læge siger, at hun er sindssyg?»

«Ja. Og vice versa.»

«På den måde kan der jo let ske misbrug,» sa Else.

«Ja, og det skér der vist også ofte», var reservelægens svar.

«Og jeg har ingen ret? Har ikke lov til at få tale med en sagfører eller en ven?»

«Nej, ikke når De er her. Og overlægen på «Sct. Jørgen» kan beholde Dem der i årevis, hvis han vil» — der kom et smil af triumf i reservelægens øjne, som nød han den magt, lægerne havde.

«Men det gjør han nu ikke», tilføjed han lidt efter. «Han er så elskværdig.»

«Og derpå skal det altså komme an, hvorlænge en patient skal holdes indespærret, om overlægen er elskværdig eller ikke?»

Reservelægen trak på skuldrene.

«Ja, så var det ikke mere», sa Else. «Men jeg lar mig altså føre til «Sct. Jørgen» under den mest energiske protest fra min side. Det tar jeg Dem til vidne på. For det er galt, at jeg skal til «Sct. Jørgen».

«Farvel», sa reservelægen og rakte hånden. «Sikken et dejligt rejsevejr, De får.»

«Det måtte meget heller vært stygt og fælt vejr», sa Else.

«Sådan en pessimist. Altid misfornøjet.»

«Kan De virkelig ikke forstå, at stygt vejr vilde bedre svaret til min stemning?» spurgte Else.

«Å jo. Naturligvis. Men farvel altså.»

«Farvel», sa Else og trykked hjertlig reservelægens hånd. «Mange tak for Deres venlighed mod mig.»

«Å jeg bér. Hav det nu rigtig godt.»

Så fik Else overtøjet på. Hun sa farvel til komtessen og sygeplejerskerne, hvem hun allesammen kyssed og takked for alt godt. Hun var også inde hos patienterne. Fru Syverts gav sløvt hånden til farvel, og sa nogle arrige ord om dette modbydelige komediespil.

Da de kom ind på den «rolige gang», spurgte Else efter bedstemor. Men bedstemor lå endnu i sin seng, og tiden var knap.

Så blev den store fløjdør for enden af den «rolige gang» lukket op. Else kjendte nøgleraslingen igjen fra den første aften, da hun var kommen her med Knut. Hun så sig tilbage ned over den lange gang, hvor nogle patienter sad på de gule stole, og blandt dem Bella Holm, der holdt hodet bøjet over et stort strikketøj, og så skamfuld ud. Og pludselig grebes Else af en vemod, der dugged hendes øjne. Her var hun nu jo kjendt og næsten hjemmevant. Og her havde hun lidt og stridt og sejret. Hvad vented hende på det nye sted?

Frk. Stenberg fulgte hende helt ned og ud på trappen. Atter måtte Else tænke på den aften, da hun og Knut var kommen denne vej. Femogtyve døgn havde hun været der oppe. Femogtyve døgn, der vejed som 25 år.

Foran trappen holdt en vogn med 2 hester, og to portører på bukken. Ved siden af vognen stod en venlig gammel kone, som skulde være vogterske over Else på den lange kjøretur til «Sct. Jørgens» hospital.

Da Else var kommen ud på trappen, vendte hun sig om til frk. Stenberg og omfavned hende med en hjertelig tak for al hendes godhed. Så steg hun ind i vognen, fulgt af den gamle kone.

Solen skinned blankt og blåt på hospitalets pyntelige gårdsrum. Else så ud gjennem vognvinduet, og tænkte med noget, der ligned misundelse på fru Fog og selvmordersken, der også var bleven ført bort fra dette sted.

— Og så var hun da endelig på vejen til sit nye fængsel.

På Sct. Jørgen

Fortsættelse af „Professor Hieronimus”

af

Amalie Skram

KJØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1895

I.

Hvor var det underligt at kjøre afsted som en arrestant — Else drejed uafladeligt hodet fra højre til venstre og så ud gjennem vognens vinduer.

Der gik menneskene fri og frank i det dejlige vårsolskin på det plørede martsmåneds føre og tænkte på alt og ingenting. Sporvogne, drosker, arbejdskærrer, alle slags kjøretøjer fôr frem og tilbage i den retning, de selv vilde. Kun hun blev transporteret didhen, hvor hun ikke vilde.

Hvor tit havde hun ikke i bladene læst om at den eller den af politiet var bleven puttet i en droske, og kjørt til stationen, uden at tænke noget videre over det. Nu var hun i samme kasus.

I samme kasus? Nej, det var netop det, hun ikke var. For dem, som politiet tog sig af, gaves der lov og ret: forhør, frikjendelse eller domfældelse. Men for hende? — Hun tilhørte nu en kaste, som samfundet ikke regned med.

Gjennem vognvinduet opfanged hun et glimt af en aldrende, zirlig og proper, men fattig klædt herre, som hun mange gange før havde truffet i denne samme gade. Han brugte altid at gå med ludende hode og hænderne sammenlagt på ryggen. Ret som det var, plejed han at stå stille, at rette nakken, og at se frem for sig med et blik, der intet så. Og så snakte han med læberne, lydløst, og virred lidt med hodet. Else havde tit iagttat ham i nogle skridts afstand, og tænkt at han var en ulykkelig, en, som livet havde pint og brudt istykker, men ikke gjort ond. For hans øjne var så milde og døde.

Bare ikke Hieronimus nogensinde fik fat på ham! Sådan en særling vilde Hieronimus naturligvis straks putte i celle. Og så vilde det være forbi med manden for bestandig. For kræfter til at udholde bare de rent fysiske pinsler i det Hieronimuske helvede havde stakkeren sikkert ikke. Langt mindre da den afgrundsonde tanke at være berøvet friheden, og at bli holdt indespærret i et galeshus.

Sådan en særling — —

Var Hieronimus ikke selv en særling? — — Else blev ved at dreje hodet til siderne for at kunne se gjennem vognvinduerne. Hvor færdselen i gaderne forekom hende fjern og fremmed! Som en verden hun så på fra et hinsidigt sted.

Herregud — hvorfor trasked og stræved og aste dog disse mennesker sådan? Og hvorfor hypped de til hestene, og tvang dem til at slide og løbe?

En vakker dag vilde dog døden slå kloen i dem alle. Eller — hvad der var tusen gange værre: de vilde bli tat i nakken og fanget ind af en eller anden Hieronimus.

— Hun prøved at tænke på Knut og Tage, men fik det ikke til. En uendelig, uoverskuelig ørken skildte dem fra hende. Det var, som de ikke længer kom hende ved.

Hun havde ingen i verden mere. Var kun sig selv. — Sig selv og — Hieronimus.

For ham førte hun med sig. Han og hans færd besatte hende, var helt og holdent inde i hende, lå som en mare over og indeni og uden-på hende. —

Hieronimus og hun. Ingen og intet i verden uden han og hende. — —

Og dog følte hun hele tiden hjærtet klappe pludslig med stærke slag, fordi hun uafladelig, mens hun så gjennem vognvinduerne, troed at gjenkjende Knuts skikkelse. Det var begyndt allerede da hun kjørte over hospitalets gårdsrum. Knut måtte stå der, for at se hende, og nikke til hende, inden hun førtes til sit nye fængsel. Eller ved den store, sidste port. Eller ude på gaden tæt ved hospitalet. Men overalt havde han ikke vært.

Hun sørged ikke over det. Kunde bare ikke forstå det.

II.

«DE skal ikke være bange,» sa Else og smilte til den venlige gamle kone, der sad på vognsædet ligeoverfor, og med vagtsomme øjne holdt hånden på dørgrebet. «Jeg pønser ikke på at undvige.»

«Nej,» sa konen og nikked blidt, uden at ta hånden bort. «Det er nu sådan en vane, jeg har.»

«Har De kjørt til «Sct. Jørgen» med flere kanske?»

«Ok ja, frue,» konen smilte, så at ansigtets rynker blev myldrende mange. «I 26 år. Min mand er portner ved hospitalet, og så har jeg havt den bestilling.»

«I 26 år,» gjentog Else. «Så kan jeg ikke forstå, at De er ængstelig. De må jo da være vant til at greje Dem med de gale.»

«Å ja,» nikked konen. «Men de har det på forskjellig måde. De roligste er de lumskeste,» hendes bittesmå, sortblinkende øjne så lunt på Else, og om den gamle smale mund lå et underfundigt smil.

«Nej, man siger jo, at ingen i verden kan være så snedige som de sindssyge,» svarte Else, der næsten ikke kunde bare sig for at le.

Konen kneb øjnene sammen og nikked med det samme underfundige smil, mens hun ugenert stirred Else ind i ansigtet. Hendes mine sa: Mig narrer Du ikke.

«Hvor er vi nu?» spurgte Else.

«På Kongevejen. Der henne ligger den gamle store park,» konen pegte ud gjennem det venstre vognvindu.

Den gamle store park. — — Der havde Else gåt med Knut paa klare, varme sommerdage, og de havde siddet deroppe på udsigten, og sét nedover byen. Og hun havde vært så lykkelig ved at gå der, fordi hun gik der med Knut, og fordi den gamle store park et par små steder minded lidt om hendes hjemland.

«Har det hændt at de forsøgte på at undvige de, som De kjørte med?» spurgte Else.

«Ok ja. Mange gange.»

«Men det er vel aldrig lykkedes?»

«Nej. For det er jo umuligt. Her er jo jeg — ja, før var jeg så rask tilbéns, at selv om de syge løb hurtig. — Og så er der jo en flink fyr på bukken, foruden kusken. Og desuden — alle de, en møder, gir sig med på jagten, såsnart de hører, det er en sindssyg.»

Ja, tænkte Else. For dem, som har fåt etiketten sindssyg klæbet på sig, for dem gives der ingen pardon.

«De er altså altid blet fanget ind igjen, de, som vilde flygte?» vedblev Else.

«Netop. På to gange nær. To gange i 26 år. Det er inte mejet.»

«Hvordan gik det til, at de undkom? Fortæl mig!»

«Ja, jeg véd skam inte, frue. De var som sunkne i jorden. Den ene havde gjemt sig inde i en rugmark, hørte vi siden, og den anden var sprungen tværs over gjærdet og var faret på hodet i et gadekjær.»

«De arme mennesker», sa Else og knytted fast fingrene i hverandre, mens hun sukked dybt.

«Å ja. Det var nu sindssygens dumhed som drev dem,» bemærked konen. «Så man véd inte hvad man skal sige til ’et.»

Else så bestandig ud gjennem vognvinduerne. Der var vidt og bølgeformigt fladt til alle sider. Himlen var blå, solskinnet gyldent, og rundt i horisonten stod en fin, lillahvid tågedis hvorigjennem fantastiske konturer af skovbryn her og der kom tilsyne.

«Å hvor her er varmt,» Else løste på sin peltskåbe. «Har De noget imod at vi åbner lidt?»

«Inte det ringeste, frue,» konen rejste sig, og trak i remmen, så vinduet halvt gled ned.

«Tak,» sa Else. «Nu vil jeg ta frem mit hækletøj og være flittig. Så går tiden fortere.»

«Hvorlænge varer turen til Sct. Jørgen?» spurgte Else, da hun i taushed havde hæklet en stund.

«Fem timer omtrent. Men vi skal bede undervejs.»

«Hvorfor?»

«For hestenes skyld. Og også for at fruen skal få en forfriskning. Kaffe og hvedebrød. På en kro midtvejs mellem byen og Sct. Jørgen. Det skal smage godt at få kaffe,» konen nikked. Hun sad fremdeles med hånden klemt fast om dørgrebet.

Der vil Knut være, tænkte Else, og en skjælven krøb igjennem hendes legeme. Å bare hun fik dette ene bevis på at han var med i hendes lidelse. At han, tiltrods for at han intet havde foretat sig efter hendes jammersbrev, dog var hos hende i sine tanker og i sin sorg. Hvor kunde en dog overlade et væsen, som var en kjært til fremmedes forgodtbefindende uden i det mindste en eneste gang selv at se og høre? — —

Nej, han vilde stå udenfor kroen, komme hen og lukke vogndøren op, og så — — —

Tænk hvor nøjsom hun var blet! At hun kunde føle denne bevægelse ved tanken om at Knut vilde være på hendes smertensvej. Vilde, om blot se hende, og sige de ord, som tog alt ondt bort.

Nøjsom? Nej, det var ikke nøjsomt. Det var livets ét og alt, dette at ha et menneske, som i livets ondt og godt var ét med en selv. Og netop sådan havde Knut jo altid vært.

Hun sank hen i mindet om og i betragtningen af de svundne år, og mens hendes fingre flittig hækled på den brede gardinblonde blev hun vissere og vissere på at Knut vilde stå udenfor kroen, som lå midtvejs mellem byen og Sct. Jørgen, der hvor de skulde bede. — —

Denne stilfærdig knitrende lyd, der liksom vugged hende dybere ind i hendes forestillinger og vakte som en vag fornemmelse af et slags hjemlig hygge? — — Else retted hodet, som hun havde holdt bøjet over hækletøjet. Der sad konen trykket ind i hjørnet af vognen med et stort, sort strikketøj mellem hænderne. Så var hun altså falden til ro, og frygted ikke mere for at Else tænkte på at undvige. Else blev så glad over dette bevis på denne erfarne gamle kones tillid, at hun gjerne kunde ha kysset hende.

«Kanske De fryser,» sa Else. «Vil De ikke ha min skindkrave? Jeg er så altfor varm.»

«Nej, nej, frue. Jeg sidder så lunt. Ellers tak.»

«Å jo,» vedblev Else indtrængende. «Jeg kan se på Dem, at De er bange for trækken,» Else rejste sig, og slog skindkraven om konens skuldre. «Vær sød og behold den på,» bad hun.

«Fruen er så altfor venlig,» konen rysted smilende hodet. «Ja ja, så siger jeg tak.»

«Har De børn?» spurgte Else lidt efter.

«Ok ja, frue,» svarte konen mens hun strikked og strikked. «Vi har havt så mange, men Vorherre har gjemt dem så nær som på to.»

«Stakkels Dem. Hvad har De da ikke gjennemgaaet.»

«Netop,» sa konen. «Når det første dør, synes en, at det kan en ikke udholde, men når de så plukkes fra en den ene efter den anden,» hun la strikketøjet i skjødet, og tog frem af en pose en hvid klud, hvormed hun tørred øjnene og pudsed næsen.

«Og sådanne dejlige og fremmelige børn,» konen var atter begyndt at strikke. «Anton, han var lige fyld 7 år — han sa til sin far om aftningen som han døde om natten. Far, sa han, jeg tror, det er sandt at vi får vinger når vi dør, for jeg kan mærke, at de er begyndt at vokse ud på mine skuldre.»

«Vidste De at han skulde dø, da han sa det?»

«Ja. For vi havde jo sét på de andre. Det var lungesot de havde. Han døde så stille som et lys, der pustes ud. Jeg sad i stolen foran sengen og blunded lidt — ja, for jeg havde våget så mange nætter, og ingen er jo mere end et menneske. Så vågner jeg af at høre min mand snorke borte i sengen, og da jeg så skal se til drengen er han kold og død,» atter la konen strikketøjet fra sig, og pudsed sin næse.

«Vækked De så ikke Deres mand?»

«Nej, ok nej. Han var jo træt efter dagens slid og slæb, og Anton var jo den syvende, som døde.»

Den syvende som døde, tænkte Else. Man vænner sig altså til alt. Også til at se sine børn rives bort af døden. — Ja, selv havde hun jo vænnet sig til det Hieronimuske helvede, sådan at hun formelig havde følt vemod ved at skulle forlade det.

«Jeg kan næsten ikke fatte at man nogensinde kommer over det, at se sine børn dø,» sa hun. «Det må dog være det værste af alt.»

«Ja, jeg ved virkelig inte hvad jeg skal kalde for det værste,» svarte konen og rokked med hodet, mens hun flittig strikked. «Hvis nu ens mand holder sig med andre,» hun kneb læberne sammen, og bøjed ansigtet dybere over strikketøjet. «Vi fruentimmer slides jo op af stræb og børnefødsler, og mændene — de vil jo immer ha noget at forlyste sig med. Når de så kommer hjem til en træt og mut og gnaven gammel kone,» hun tog atter kluden frem og tørred næsen.

«Men der er dog mange mænd, som er glad i sine koner, selv om de er trætte og gamle,» sa Else. «Ikke sandt?»

«Ja tror fruen virkelig det?» konen lod strikketøjet synke og så forskende på Else.

«Ja. For de har jo så mange gode minder fra før i tiden. Dengang konen var ung og sød og glad. Og det binder en mand, og gjør at han ser på konen med ungdommens øjne.»

«Det høres så kønt hvad fruen siger,» nogle små tårer trilled ned langs konens næse, og det bæved om hendes tynde mund. «Men når der nu ingen gode minder er? Når konen altid har vært træt og ussel og gnaven og mistroisk. — Å ja, frue, jeg snakker så vidt og bredt, fordi jeg kan mærke, at fruen er et menneske som forstår.»

Der gik nogle minutter hvori Else hækled og konen strikked. Så sa Else: «De er altså kommet til det resultat, at livet er et onde?»

«Et hvadforslags?»

«Ja, at livet er så ondt og fælt, at det var bedre ikke at ha vært født?»

Konen holdt op at strikke og grunded lidt. «Nej,» sa hun så, og rysted stille hodet. «Jeg kan slet ikke tænke mig det, at ikke ha vært født. Der har dog vært så mange adspredelser, og om jeg så må sige, oplevelser og glæder her i verden. Og nu min bestilling. Hvem skulde kjørt med de sindssyge, hvis jeg ikke havde gjort det?»

«De havde dog vel nok fundet en anden,» sa Else.

«Fundet en anden? — Ja, men så havde det jo ikke vært mig. Nu har jeg kjørt og kjørt i alle disse årene. Ok ja.»

«Har De ikke lidt frygtelig ved det — jeg mener, havt forfærdelig ondt af dem?»

«Af hvem? Af de sindssyge. — Nej, herregud, det er jo personer, som man ikke sådan kerer sig om. Og så er de så skrækkelig simple. Jeg kan slet ikke fortælle fruen hvad slags ord de tar i sin mund, og hvad slags gebærder de mangen gang gjør.»

Else blev mere og mere vel tilmode ved den venlige gamle kones selskab. Sådan vilde hun ikke ha talt, hvis hun havde ansét Else for sindssyg. Men naturligvis var hun sig det ikke bevidst. Rent instinktmæssig kom det.

«Ja det må jo være fælt at se og høre på,» sa Else. «Men jeg vilde nu ha forfærdelig ondt af dem alligevel.»

«Å, jeg véd inte, frue. Den sort skabninger er jo mere som et slags dyr.»

Else gav sig atter til at hækle og konen strikked og strikked. Om en stund sa Else: «Men de to børn, de har tilbage, er det gåt godt med dem da?»

«Jeg takker gud for dem, han har gjemt, frue,» svarte konen mørk.

«Så slipper de for jordlivets sorger, mener De?»

«Netop,» sa konen, og så hastig op. «Se nu min søn, han har giftet sig med et dårligt fruentimmer, som har draget ham ned så dybt, så dybt i ulykke og fordærvelse, og har bragt sorg og skam over os allesammen.»

«Men kanske han alligevel er lykkelig med hende?»

«Lykkelig! Å nej, gud hjælpe os,» konen tog atter fat på strikketøjet. «Der er inte andet end som slagsmål og ballader med dem uafladelig. Hun render med sine gamle kjærester, og der sidder han.»

«Men det véd han da vel ikke om?»

«Jo såmæn gjør han så! Men hvad kan det hjælpe, når et fruentimmer først har bedåret et mandfolk? Hvergang vi nævner det, farer han op aldeles balstyrig. Men så undertiden kommer han og græder til mig, og når jeg så siger et ord til hendes bedste, for om jeg så må sige, at indsmigre mig hos ham, så kalder han hende med de værste navne og siger, om jeg vil gjøre mig så simpel at tale godt for sådan en.»

«Ja menneskene er underlige,» sa Else.

«Netop,» udbrød konen og så på Else med et blik fuldt af samtykkende forundring. «Ja er de ikke underlige,» vedblev hun tankefuld. «Det eneste, en har at trøste sig til, det er at graven snart skal gjemme os alle,» det sidste kom med bævende stemme.

«Ja, der er noget forsonende i tanken på døden,» bemærked Else.

«Netop! Og tænk, så bange som vi fra begyndelsen af er for den. Men efterhvert som man lever, blir man blidere stemt imod den. Især når man har set så mange gå bort. Og så er det jo dette, at ikke alene en selv og de, som lever med en, skal dø, men alle de, som kommer bagefter også.»

«Tror De på et liv efter dette?» spurgte Else.

«Ih gud ja, det gjør jeg rigtignok! For det lærer en jo fra barnsbén af. Men fatte det kan jeg ikke.»

«Vilde De gjerne leve efter, De var død?»

«Å nej såmæn. For min dél kunde det være nok med det som er. Men man er jo ikke et respekterligt menneske, hvis om en ikke tror på de dele. Og så herregud — skade kan det jo ikke. — —»

Else så ud pa markerne hvor der her og der lå klatter af sne. Solen var gjemt af tågedisen, som var stegen højere på himlen, og tonen over landskabet var bleven råkold og vinterlig.

«Nu synes jeg, det er kjøligt», sa Else.

«Netop! Ih gud nej, hvor fruen dog er fornuftig. Jeg sad lige nu og tænkte på det samme. Så lukker vi vinduet. Forresten er vi der straks.»

III.

ELSE rulled hækletøjet sammen og putted det ned i sin arbejdstaske. Så læned hun sig tilbage i vognen og lukked øjnene. Når de nu stansed ved kroen, og vogndøren blev lukket op, og Knut pludselig stod foran hende?

Vilde Knut straks mærke, at hun ikke var sindssyg? Forstå i et eneste glimt, at det var en oprørende uret at spærre hende inde i et nyt galehus? — —

Nej, det vilde han sikkert ikke. Han havde jo blindt og fast troet på Hieronimus. Så kunde vel ikke det blotte syn af hende og et par minutters samtale omstøde hans klippefaste tro. Der var jo noget, som kaldtes for de gales lyse øjeblikke.

Men så vilde det være bedre at han ikke var der. Å ja, ja, tusen gange bedre!

Hun var jo desuden så forstenet og forbitret over hans adfærd mod hende siden den dag han forlod hende ved indgangen til sjette afdeling, at hun ikke vilde kunne bekvemme sig til nogetsomhelst forsøg på at forandre hans bestemmelse. Hun vilde formodentlig komme til at sige det samme som til Hieronimus dengang i cellen: Lad mig bare fare. Jo mere, jo bedre.

Å gud nej. Bare han dog ikke var der!

Vognen holdt. Konen rejste sig, og la hånden på Elses skulder: «Her er det.»

Else retted sig op.

I det samme blev vogndøren åbnet. Else fôr sammen med et ryk. Gudskelov, det var portøren, som stod udenfor, og ikke Knut.

Konen steg først ud; så rakte hun hånden til Else, der øjeblikket efter stod på landevejen, og så sig sky om til alle sider. Ingen Knut. Intet at se andet end de bølgeformig flade marker, med skimt af skovbryn gjennem tågedisen, som nu var grå og fugtig. Nogle bondegårde og bygninger her og der, og tilhøjre tæt ved, et lavt, langt hus, over hvis indgangsdør der med store hvide bogstaver stod skrevet: «Gjæstgiversted». Ligeoverfor var der et skur med påskriften: «Rejsestald».

Else pusted ud i lettelse over at Knut ikke var der, for i næste nu at føle skuffelsen som et sugende nag i brystet.

Men inde i kroen vilde han sidde. Der vilde han komme hende imøde, ta hende ved hånden, og be om at få tale alene med hende. Atter igjen følte hun den forrige skjælvende bevægelse krybe igjennem sig, og atter igjen sneg angsten for at se ham sig over hende.

Kusken og portøren begyndte at spænde hestene fra, og konen tog Else ved armen, og førte hende op ad kroens lave stentrappe ind i en råkold stue, der havde en skjænk med mange flasker på den ene langvæg og nogle småborde og stole på den anden. Foran de to små vindusfag stod ligeledes borde og stole. På væggene var der opklæbet annoncer og plakater med storstavede avertissementer, og kolorerede Tuborgflasker. Bag skjænken stod et døsigt fruentimmer i sort strikkevest med korslagte arme over den fremstaaende mave. Der lugted af petroleum, brændevin og stenkulsos, og gulvet var strøet med sand.

Altså heller ikke der nogen Knut.

Konen fik Else tilsæde ved et af bordene. Så bestilte hun to kopper kaffe med wienerbrød.

«Kan jeg ikke heller få et stykke smørrebrød bad Else. «Jeg liker ikke wienerbrød.»

«Ja, jeg véd inte frue. Reglementet lyder på wienerbrød. Men forresten, det kan vel gjøre det samme.»

Straks efter bragtes det forlangte af det døsige fruentimmer.

Else betragted konen, der begjærlig, og i lange drag drak den glohede kaffe af den tykke blårandede kop. Selv måtte hun længe puste på kaffen inden hun kunde gi sig i lag med den.

Døren fra gangen gik stille op og et underligt par kom ind: et fruentimmer med et grønblegt, udmagret ansigt, holdende under armen en grågusten mand i fillede klær og stride hårtjafser strittende rundt om det med tyndt, kort skjæg bevokste ansigt. Fruentimmeret havde revnede mandfolkestøvler, kort blårudet bomuldsskjørt, sort vadmelstrøje, og om hodet et uldent tørklæde, der ganske skjulte håret. Mandens ene bén var fra ankelen til knæet surret ind i en skidden bandage, og han halted stærkt, mens han, støttet til fruentimmeret og med en kjæp i den ene hånd stavred hen til et af bordene, hvor fruentimmeret hjalp ham tilsæde.

Else kég hen på dem. De sad begge to stive og stille og så ret frem for sig.

Det døsige fruentimmer bag skjænken gik hen til dem med en bajer og et snapseglas i den ene hånd, og i den anden en brændevinsflaske hvoraf hun fyldte snapseglasset.

Manden greb med stive fingre i sin lasede vestelomme, og tog op nogle kobbermønter, som han rakte værtinden. Så dråk han snapsen, og satte derpå bajeren til munden, og tømte den på én gang.

Derefter tog han op af bukselommen en liden snadde og en æske fyrstikker. Han stak langfingeren i snadden, så lidt på den, og tændte den. En hæslig stank af brændt træ fyldte straks efter rummet.

Så greb han kjæppen, som han havde stillet ind mellem sine knæ, og fruentimmeret, der hele tiden havde siddet ret op og ned og stirred med et tomt blik, rejste sig øjeblikkelig, tog ham under armen og hjalp ham op fra stolen. Og uden at mælé et ord stavred de så ud af skjænkestuen.

Else rejste sig, og så gjennem vinduet efter dem.

Der gik de henad landevejen, konen med det udmagrede grønblege-ansigt, trækkende med sig den lasede, haltende mand.

«Hvad var det for slags mennesker?» spurgte Else konen, der øjeblikkelig var kommen hen, og havde stillet sig ved siden af hende.

«Nogle vejfarende, som skal til byen. Formodentlig for at søge arbejde.»

«Men hvorfor fik konen ingenting? Hvorfor drak han det altsammen selv?»

«Å ja frue. Manden er jo den vigtigste.»

«Men den stakkels kone! Hun var jo segnefærdig af træthed og sult.»

«Netop! Men sådan er det nu engang her i verden.»

«Hvor kunde De vide at det var snaps og bajer, han vilde ha?» vendte Else sig til værtinden, der havde indtat sin forrige plads bag skjænken.

«Hvad skulde han ellers vilde ha havt,» svarte konen trevent.

I det samme lød der et hyl. En smal dør i tværvæggen bag skjænken gik op, og en 4 års gammel gut kom løbende ind: «Mor, han sla’r mine kyllinger!»

Det døsige fruentimmer tog gutten i armen og føjsed ham med et spark af sit knæ hen imod døren. Men så blev gutten grebet af et voldsomt hosteanfald med hule hikkende lyde. Han kroged sig sammen og faldt næsegrus mod gulvet, mens han blev ved med at hoste og at hive efter vejret.

«Han har jo krampe,» sa Else forskrækket til det døsige fruentimmer, der stod rolig og uanfægtet.

«Å, det er kun denne fjollede kighoste,» fruentimmeret letted liksom modstræbende gutten op fra gulvet og bar ham ud.

«Var det ikke muligt at jeg kunde få komme ind et sted, og gjøre en smule toilette?» spurgte Else mens hun tørred sine fingre i papirservietten.

«Jo værsgod,» konen åbned en dør, der førte ind til et lidet rum med et par senge, og et, med hvid sjirting behængt vaskebord. Derinde stod en dør påklem med udsigt til en uryddig gårdsplads, i hvis ene hjørne der var en åben låge ud til de brune, vide marker.

Konen skjelte til den åbne dør, mens hun tripped Else i hælene og bestandig stod tæt op ad hende. Hun holdt de nervøst skjælvende hænder lidt opløftet, som gjaldt det at være rede til at slå kloen i noget.

«Nu er De igjen bange,» sa Else, mens hun dypped sine fingre i vaskeskålen.

«Å nej, frue. Men en kan jo aldrig vide. Og nu er mine bén så stive og gamle. Før i tiden sprang jeg så let, som jeg véd ikke hvad. Den måtte være tidlig oppe, som skulde rende fra mig,» hun smilte og smårysted hodet.

«De skal ikke ha mistro til mig,» sa Else. «Det er ganske unødvendigt.»

«Netop frue. Men en har jo sin bestilling. Og det er ikke rart, hvis der hænder noget.»

IV.

DE sad atter i vognen, som rulled afsted, Konen strikked, og Else hækled.

Nå ja, så vilde Knut være på Sct. Jørgen. Det var også bedre. For der i kroen i de uhyggelige omgivelser — — Skjønt på Sct. Jørgen fik han vel ikke lov til at se hende. Kroen havde dog vært som et slags neutralt terrain.

«Hvorfor skal fruen egentlig til Sct. Jørgen?» spurgte konen pludselig, og så op fra strikketøjet.

«Ja, sig mig det,» svarte Else og smilte sygt.

«Men har da fruen ikke sin mand ilive?»

«Jo. Men Hieronimus er også ilive.»

«Netop,» sa konen, og lo stille. «Og det er en streng herre.»

«Ja, han har ikke vært god at komme ud for. De må tænke Dem til, han ved ikke gnist af besked om mig, har kun ganske brutalt besluttet» — Else stansed pludselig, og sa til sig selv: Hvad kan det nytte at tale om det til hende, og så tilføjed hun med et suk: «Det er en mærkelig mand.»

«Netop. De er forskjellige frue. Den, vi havde før Hieronimus var nu så mild igjen. Han slap dem ud, bare slap dem ud, når de da ikke var aldeles flyvende gale. Og jeg har ikke hørt, at der kom noget slemmere ud af det. Nej såmæn.»

«Forresten må fruen ikke være så bedrøvet,» vedblev konen lidt efter. «Det går nok godt, skal fruen se.»

«Det går nok godt,» tænkte Else. Ja, hun var jo sluppen levende fra Hieronimus. Men det var et mirakel, og mirakler skete der ikke hver Dag. Hvis nu overlægen på Sct. Jørgen var som Hieronimus — der gik en frysning gjennem hende, og hun følte sit ansigt stivne. Reservelægen på sjette afdeling havde rigtignok sagt at overlægen var så «elskværdig». Men hvilke rygter var der ikke gåt om Hieronimus’ elskværdighed og indsigt?

«Nu skal jeg naturligvis puttes i celle igjen,» sa hun med skjælvende stemme, og rakte uvilkårlig sine hænder ud mod konen.

«Ok nej, fruen kommer ikke i celle,» konen trykked ivrig Elses hænder. «Vær vis på det. Vær vis på det.»

«Men hvordan kan De vide det? Else bøjed hodet, og gråd over konens hænder.

«Hvordan jeg kan vide det? Hvad skulde det være godt for at putte en, som fruen i celle? Nej, vær De blot rolig.»

«Ja men hos Hieroninms, — da jeg gik derned, ante jeg ikke, at jeg skulde i celle, eller at jeg skulde være mellem gale.»

«Ja hos Hieronimus — der er det nu så sin egen sag.»

«Er overlægen på Sct. Jørgen da ikke ligedan?»

«Ok nej nej frue! Han er så jævn og gemenlig, og så rar og god. Han skal nok ikke overfuse nogen, eller gjøre sig mystisk eller stor på det. Aldrig, ikke putter han fruen i nogen celle!» konen frigjorde sine hænder og strøg kjærtegnende ned over Elses arme.

Else tørred sit ansigt, og tog atter fat på hækletøjet.

«Åa ja, ja. Bare hun ikke kom i celle, så fik det endda gå an. Ikke for det — hun frygted ikke mere for at miste sin forstand, selv om hun også kom i celle. Hun var jo vant til det, og skulde nok vide at holde stand. Men hun grued så mindelig for alle de rædsler og lidelser, hun der skulde se på og være med til. Og selv om forstanden holdt ud, så vilde sjælen lide skade, ubodelig skade. Denne fortærende vrede, hun følte over den behandling, hun vederfôres. Hvordan vilde hun vel bli tilsidst? Hendes indre vilde være hærjet, lagt i grus og aske som efter en ildebrand.

«Der er den gamle Domkirke,» sa konen og pegte ud gjennem vinduet tilhøjre.

«Så er vi der vel snart,» sa Else dumpt; hun flytted sig sagte i sædet og så ikke på den gamle domkirke.

«Ja. Om ti minutter.»

De kjørte gjennem en bakket og kroget gyde med små, uregelmæssige huse på begge sider. Så kom de ud på en landevej. Else så gjennem vognvinduet, et stykke borte, et helt kompleks af lyse, vidtstrakte bygninger, hvoraf de fjerneste lå højere oppe, som på terrasser.

«Er det Sct. Jørgen?» spurgte hun.

«Ja. Det er Sct. Jørgen, frue.»

Det var som en flom bruste op inde i Elses bryst og vilde trænge sig frem og ud over hendes læber med et meningsløst skrig. Hun béd tænderne sammen og slog hænderne for ansigtet.

Skulde det være gjørligt at hoppe ud af vognen? Fly fra denne voldshandling? Hvis hun nu kunde være så snedig som de sindssyge var?

Hun titted gjennem de sprigende fingre over på konen, der rolig vikled garn om det sammenrullede strikketøj. Hvis hun nu fort rev vogndøren op, hopped ud og sprang som en gal, og la sig plat ned i en grøft — det dirred og krøb gjennem hendes legeme, men hun rørte sig ikke.

Å disse kvaler hun nu igjen skulde gjennemgå, med nye læger, nye sygeplejersker og nye gale. — Skulde gå der imellem dem som et overgit og udleveret menneske, som en, der ingen havde, ingen andre end sig selv og Hieronimus.

«Nej, nej, nej, det var ikke til at udholde! Hellere døden end dette. Hun tog hænderne fra ansigtet, og retted sig med et ryk.

«Ja, kjære frue, nu er vi der straks,» konen la liksom tyssende hånden på Elses arm.

Else så pa hende med et blik fuldt af smerte og forundring. Så roligt og hverdagsligt hun tog dette, at et medmenneske, som intet havde forbrudt, skulde mod sin vilje sættes i fængsel, holdes under lås og lukke, og det til og med på et sted, hvor kun gale havde tilhuse.

Else blev ved at se på konen, og mens hun så, sank alt til ro indeni hende. Sådan var livet og menneskene. Livet gik sin gang uden at ænse hvor mange søndertrampede og blødende menneskesjæle, det lod bag sig. Og menneskene så ligegyldig til. Hver havde nok med sit.

Bøje sig for det uundgåelige. Bøje sig og takke til at det ikke var endda værre. Hvis hun nu sprang ud af vognen, så vilde der ikke være nogen rugmark til at gjemme sig i, og ikke noget gadekjær til at plumpe ned i, og så vilde den gamle, venlige kone fange hende ind igjen, og tænke, at nu havde hun fåt et nyt bevis på, hvorledes de gale kunde forstille sig.

Nej, der var intet at gjøre. Bøje sig. Ydmigt dukke nakken.

Men at være fældet af en fyr, som Hieronimus! Det var dog for sølle!

Nu var de på en langstrakt, jevnt skrånende bakke. Der var unge, nøgne træer, med stort mellemrum på begge sider, og på toppen af bakken et langt, lavt, hvidt lysende murgjærde med en høj åben indkjørselsport i midten. Bagenfor en anseelig toetages bygning med tårn og sidefløje, og bagenfor denne igjen, højere oppe og ved siderne mange store forskjelligartede bygninger, omgit af haver og åbne rum. Og rundt omkring stort landskab med skov og bakker. Det var som en hél liden verden for sig selv.

Pludselig rykked Else sig hurtig tilbage i vognen.

«Var det nogen, fruen kjendte?» spurgte konen, som på landevejen havde sét en herreskikkelse nysgjerrig kige til vognvinduet.

«Ja, en slægtning af min mand, som er funktionær på Sct. Jørgen.»

«Det skal såmæn fruen ikke bryde sig en smule om. Alleslags mennesker så kommer de her en skjønne dag. Idag mig, imorgen Dig.»

Else bare rokked med hodet. Det var, som sad der en prop i hendes hals.

«Snart bliver fruen fri og frank igjen. Tro De mig.»

V.

DE kjørte ind gjennem en stor portal, og det blev liksom tusmørkt udenfor vinduerne. I det samme holdt vognen.

«Så», sa konen. «Nu er vi der:»

Vogndøren blev åbnet og Else og konen steg ud, og gik op ad nogle trappetrin. Straks efter stod de i et aflangt, etfags venteværelse, hvor der ingen var.

«Hvad skal jeg her?» spurgte Else.

«Nu kommer overlægen straks.»

Else gik langsomt frem og tilbage på gulvet. Sikkert var Knut her, men foreløbig holdt han sig skjult. — Bare dog overlægen kom! Men nu stod han vel og aftalte med Knut.

«Fruen skulde sætte sig,» bemærked konen, som havde tat plads ved bordet foran vinduet. «Det ser bedre ud.»

«Jeg kan ikke,» svarte Else. Med ét stod hun stille og smilte til konen mens hun sa: «Jeg må da forsøge at té mig lidt som en gal. Synes De, jeg skulde gi mig til at skjære ansigter? Eller skulde jeg ha det med at svare «ah bæ» til alt, hvad han siger?»

Konen rysted hodet med en lydløs latter, der bragte hendes skuldre til at dirre og hendes øjne til ganske at forsvinde.

Så blev døren bag fort åbnet. Else vendte sig hastig, og imod hende kom en høj, bredskuldret, kraftig bygget herre i fortiårene med rank, lidt tilbagekastet holdning. Han rakte Else hånden til goddag, og sa med et smil, der strøg som et pust af ro og fortrøstning over hende: «Jeg véd, at De er kommen her under protest.»

«Er De overlægen?» spurgte Else, mens hun betragted hans store, brunlige ansigt med den mørke mustache og de snare øjne, hvis ejendommelige, skarpt undersøgende blik liksom tog hende fangen, og holdt hende fast.

«Ja. Jeg har det uheld. Men begynd nu ikke med at være altfor vred.»

«Ikke på Dem,» svarte Else.

Overlægen nikked og lo, en kort sympatetisk latter, med et smil, som lyste op om de mørke øjne, og gjorde hans mine i høj grad indtagende.

«Og det finder De vel ikke underligt,» vedblev Else, «når De véd, at jeg altså er kommen her imod min vilje, og efter min mening uden rimelig grund. Fejler jeg vel noget på forstandan?» hun vendte sig til konen, der sad og smilte og nikked, og så meget intresseret ud.

«Ikke det fjerneste! Men det finder overlægen nok ud af, som jeg før sa til fruen.»

«Der er frøken Schrader, forstanderinden på kurhuset,» overlægen vendte sig mod en indtrædende, høj smal dame med blankt, brunt hår, der var skildt midt efter hodet og strøget glat ned langs tindingerne. Øjnene var mørke og kloge, og hendes person gjorde et stærkt indtryk af zirlighed og ordenssans.

Frk. Schrader hilste på Else uden at smile, og tog hende i øjesyn med et skarpt, klart blik.

«Følg så med, skal jeg vise Dem om,» overlægen gik mod døren.

«Farvel da,» sa Else og rakte hånden til den venlige, gamle kone, der havde rejst sig op og nejed. «Tak for godt rejsefølge.»

«Å jeg bér så mejet.»

«Hils så mange gange til frk. Stenberg og alle sygeplejerskerne, og fortæl at jeg har vært skikkelig og rolig på turen.»

«Netop. Og god og rar og venlig,» tilføjed konen med sit blideste smil, og nejed atter.

Else fulgte efter overlægen, der rask forlod værelset og steg ned de få trappetrin, foran hvilke vognen før havde holdt. Så gik de gjennem portalen og en dør, som en portner lukked op, og kom ind på en bred lys trappegang, hvis afsats var prydet af en marmorbyste på en mørk sokkel med indskription. De gik op over trappen til en rummelig kvadratformet gang, hvor overlægen åbned en dør, og så befandt de sig på en bred og meget lang koridor, med mange høje vinduer, et par småborde og stole, en vældig magasinovn, mange døre og en løber af teppetøj på gulvet. Else så sig uafladelig om efter Knut.

«Her er lyst og rummeligt,» sa overlægen og stansed foran et af vinduerne. «Dernede ligger haven, og længere borte parken. Udsigten er køn og venlig. Man kan nok trives her. Ikke sandt?»

«Hvis man er her med sin gode vilje,» Else stod ved siden af overlægen og stirred på en række vinduer i sidefløjen. Fra et af disse vinduer vilde Knut kunne se hende, hvis han var derinde. Og han måtte jo være der.

«Det er yderst sjældent at nogen kommer her med sin gode vilje, frue,» sa overlægen. «Det skal De slet ikke tænke på.»

«Men så skulde man da helst være gal, eller idetmindste sindsforvirret. Og ingen af delene er jeg.»

«Så meget desto bedre, frue.»

«For dette her er jo et galehus,» fortsatte Else.

«Et asyl, om jeg må bé.»

«Et galehus,» sa Else energisk.

«Et asyl,» gjentog overlægen.

«Et galehus!»

«Nå ja, ja. Lad os nu ikke straks begynde at skjændes.» Overlægen lo igjen med den forrige korte, elskværdige latter. «Vi skal være skikkelige ved Dem. Deres mand har skrevet et langt brev til mig.»

«Tal ikke om min mand,» sa Else heftigt.

«De har ingen grund til at være vred på Deres mand. Det kan jeg forsikre Dem om.»

«Nå ja, det véd De vel besked om,» sa Else og smilte bittert.

«Ja såmæn véd jeg så, ja.»

35

«Jeg har vel heller ingen grund til at være vred på hr. Hieronimus?»

«Kan De ikke li ham?»

«Li ham?» Else lo. «Jeg elsker ham af hele mit hjærte! Jeg elsker ham sådan, at jeg bærer ham med mig uafladelig, ustanselig ihvor jeg går og står. Tør jeg spørge, kjender De den herre?»

«Javel gjør jeg så. Det er en udmærket mand. Dygtig og fremragende i sin videnskab, som ingen her i landet.»

«Ja, jeg véd det. Derfor gik jeg også til ham,» sa Else med en lyd, som ligned latter.

«Nu skal jeg vise Dem Deres værelse,» overlægen vendte sig fra vinduet og gik, fulgt af Else, nedover den lange koridor, gjennem en åbentstående fløjdør, ind på en kort gang, som beskrev en ret vinkel med den lange korridor, og havde et højt vindusfag. Der var bord, stole, et par klædesskabe, og på væggen ligeoverfor vinduet tre døre med kort mellemrum. På den ene tværvæg en fløjdør.

«De skulde vært på anden pleje,» snakked overlægen, «men det syntes jeg dog. — Nu har jeg skaffet Dem dette,» han åbned den midterste af de tre døre, og de trådte ind i et aflangt værelse med gulvteppe og et dobbelt sæt gardiner. På langvæggen oppe ved vinduet var der en liden sofa med et ovalt bord, og så smalt var rummet, at stolen på den anden side bordet måtte stå sidelæns tæt op ad væggen for at få plads. Så var der en seng og en vaskerservante på samme væg som sofaen, og langs den anden væg en komode, en gyngestol og et bitte lidet rundt bord med korsfod. Fra taget hang ned en gaslampet.

«Her er jo ikke videre lukseriøst,» fortsatte overlægen, «men dog beboeligt. Hvad?»

Else nikked, mens hun tænkte på at den venlige gamle kone dog havde havt ret. Gudskelov. Dette var ikke nogen celle.

«Det var ikke så let at arrangere det, for her er jo overfyldt. Men så fik vi den dame, som bôde her, til at dele værelse med en anden dame, og således gik det. Ja, for anden pleje» — overlægen kneb det ene øje sammen og trak en rynke på næsen.

«Tak», sa Else. «Det var elskværdigt af Dem.»

«Kom, skal jeg vise Dem det øvrige med det samme,» overlægen gik ud af værelset, og Else fulgte efter i sin lange opknappede skindkåbe, boaen over skuldrene og hatten på.

«De skal se, De snart kommer til at føle Dem hjemlig her,» småsnakked overlægen, mens de hurtig gik tilbage over den lange korridor og ned ad en bred og magelig, lidt knirkende trappe, der fra koridoren førte nedenunder.

Dér så det nøjagtig ud som ovenpå. En lang, bred koridor med gulvløber, stole og borde, mange vinduer på den ene væg, og mange døre på den anden.

«Her er dagligstuen,» de stod inde i et rummeligt, hyggeligt møbleret værelse, med mange store planter fremme på gulvet foran det brede, gardinsmykkede vindu, piano, lænestole, rundt bord med aviser og illustrerte blade, noget i rammer på væggene og gaskrone ned fra taget.

«Og her er spisestuen,» det var et rum med langt bord og mange stole rundt væggene.

«Ja, her er pént,» sa Else. «Men jeg vil ikke gå ned mellem de andre. Jeg bér om at få min mad bragt op på mit værelse.»

«Ja, nu for det første. Senere kommer De nok ned.»

«Senere? Skal jeg da bli her længe?»

«Ja, hvis De ikke er artig og god, skal De bli her længe,» sa overlægen smilende.

Midt i sin uendelige forpinthed følte Else sig tryg i denne mands hænder. Reservelægen havde havt ret. Overlægen var et elskværdigt menneske. Og retskaffen. Det kunde Else se på ham. Hans skikkelse minded om en ridder fra middelalderen, og hans smukke faste hånd var som skabt til at gribe om et sværdhefte. Og hvad der var det bedste og mest beroligende: Han var i ét og alt den absoluteste kontrast til Hieronimus.

«Gudskelov, for De slet ikke ligner Hieronimus,» slap det med ét ud af hende.

«Nå, er De nu der igjen med Deres Hieronimus!»

«Ja, for jeg kan slet ikke tænke på andet,» de var gåt ovenpå igjen, og befandt sig atter på den lange korridor. «Overlægen skulde vide hvordan han har behandlet mig. Det er så umuligt at tænke, at jeg aldrig vilde ha kunnet troet det, hvis jeg ikke selv havde oplevet det.»

«Alle sindssyge er vrede på deres læger,» bemærked overlægen.

«Nej,» sa Else. Aldeles ikke alle. Det véd jeg meget godt. Desuden hører De jo, at jeg ikke var, og ikke er sindssyg.»

«Deres mand må ha vært af en anden mening, siden han bragte Dem til Hieronimus.»

Det blussed op i Else. Skulde hun nu atter igjen få høre dette snak om at hun var bleven bragt o. s. v.

«De tar fejl,» sa hun kort, og så fortalte hun om hvordan det hele var gåt til, og om hvorledes hun havde havt det på sjette afdeling, mens hun ved siden af overlægen gik tilbage til sit værelse.

«Ja, jeg kjender det godt altsammen, frue,» overlægen blev stående midt på gulvet med et par fingre af den højre hånd stukket indenfor vesten foran på brystet. «Det kan ikke være anderledes på sjette afdeling. Deri har Hieronimus ingen skyld.»

«Hvem har så skyld!! Var det ikke ham, som modtog mig dér, fandt, det var et passende opholdssted for mig, holdt mig tilbage med magt, trods alle bønner og alle lidelser, og forbød mine nærmeste adgang til mig?»

Overlægen trak på skuldrene: «Nå ja, lad nu Hieronimus ligge. Men nu Deres mand, hvorfor er De vred på ham?»

Else gjorde rede for, hvorfor hun var vred på ham.

«Deres mand har handlet af kjærlighed og omsorg for Dem;» sa overlægen alvorlig. «Det må De gå ud fra som noget, der er givet.»

«En dejlig omsorg den! Gjør mig forresten den tjeneste at ikke nævne min mand.»

«Se nu at finde dem tilrette,» overlægen nikked til farvel.

VI.

DA Else havde tat overtøjet af, kom en bleg og blid ung pige i blåtøjskjole, og hvidt smækkeforklæde. Hun hilste venlig goddag, og stilled en bakke med middagsmad på bordet, hvorpå hun gik igjen.

Else satte sig til at spise. Det var sød suppe og kalvesteg, og hun måtte være meget sulten, for selv sødsuppen smagte tålelig, og hun spiste det op altsammen.

Lidt efter bragte frk. Schrader hende kaffe. Frk. Schrader blev siddende et par minutter og talte med hende. Der var noget stivt og forbeholdent over hende, og hendes kloge, skarpe øjne betragted Else forskende, lidt koldt.

Senere, da den blege, blide pige, som hed Maren, havde tat bort bakkerne, satte Else sig til at hækle i gyngestolen ved det runde lille bord.

Knut havde altså ikke vært der. — — —

Gudskelov, her var vist et roligt sted. Ikke et glimt eller en lyd havde hun sét af, eller hørt fra patienterne. Og overlægen var så sympatetisk og behagelig. Det var jo dog en lykke midt i ulykken.

Men indespærret på ubestemt tid mellem mere eller mindre forrykte, var hun jo dog. Og foran hende stod denne håbløse, opslidende kamp for at hævde sig selv og sin persons uangribelighed. Mellem fremmede, lutter nye og fremmede mennesker. Ak om hun dog havde havt frk. Stenberg og sygeplejerskerne!

Pludselig lød der et uartikuleret skrig fra det ene af sideværelserne, og derpå et underligt højrøstet snakkeri, afbrudt af skingre hvin og en svigtende snappen efter vejret. Det lød som skrig og snak fra et menneske uden gane.

Else var faret sammen med et ryk. Hun lod hækletøjet synke, og sad og lytted, og søgte forgjæves at udfinde om det derindefra var ord med mening i. Det blev ustanselig ved.

Så begyndte en stemme fra værelset på den anden side at snakke højt og vredt, ledsaget af lyde, der lød som klask i hænder, og af dundrende slag i bord og væg. Else rakte hodet fremover for at lytte, og opfanged, at den derinde skjældte og smældte på engelsk.

God damm these pigs, these beasts! I shall bru’is you all together! I wish to see you hanged burned! I wish to see your brains braised, and I shall walk upon your bluddy faces, walk with my heels, and I shall tear you into pieces, and trow your torn limbs trough the windows, into the water, no! into the burning flaming hell itself, you damned pigs and beasts and robbers and rascals!» stemmen var bleven vildere og vildere og mere og mere hvinende; det endte i et brøl og i nogle skraldende slag, for efter et minuts forløb at begynde fra nyt.

Else bøjed sig sammen og gråd. Dette var liksom på sjette afdeling.

Og de vanvittige i begge sideværelserne holdt ustanselig på.

Å denne kval at være mellem sindssyge! Disse oprivende tilstande, der jog hendes sjæl som med piskeslag. Hvor kunde mennesker dømme sit medmenneske til sådant? Atter igjen som dengang på sjette afdeling spurgte hun med vridende hænder sig selv, hvad hun da havde forbrudt, siden hun skulde pines så svarligen. Ingen ro, ingen hvile. Bare angst, uro og forbittrelse. Og søvn — søvn, som hendes hjerne og hele legeme trængte så hårdelig til! Nej, ikke heller her vilde hun få sove.

«Es ist bestimmt im Gottes Rath,

Das ich zu Grunde gehe,»

hun retted sig op, tørred ansigtet og læned sig tilbage i stolen. «Es ist bestimmt im Gottes Rath» — hvad var dette for en remeniscents, hvor hørte de ord henne? Hun husked det ikke, og gad ikke gruble over det. Formåed heller ikke at samle sine tanker under dette vedvarende bulder og skrig fra begge sideværelserne.

«Nogle kar var bestemt til ære, andre til vanære.» Ja ja, i guds navn — hun var et af dem til vanære. Hun var bleven fanget ind og lagt i lænker. Lænker som hun ikke kunde bryde. Altså var hun bestemt til at skulle gå tilgrunde. For aldrig, aldrig! vilde hun falde til ro, og finde sig godvillig i dette! Den oprørske, nagende forbitrelse vilde lægge sig over alt hendes indre liv, mere og mere kvælende, formørke hendes forstand, og bringe hendes tanker til at kredse uafladelig og altid om ét og det samme. Så vilde hun knække sammen tilsidst, og Hieronimus vilde stå med palmer i hænderne og sige: Kan I se, jeg havde ret! Hun er gal, og blir aldrig anderledes.

Døren gik sagte op og et gammelt, forgræmmet ansigt med gråt hår, zirlig kæmmet og opsat, og noget sort kappestel oppe på issen kég forsigtig ind, og så sig om til alle sider. Så smøg gjennem åbningen en liden indsvunden kvinde på filttøfler, indhyllet i et mørkt sjall, hvis frynser nåde kanten af det korte underskjørt. Hun kom langsomt og listende hen til Else og sa med pibende grædestemme: «Nå, så De er den nye patient.»

«Hvem er De?» spurgte Else.

«Ak gud ja, ak gud ja,» péb grædestemmen. «Min søn var her forleden, og da bad jeg ham så inderlig om at måtte komme herfra. Men det nytter ikke noget. Nej, det nytter ikke noget.»

Else så på hende. Hendes ansigt var absolut ikke sympativækkende. Det var som om i disse træk hvert spor at godhed og velvilje var udvisket og forsvundet. De tynde lyse øjenbryn var trukket op i spidse vinkler og de små grå, grumsede øjne, hvis pupiller syntes at være fastgroet oppe i hjørnet, udtrykte kun vrantent mismod. Munden var fuldstændig uden læber, og den fremstående lange hage virked som et nærgående spørgsmålstegn.

«Hvad heder De?» gjentog Else.

«Det er jo ligemeget hvad navn en har, når man er her,» lød det klynkende svar. «Forresten så heder jeg fru Seneke, og jeg går i mit 76de år.»

«Hvad er dog dette for mennesker!» udbrød Else og letted sig angst i sædet. Hendes naboersker holdt fremdeles på, og nu var den ene begyndt at trampe i gulvet med ustyrligt raseri.

«Ak gud ja, det er frk. Hall,» sutred fru Seneke. «Men hvorfor skal hun også lukkes inde? Hun var så flink og rar idag, da jeg så til hende. Det ved gud, hun var.»

«Er hun engelsk?»

«Nej, men hun taler heller engelsk end dansk. Ja, se det forstår jeg mig nu ikke på.»

«Jeg er så hange for hende,» hvisked Else.

«Det behøver De såmæn ikke at være. Hun er så elskværdig, det ved gud hun er. Men på et sådant sted. — De skulde vide hvordan pigerne behandler os.»

«Der var en, som bragte mig middagsmad. — Maren — hun så så sød ud.»

«Sød — sa De sød?» Der kom en sur trækning om fru Senekes mund, og hun snøfted lidt. «Vent nu bare, skal De nok få se, hvor sød hun er. Maren? Hun er en rén djævel; og det er de andre også. Men de har det fra deres overordnede. Medhold i ét og alt. Så kan man jo ikke vente andet. Ak gud ja, ak gud ja! At tænke sig at man skal være her på sine gamle dage. Men man finder ingen trøst. Ikke den ringeste. Ingen forstår en» — fru Seneke trak det mørke sjall tættere om sig og gik listende mod døren. Så vendte hun om og kom tilbage. «Sig ikke, at jeg har været inde hos Dem,» péb hun bedende. «For guds skyld, sig det ikke.»

«Nej,» sa Else. «Men hvad skulde det dog kunne gjøre?»

«Å, De véd ikke besked,» fru Seneke kom tæt hen til Else og greb hendes hånd: «Lov mig at De ikke siger noget.»

Else loved det.

«Ja, for De véd ikke,» fru Seneke hytted med sin magre, gule hånd. «Det er rene djævle allesammen. Rene djævle,» blev hun ved at mumle, mens hun lydløst forlod værelset.

Else blev siddende i gyngestolen ret op og ned, mens hun forpint hørte på naboerskernes støi, der nu syntes at være i aftagende. Tårerne løb hende langsomt ned over kinderne.

«Nå frue, hvorfor så mismodig?» overlægen kom ind og satte sig i sofaen ligeoverfor Else.

«Hun er stokdøv den ene,» fortsatte overlægen til svar på Elses klage. «Fru Henderson stakkel. Et godt og skikkeligt menneske. Snakker bare med sig selv.»

«Men disse hyl, hør!»

«Hun kalder på Frants. Det er hendes mand. Og den anden derinde er vred.»

«På hvem?»

«Mest på mig,» svarte overlægen med den korte latter, der klædte ham så godt. «Det er hendes sygdom.»

«Bare de ikke kommer ind her,» Else rokked fuld af uro frem og tilbage på stolen.

«Ikke tale om det. Forresten kan det nok være, at de kommer til at forstyrre Dem noget. Men der var intet andet værelse,» det sidste kom i beklagende tone.

«Hvorfor skrev de så ikke, at De ikke havde plads for mig?»

«Så var de bleven endda længer hos Hieronimus,» overlægen så på Else med sit snare, skarpe blik, hvori der nu var som et glimt af skjælmeri.

Denne bemærkning gav Else anledning til atter at fortælle om Hieronimus. Overlægen bøjed af, og vilde lede samtalen hen på andre ting, men Else vendte stadig tilbage til det samme.

«Nu skal De ikke mere snakke om Hieronimus,» udbrød tilsidst overlægen. «Det kjeder mig!» hans tone var bestemt men i øienkrogen sad der som et smil.

«Ja naturligvis. Det forstår jeg nok,» Else rejste sig og gik lidt på det smale gulv. «Men hvorfor vil De ikke høre på mig, og svare mig, og gi mig ret i hvad jeg siger? Hvis De gjorde det, vilde jeg vel bli færdig engang.»

«Nu skal De blot tænke på at De ikke er hos Hieronimus, men hos os, der vil være så rare og gode ved Dem. Tror De ikke, at vi vil det?»

«Jo,» svarte Else, og satte sig igjen. «Men hvad kan det hjælpe? Jeg er og blir jo dog et indespærret menneske.»

«De skal slet ikke føle Dem som indespærret her. Hvis De ikke holder af at døren er aflåset om natten, skal den være uaflåset. Vindusskodderne ligeledes, og kakkelovnsdøren. Alt skal De få som De selv vil. Ønsker De at gassen skal brænde om natten — værsgod! Vi vil gjøre alt, for at De skal befinde Dem vel.»

«Mange tak,» sa Else. «Jeg vil sætte stor pris på alt det.»

«Og den avis, jeg holder, skal De få, gjerne straks den kommer. For jeg har dog ikke tid at læse den før senere på dagen.»

Else takked atter.

«Så blir De nok god og skikkelig. Ikke sandt? Og så gir De mig en hilsen med til Deres mand, når jeg nu rejser ind på fredag?»

«Nej,» sa Else hårdt.

«Nå ja, der er længe til fredag. De kan vel forandre sind.»

«De kjender mig ikke,» mumled Else. «Og De véd jo heller ikke hvad der er foregået.»

«Jeg véd at Deres mand fortjener at få en hilsen.»

Else stirred stift frem for sig. Det var med ét faldt hende ind, at Knut alligevel var her, og at overlægen ved sit snak om ham vilde forberede hans tilsynekomst. Hun havde jo i det brev, hun sendte fra sjette afdeling, bedt så indtrængende om at han skulde forunde hende en eneste samtale, før han overgav hende til det nye fængsel. Hvor kunde han nægte hende det? Om hun så havde vært ham det ligegyldigste af hans medmennesker? Nej, han måtte være her. Hvorfor sagde dog overlægen ikke noget? Spørge kunde hun ikke.

«Hvad tænker De så dybt på, frue?»

Else tog sig sammen, og ånded op. Så sa hun: «På det, jeg skal skrive om Hieronimus, når jeg engang slipper herfra?»

«Skrive — skal De skrive?»

«Ja, De kan tro, jeg skal skrive.»

«Det skulde De ikke, frue. Det kommer blot til at gå ud over Dem selv,» der var noget overlegent-medlidende i overlægens tone.

«Kun døden kan hindre mig i at gjøre det,» var Elses svar.

«Hvad virkning har den slags historier,» vedblev overlægen velvilligt tilrettevisende. «Kun at forfatteren får latteren over sig, eller i bedste fald blir gjenstand for medynk.»

«Den medynk skal jeg bære.»

«De har jo dog sét så mange eksempler på det. Den art stormløb fælder ikke en autoritet som Hieronimus. Forresten, for Hieronimus og os andre blir det jo kun morsomt at læse, men for Deres egen skyld. — Det er ramme alvor.»

«De kan lige godt be regnen holde op at falde, eller elven vende om og løbe op over fjeldet,» sa Else roligt.

«Nå ja, De og Deres landsmænd —» overlægen lo. «Stædige og iltre, hvad, frue?»

«Ja gudskelov. Såpas stædig og ilter er jeg da.»

«Ja, så vil jeg sige Dem godnat, frue. Hvordan er det med søvnen? Plejer De at få kloral?»

«På sjette afdeling fik jeg i massevis. Men jeg vil helst slippe, for jeg sover så alligevel ikke.»

VII.

ALTSÅ dog således. Knut havde ikke vært der. — —

«Værsgod.» — Maren kom med Elses aftensmad.

«Kan De ikke bé dem være stille,» bad Else, og pegte til begge sider.

«Det nytter ikke noget,» smilte den blege, blide Maren. «Og de gjør heller ingen fortræd. Fruen skal ikke være bange.»

«Er de aldeles vanvittige?»

«Å langtfra! det er de da ikke,» svarte Maren tøvende og trak sig hen imod døren.

«Jamen, de har da ikke sin forstand?»

«Ikke sådan aldeles,» sa Maren med det samme tøvende tonefald, og med halvt forlegen, halvt modstræbende mine. «Men det har jo ingen, som er her,» hun skotted til Else med et underligt smil, og smutted hurtigt ud.

«Det har ingen, som er her.» — Nej, naturligvis. Derfor vilde den skikkelige, lille Maren ikke indlade sig med hende. Hvor kunde hun også hvert øjeblik glemme, at hun skulde være sindssyg, og gi sig til at tale og spørge som et andet menneske, tårerne drypped i Elses the, mens hun drak den, og faldt på de skårne smørrebrød, der havde en tykkelse, som var de bestemt til sultne skolegutter.

Snart var hun færdig med at spise. Hun skjøv bakken bort, og tog atter sit hækletøj. De pinefulde tanker blev liksom mindre virksomme, når hun havde et arbejde mellem hænderne.

Det banked på døren, og en høj yngre herre trådte ind. «Godaften,» hilste han. «Mit navn er Vibe, og jeg er reservelæge her.»

Else rejste sig og rakte hånden. Herren havde et blegt skjægløst ansigt, halvblondt hår, og gode, stilfærdige øjne. Else følte sig behagelig berørt af den finhed, der var udbredt over hans væsen og person.

Dr. Vibe talte om den lange, kjedelige kjøretur, var glad over at vejret havde været pént, og håbed tilsidst at hun vilde finde sig forholdsvis tilfreds på Sct. Jørgen.

«At ha vært på sjette afdeling er ialtfald en god forskole,» svarte Else, og så gik det løs med Hieronimus.

Liksom overlægen, forsøgte også dr. Vibe at få hende til at tale om andre ting, men det lykkedes kun øjebliksvis. Dr. Vibe hørte høflig efter, men svarte ingenting.

«Nu skal jeg forresten holde op,» sa Else tilsidst og slog ud med hånden. «Det kan jo ikke være morsomt at høre på.»

«Åh —» dr. Vibe smilte imødekommende, og hans mine sa: Det skal De ikke bryde Dem om.

«Nej men jeg kan ikke» udbrød hun så, og rejste sig. Jeg må tænke på ham, og jeg må tale om ham,» hun tog atter plads.

«Når der nu er gået nogen tid, skal De se, De kommer bort fra det,» trøsted dr. Vibe.

«Ja, med guds hjælp,» sa Else. «Forresten, vist ikke sålænge jeg sidder her. Det er jo hans værk at jeg er her. Ja, at et menneske ustraffet skal kunne gjøre sligt! Så’n som han dertil har behandlet mig, hånet mig, ansét mig for en løgner, for en misdæder. — Uf nej, nu er jeg jo begyndt igjen,» hun la hånden over munden, og rysted hodet.

«Hvis De ønsker at læse det blad, jeg holder, skal jeg hver dag sende det op til Dem, straks det kommer. Her er jo også blade på kurhuset, men dem er der jo så mange om.»

Else takked og fortalte, at overlægen også havde lovet at sende sin avis. «Det er rigtignok noget andet her, end der hvor jeg kommer fra,» tilføjed hun smilende.

«Så skal jeg nok forbedre mig med hensyn til at snakke om Hieronimus,» vedblev Else, da hun gav dr. Vibe hånden til godnat.

Men da frk. Schrader på sin aftenrunde var inde for at se til hende, havde hun allerede glemt sit løfte og snakte atter om Hieronimus.

Siden kom Maren, og mældte at det var sengetid. Else la straks hækletøjet bort, og klædte sig af. Da hun var kommen iseng fik hun kloral af Maren, som derpå skrued gassen lidt ned, og bemærked at overlægen havde sagt, de ikke skulde slukke hos Else, hvis hun ikke vilde ha det.

«Slukker De gassen hos de andre?» spurgte Else.

«Ja. Alle de andre ligger i mørke.»

«Er de ikke bange?

«Det har de ikke forstand til.»

«Tror De ikke disse to, fru Henderson og frk. Hall eller hvad de heder, blir rolige til natten?»

«Jo en tid ialtfald. Godnat frue.»

«Godnat,» tænkte Else. Godnat? — Hvorlænge skulde det vel vare til hun fik en god nat? Om hun nogensinde mere fik det? — Idetheletat nogensinde mere blev menneske efter alt dette.

Å disse våndefulde tanker, og denne tyngde over brystet, og disse knugende suk, der hvert øjeblik arbejded sig op i hende. Og så uroen omkring hende. Fra fru Hendersons værelse lød det som når en hund snapper efter fluer, og indimellem kom de uartikulerte lyde, der ligned snak, og af og til dette hyl, som overlægen havde sagt, var et råb på Frants. Forresten var det stilnet noget af, lød mattere og undertiden liksom hendøende. Også frk. Hall var mindre voldsom, gudskelov. Se så, der begyndte frk. Hall at synge, men stemmen var ikke så ilter og gneldrende som før, da hun skjændte.

Forresten, hvorfor skulde hun la det pine og plage sig således? Hun var jo vant til 1000 gange værre ting. — En gysen rysted hendes legeme ved mindet om hvad hun havde gjennemlevet på sjette afdeling, og uvilkårlig folded hun hænderne og mumled: Gudskelov at det ialtfald er forbi.

Nu nynned frk. Hall på en engelsk vuggesang, og med ét fløj Elses tanker til Tage, som hun hele dagen kun vagt og halvt ubevidst havde tænkt på.

Nu lå han og sov derhjemme i sin lille seng, og vidste intet om hvordan der handledes med hans mor. Vidste ikke for kummerstårer hun måtte græde over ham og sig selv. Skulde hun mon nogensinde se ham igjen? Og i så fald, under hvilke forhold? Else gråd og gråd, men tårerne bragte ingen lindring.

«Jeg takker gud for dem, han har gjemt,» havde den venlige gamle kone sagt i vognen, da talen var om hendes børn. Ja, sandelig, Else forstod i denne stund at en mor kunde tænke sådan. Hvis Tage nu havde vært død, så vilde hun ikke også havt ham at længes efter og at være bekymret for, og så vilde byrden over brystet ikke ha vært så tung som nu. Og desuden, der gaves et slags trøst i dette, at vide med vished, at ens børn ikke skulde komme til at gjennemgå noget af det onde, jordlivet kunde bringe.

Hvis hun nu, mens hun var på Sct. Jørgen fik vide at Tage var død — — Vilde det kjendes som en lettelse?

Hun så ham ligge i sin lille kiste med hvid natkjole og en buket vilde gåseurter mellem de små fingre, der endnu i døden var runde og buttede, og det var med ét som noget knækked sammen inde i hende. Hurtig sad hun oprejst i sengen, og hulked, mens hun bed i sit lommetørklæde.

Nej, nej, nej! Tage måtte ikke dø! Hun kunde ikke udholde, at hans søde øjne skulde være lukket for bestandig med mørke ringer og tykke gule låg, at den smilende, fyldige barnemund skulde stå halvåben med sorte, små pletter på overlæben, at den muntre lille næse skulde være skarp og blåhvid med indsunkne vipper, at det krøllede hår skulde klæbe dødt og fugtigt om den åbne pande. Sådan havde hendes lille brôr set ud, da han var død af strubehoste, og lå i kisten, som var overstrøet med blomster. Å hvor hun husked, og altid havde husket det syn! Og da de dækked ham til med det udhugne lagen, og hun var bleven ført ud af stuen og fra sideværelset havde hørt de hule hammerslag på kistelåget, da havde hun, den 14års pige grædt, så hun trôde og ønsked, at hun skulde græde sig tildøde, og hun havde vært vis på at hun aldrig kunde få en glad time mere. Og sorgen havde holdt sig frisk længe, længe, hele året rundt. Hun var daglig gåt på kirkegården, med blomster til graven, og mange år efter kunde mindet om denne lille brôrs, af døden så grufuldt forandrede ansigt, pludselig bringe en sådan smerte op i hende, at hun måtte skynde sig bort fra dem, hun var sammen med, gjemme sig etsteds, og græde. Ja, endnu den dag i dag kunde det stinge hende i hjærtet, når en eller anden tilfældighed bragte hende til at tænke derpå.

Nej, nej, Tage måtte ikke dø! Alt andet heller end dette. For at kjøbe ham fri fra at bli spigret ned i den kolde, sorte kiste, vilde hun med glæde finde sig i at holdes indespærret resten af sit liv. Ja, endog gå i celle mellem de vanvittige, og selv bli den allervanvittigste.

«Et kar til vanære.»

Hendes lommetørklæde var aldeles gjennemblødt af tårer. Stille listed hun frem af sengen og fandt et nyt i sin vadsæk.

Da hun atter lå på puden var det liksom blet vindstille indeni hende. Og så mærked hun at der ingen lyd mere hørtes fra naboerskerne. De havde længe vært rolige, faldt det nu hende ind.

Hun vendte sig mod væggen med et længselsfuldt ønske om at kunne sove. Kanske det dog vilde lykkes. Om blot en time eller to. Hun var så træt, så dødsens træt.

VIII.

MEN Elses håb om søvn gik ikke i opfyldelse. Efter nogle minutters forløb gav det et ryk i den syge tand, og så begyndte den at værke med en ilter, huggende hamren.

Hun trak uldteppet op over kinden, ånded ned i det, for at frembringe varme, og lå ganske stille.

Men smerten blev bare værre. Tilsidst sad hun oprejst med hodet mellem hænderne, og vånded sig dæmpet.

Også dette kunde hun takke uhyret Hieronimus for. Havde han ladt hende få en tandlæge, så vilde hun vært fri ialfald for disse smerter.

Var der ikke noget, som hed myndighedsmisbrug, og gaves der ikke straffebestemmelser desangående? Hvis så var, skulde Hieronimus straffes.

«De skal ikke være kjed over at De har fåt tandpine,» det havde vært den i sandhed trøstefulde trøst reservelægen på sjette afdeling havde forundt hende. Hun mindedes anekdoten om Yankeen, der af juryen var bleven frikjendt, da han stod anklaget for at ha slåt ihjel en mand, som, mens han vånded sig under tandpinesmerter, havde sagt: Du skal blot la være at tænke på det.

Nu kunde hun kanske fåt et par timers søvn, og nu skulde hun sidde her og lide så aldeles meningsløst forfærdeligt. Hun blev ved med at jamre sig, mens hun rokked hodet frem og tilbage.

Da gik døren lydløst op, og ind gled en umådelig lang og tynd kvindeskikkelse, hvis hode var indhyllet i et sort tørklæde, frem af hvilket der stak et skarpt, voksgult ansigt. Et nøgleknippe hang ved hendes side, og i et bånd en tændt lygte, der dingled nede ved kanten af hendes lange forklæde. Som en af nornerne forekom hun Else, mens hun stiv og smal nærmed sig sengen.

«Hvad er det, som fejler fruen?» hvisked hun.

«Tandpine.»

«Hm. Det var da slemt. Skal jeg gi fruen et varmt omslag?»

«Ja tak. Men hvem er De?»

«Nattevagten.»

Nornen forsvandt ligeså lydløst som hun var kommen, og var snart efter tilbage med et dampende vandfad, og vat og gummilærred hængende over armen.

«Så,» sa hun, da hun stille og omhyggelig havde pakket ind Elses hode, og gjort bandagen fast med Sikkerhedsnåle. «Måske det kunde linde lidt. Jeg skal se ind igjen om en timestid.»

Da nornen efter timens forløb kom tilbage, sad Else atter oprejst i sengen, og vånded sig som før.

«Hjalp det ikke?» hvisked nornen.

«Jo, en stund. Men nu er det begyndt igjen.»

Nornen forsvandt atter og kom atter tilbage med det dampende vandfad.

«Mange tak,» sa Else, da hun havde fåt det nye omslag på. «Hvor De er snil. Men det er synd, at De skal ha så megen ulejlighed nattens tider.»

«Nej,» hvisked nornen. «Ingen ulejlighed. Jeg går jo vagt alligevel. Og hvis det bare kunde hjælpe fruen.»

«Går De vagt hver nat?» spurgte Else, der hvisked liksom nornen.

«Ja. Jeg skal sé ind igjen om en stund. Så kan fruen få et omslag til.»

Else havde neppe lagt sig tilrette, før damen derinde, frk. Hall, hvis seng måtte stå klods op ad væggen ved Elses seng, rejste sig overende, så det knaged, og gav sig til at skjænde og forbande på engelsk. De styggeste skjældsord kom skrigende, og så klasked hun i hænderne og dundred på væggen.

Else var faret sammen i skræk, men så mærked hun med ét, at smerten i tanden var blet borte, og søgte at trøste sig med den tanke at angsten dog havde magt til at fordrive tandpinen.

Et øjeblik efter tog fru Henderson fat, værre end før. Det var som om søvnen havde git hende nye kræfter.

Else lå og stirred håbløs op på den store, lyserøde papirroset, der, for at skjærme hendes øjne, formet som en solsikke, var hængt udenpå gaskuplen.

Så kom nornen tilbage. «Nu,» hvisked hun, «hvordan går det?»

«Jo tak, tanden er bra. Men hør på dette!»

Nornen så uforstående på Else. «Å, de derinde,» sa hun så. «Hvad gjør det?»

«Det er jo umuligt at få sove,» stønned Else.

«Hør ikke på dem,» beroliged nornen.

Atter tænkte Else på historien om Yankeen.

«Hvordan skal jeg bære mig ad med ikke at høre på dem, sa hun halvt grædende. «Og så er jeg så forfærdelig bange for dem.»

Nornens ansigt fik et udtryk af medlidende forundring, der liksom lyste lidt over det ubevægelige ansigt.

«Det behøver fruen nu slet ikke at være. De er jo lukket inde, og desuden, så gjør de ikke en kat fortræd.»

«Men kan De ikke gå ind, og bé dem være stille?»

«De blir kun værre da. Nu er det bedst, jeg slukker gassen.»

IX.

«GODMORGEN frue, hvordan har De det?» lød en travel stemme.

Else fik øjnene halvt op, og så søvndrukkent på frk. Schrader.

«De har jo havt tandpine, og ikke sovet, siger Sibylle.»

«Sibylle?»

«Ja nattevagten. Hun, som har git Dem omslag.»

«Men nu sov jeg. Gud gi, De dog ikke havde vækket mig.»

«Klokken er snart syv. Nu kommer Maren, og lægger i ovnen; så får De the, og så må De op. Hvis De da ikke foretrækker at bli liggende,» frk. Schrader nikked og gik.

Nej, Else foretrak ikke at bli liggende. Hun havde havt nok af det paa sjette afdeling. Men nu var hun så søvnbetynget. Snart syv! Så havde hun altså kun blundet en halv times tid, for længe efter at nornen havde slukket gassen, var hun bleven holdt vågen af sine naboersker. Hun vendte sig mod væggen og døsed hen, men blev straks skræmmet op af at nogen kom ind, og begyndte at rage og rasle med kakkelovnen. Hun lå ganske stille, og håbed på at når dette var overståt, hun da atter skulde døse hen, hvilket hun også gjorde. Men så kom Maren med theen og sa højt og vækkende: «Værsgod frue.»

Else vendte sig sukkende om, og sa til Maren, at hun 1000 gange heller vilde ha undværet theen.

Maren forklarte at det gik ikke an. Klokken ½ 11 kom stuegangen, og så skulde værelserne være gjort istand, patienterne ha spist frokost, osv.

Da Else havde klædt sig på, gik hun ud på den lange koridor og spaserte frem og tilbage på løberen. Hun gik langsomt, lidt vaklende, for legemet kjendtes så tungt, og knæerne var så kraftløse. Dørene ind til værelserne stod næsten allesammen åbne, og Maren og en anden pige var i travel virksomhed med lange fejekoste og støveklude. Nogle af værelserne var tomme, i andre lå patienterne i sine senge.

En ung pige med et rent og pillent ydre, lyst, glat hår, opsat i en sirlig nakkeknude og et let, skotskternet sjall over skuldrene viste sig på gangen, og gav sig til at trave op og ned. Hendes grå kjole af blødt uldent stof var så kort forneden at de lange, smale fødder og de tynde ankler vistes. Det lille lyse hode sad på den spinkle hals som på en fremstrakt stilk, og hun skotted med de frygtsomt spørgende barneøjne nysgjerrig til Else, hvergang hun på sin marsch nærmed sig hende. Tilsidst slog hun følge med Else, men holdt sig dog et skridt bag hende. Else, der kunde mærke at den unge pige pønsed på at tiltale hende, vendte hårdnakket hodet til siden, og gjorde hvad hun kunde for at bli kvit hende: sagtned sine skridt, gik hurtigere til, stod undertiden hélt stille. Men den unge pige gjorde trolig ligeså, og vedblev at følge hende.

«Jeg kan ikke like at hun dér, går i hælene på mig,» hvisked Else til Maren, der ved et bord nede i hjørnet af koridoren sysled med en vældig stabel smørrebrød på et stort fad.

«Så skal jeg sige det til hende,» svarte Maren, mens hun hurtig fordelte smørrebrødet på talerkener.

«Å nej lad være! Hun sér så snil ud, stakkeren.»

«Nu skal De ned til frokost frk. Thomsen,» sa Maren, og vendte et øjeblik ansigtet mod den unge pige, der var blet stående et skridt borte.

Frøken Thomsen svøbte sjallet tættere om sine arme, og slog på nakken med et gjep der sa: Pas Du Dig selv.

Idetsamme lød der en klokke etsteds fra.

«Nu ringer de!» råbte Maren højt til den unge pige, der lidt efter drejed sig på hælen, og langsomt forsvandt fra koridoren.

«Er hun døv?» spurgte Else.

«Ja, hun hører ikke stort.»

«Stakker. Det er jo rént et barn.»

«Hun er da 27 år,» svarte Maren med sit sædvanlige blide smil.

«Er det muligt? Hun sér så barnlig og god og skikkelig ud.»

«Å, hun er nok ikke så god,» nikked Maren.

«Er hun da ondskabsfuld?»

«Sommetider. Nu sætter jeg ind Deres frokost, fru Kant.»

— Nej, disse tykke stykker! Else løfted på smørrebrødene, da hun sad ved frokostbakken på sit værelse, og havde ikke lyst til at gi sig i lag med dem. Med ét fik hun en idé. Hun gik ud til Maren og bad om at få låne en kniv. Maren så lidt tvivlrådig ud, men rakte hende dog det forlangte. Med kniven kløved Else smørrebrødet efter fladen, så det blev mindre end halvdelen så tykt, og da smagte det udmærket.

«De er nok så sød at gi mig en kniv både aften og morgen,» sa hun til Maren, da denne kom efter bakken, og Maren mente at det kunde der intet være til hinder for.

Straks efter var overlægen der, og Else fortalte om natten.

«Ja, jeg véd det nok. Tandpine er en farlig plage. Men nu får vi se, hvad vi kan finde på.»

«Det er næsten værre med de to naboersker,» sa Else.

«Ja vel ja. Men bi nu lidt. Når dagene længes plejer frk. Hall at bli bedre. Vi har havt hende her i 14 år. Om sommeren blir hun sendt hjem et par måneder, men til efteråret kommer hun ufravigelig tilbage.»

Når dagene længes, tænkte Else. Mens græsset grôr, dør koen.

«Og fru Henderson derinde falder nok også til ro senere, skal De se. Bare vær ved godt mod, fru Kant.»

«Jeg kan ikke,» mumled Else. «Det er så forfærdeligt, at jeg skal være her.»

«Å snak,» opmuntred overlægen, som havde tat plads i den lille sofa, mens Else sad på stolen ved vinduet, klemt inde mellem væggen og bordet. «Vi er jo gode ved Dem. Vil De skrive breve, værsgod! Kommer her breve til Dem, skal De få dem, uden at jeg åbner og læser dem iforvejen. Vil De ha besøg af Deres mand, så skriver jeg øjeblikkelig efter ham.»

«Det véd De jo, at jeg ikke vil.»

«Nå ja, så lar jeg være. Men en hilsen.— Nej, nej, så bér jeg ikke om nogen hilsen,» afbrød overlægen sig selv, da han så Else urolig bevæge sig på stolen.

«De ser jo, De får det som De vil ha det,» vedblev overlægen i elskværdig tone. «Maden op på Deres værelse og alting. — De burde nu forresten gå ned. De er rolige og rare, de som spiser dernede.»

«Nej tak,» sa Else. «Jeg bér om at få slippe.»

«Er der noget, De ønsker — et æg til frokost, et glas mælk nu og da, hvidtøl til middagsmaden — bare sig til.»

«Ja tak,» sa Else. «Jeg føler mig så ussel og mat.»

«Vi skal også gi Dem noget jernmikstur. Det hjælper på kræfterne. Og så må De ud og spasere.»

«Jeg kan gå på koridoren derude. Der er jo luftigt og godt.»

«Ja for det første. Og læsning, vil De ha noget læsning, så sig bare til. Vi har et helt bibliothek.»

Else svarte ikke. Hun sad og tænkte på den uhyre forskjel mellem overlægen og Hieronimus. Rent mekanisk tog hun med hænderne om ansigtet og virred lidt med hodet.

«Er det tanden igjen?»

«Nej, det er Hieronimus. Ikke engang en tandlæge lod han mig få! Det hører da vel ikke med til behandlingen af formentlig sindssyge, at de ikke skal ha hjælp for legemlige smerter?»

«Nå, er De nu der igjen,» overlægen lo og trued til Else. «Skal vi ikke slutte en overenskomst, som går ud på, at De ikke mere nævner den herres navn i mit påhør?»

«Jeg vilde ikke kunne holde det,» sa Else.

«Når De nu sætter en fast vilje ind på det, hvad?» overlægen gjorde sig morsk, og rynked sine bryn.

«De skulde vært dernede og sét på!» råbte Else. «Bare det, at han altid trode, jeg løj! Jeg, som var kommen derned for at sige ham al mulig sandhed. Hvor kan en syg bli hjulpen uden at sige sin læge sandheden?»

«Nej, nu går jeg,» overlægen rejste sig smilende. «Lad mig nu finde Dem i bedre humør når jeg kigger ind til Dem iaften.»

— — I bedre humør. — Hm, hvordan skulde hun kunne bli i bedre humør, så længe hun var her? Men gudskelov for overlægen. Hun begyndte at holde af ham.

X.

EN timestid senere kom der atter stuegang. Det var reservelæge nr. 2, en lavstammet herre med tykt hår og store, lidt svømmende øjne. Han hed Sejer, og var fulgt af frk. Schrader. Else gjengjældte hans goddaghilsen, og svarte kort på hans spørgsmål.

«Her finder De Dem da udmærket tilfreds?» bemærked dr. Sejer efter at ha ståt lidt og i taushed betragtet Else.

«Ja,» svarte Else i irriteret tone. «Jeg har aldrig i mit liv moret mig så godt som her.»

Dr. Sejer så betuttet ud. «De fleste patienter plejer at befinde sig vel her,» sa han stødt. «Og det er der da også al mulig grund til.»

Else kneb læberne sammen og vilde ikke svare, men mod hendes vilje undslap de ord hende: «Véd De da ikke, at jeg er kommen her imod min vilje?»

«Det er jo Deres fejl,» bemærked dr. Sejer medynksfuldt.

Else, som havde vendt hodet bort, sendte ham fra siden et utålmodigt blik, og opfanged i det samme et glimt af frk. Schraders ansigt, hvis mine syntes at sige: Hvor kan De dog plage hende med slig snak?

Hun drejed hodet helt om mod frk. Schrader og fik et så strålende venligt og forståelsesfuldt blik, at hun rent glemte sin irritation på dr. Sejer.

Dr. Sejer stod lidt og snakte om at det var hendes pligt at være glad og taknemmelig o. s. v. Da Else intet svarte, gik han omsider, fulgt af frk. Schrader, der vendte sig i døren, og nikked til Else.

Om eftermiddagen da Else lå sammenkrøben på den korte sofa for at forsøge på at få en blund efter middagsmaden, kom fru Seneke listende ind. Hun var i det samme antræk som aftenen iforvejen, og ansigtet så om muligt endnu mere vredt og forgræmmet ud.

«Jeg vilde bare høre hvordan De har det,» sa hun pibende. «Nej bliv kun liggende,» vedblev hun, da Else rejste sig overende.

«Jo tak,» sa Else.

«Hvad synes De så om overlægen og frk. Schrader?»

«Udmærket.»

«Nå sådan,» fru Senekes ansigt blev eddikesurt. «Nå, så De er af den slags. Ja, jeg skal vist ikke plage Dem mere med at se ind til Dem,» hun vendte sig og gik på sine lydløse filtsko mod døren. Der drejed hun hodet tilbage og tilføjed: «Ikke såmeget som en stol til at sidde på, byder De en gammel dame,» og så var hun væk.

Else la sig tilbage og krøb atter sammen i sofaen. — Opmuntrende omgang hun havde. Knut som havde ment at hun ikke vilde kunne finde sig i at være mellem hysteriske fruentimmer på en privatklinik!

Nej, det var umuligt at ligge der længere, så kort som sofaen var. Else rejste sig og gik ud og spaserte på koridoren, og straks var den unge pige med det pilne ydre og den korte kjole efter hende. Else lod som hun ikke så hende, men da den unge pige ihærdigt blev ved med at følge hende i hælene, gik hun hen til et af vinduerne, hvor hun stilled sig op med ryggen til koridoren.

Et øjeblik efter mærked hun, at den unge pige stod bag hende.

«Hvad vil De?» spurgte Else pludselig, og vendte sig om.

«Jeg heder frk. Thomsen,» sa den unge pige; hun trykked med grimasagtige mundbevægelser ordene ud af sig, og den snøvlende stemme var lav og klangløs. «Hvad heder De?»

Else nævnte sit navn, mens frk. Thomsen anstrengt stirred på hendes mund.

«Vil De ikke gå ned lidt i haven?» spurgte frk. Thomsen efter at ha gjentat Elses navn. «Jeg skal følge Dem.»

Else rysted hodet.

«Ikke, he? Det skulde De dog. Man trænger til luft. Jeg går ned hver dag. De skulde også gå ned, og spise ved bordet. Så kan man forsygne sig med de bedste stykker, drikke mælk og finne sig et saftigt stykke kød. Kan De lide maden her?»

«Jeg har jo vært her så kort.»

«Den er ækel, ikke? Men nede ved bordet kan man dog tage, hvad man vi ha. Jeg skyndner mig altid og griber de bedste stykker. Hvorfor skal De være her?»

«Å jeg véd ikke.»

«Blev De narret herned. — Ikke? Det gjorde jeg. De sa, vi skulde kjøre en tur, og så pludselig var vi her.»

«Havde De da vært syg?»

«Ikke det ringneste. Men jeg er et fænomen. Hys,» hun slog sig pludselig med pegefingeren på munden. — «Ikke sige, at jeg har talt til Dem. Hører De, De må ikke!»

«Nej,» sa Else.

«For det er sådant et grusongt rak.»

« Hvem ?»

«Overlægnen, frk. Schrader, allesammen, ishj, æh,» frk. Thomsen rakte ud en lang, tynd tunge.

«Kom ing og se hvor jeg bor. Vil De?» frk. Thomsen la hodet lidt på skjæve og hendes frygtsomt spørgende barneøjne fik et rørende udtryk. «Å jo, gjør det,» vedblev hun, og tog om Elses arm. «Jeg kan så godt lide Dem. De ser så rar ud.»

Else gik modstræbende med hende.

Da de fra den store koridor kom ind på den korte gang stod den ene dør ved siden af Elses værelse åben. Else kég derind, og så bagsiden af en kvindeskikkelse i lang natkjole gå oppe i sengen og rode mellem de hulter til bulter slængte sengklær. En hvid, stor overdyne danned som en spids houg midt i sengen, op på denne begyndte skikkelsen pludselig at slå løs af alle kræfter. Else blev stående og stirred ind.

«Det er bare fru Henderson,» sa frk. Thomsen og trak Else i ærmet.

«Det er altså hende som skriger og snakker så stygt. Nej, jeg vil se på hende,» vedblev Else, da frk. Thomsen atter trak hende i ærmet. «Hun gjør os da vel ikke noget?»

«Nej. Hun er så skikkelig. Men det er da ikke noget at se på.»

Fru Henderson var under sin kamp med sengklærene kommen ned til fodenden af sengen, der stod op ad vindusvæggen. Med ét vendte hun sig om, og sparked iltert til dynen. Idetsamme fik hun øje på Else, og blev stående som forstenet med store forskrækkede øjne, der tindred mørkt i det gråhvide, magre ansigt. Hun havde stor, tynd mund, lang, lav næse med brede vipper og fremstående øren. Et brunt, slattent hår hang glat ned til skuldrene.

«Kom her hen, kom her hen!» udbrød hun pludselig med fæle ansigtsgrimaser, og ivrig vinkende til Else.

«Jeg tør ikke,» hvisked Else.

«Jo, det tør De såmæng godt,» sa frk. Thomsen. »Hun er bare nysgjærnig fordi det er en ny patient.»

«Kom her hen, kom her hen!» vedblev fru Henderson.

Else nærmed sig nølende sengen.

Med ét kasted fru Henderson sig på knæ, rakte sig ud over sengekanten, og greb med lange, magre fingre gramsende efter Else. Else vilde flygte, men fru Henderson havde alt fåt slåt sin arm fast om hendes hals, og trukket hendes ansigt ned til sit. Hun stirred liksom slugende på hende, mens en stram ånde stod ud af kendes åbne mund, og spurgte så med de forrige fæle ansigtsgrimaser: «Hvad heder De?» hvorpå hun la sit fremstående øre tæt hen til Elses mund. Det hele var gåt for sig i et nu.

Else rev sig forfærdet løs, og løb hen og klynged sig til frk. Thomsen, der var blet stående i døren.

Fru Henderson stirred forbauset efter hende. Så kaldte hun på frk. Thomsen, der straks gik hen til hende og skreg ind i hendes øre, at den fremmede dame var en ny patient, der hed fru Kant.

«Nå,» sa fru Henderson, der atter stod oprejst i sengen. Hun så surmulende på Else, gav sig så til at skjære ansigter og vinked hende bort med sin store, magre hånd: «Gå, gå, De må ikke stå der,» hun virred hjælpeløst med hodet og så ud, som hun vilde briste i gråd. «Gå, gå,» gjentog hun, og skjulte ansigtet bag den løftede arm. «Jeg skal sige det til Frants.»

Frk. Thomsen stak sin arm ind under Elses, og førte hende med sig forbi Elses og frk. Halls dør ind i en liden firkantet gang med et højt vindu.

«Der ligger Maren, det bæst,» sa frk. Thomsen og pegte på en seng, som akkurat fik plads i gangens tværende. «Det er naturligvis for at passe på mig. Sligt rak!»

De kom ind i et rummeligt hjørneværelse med to vindusfag, et i hver væg, hvorfra der var en smuk og vid udsigt. Der var lyst brysselerteppe på gulvet, fløjelsmøbler med lænestole, skrive- og divanbord, og billeder på væggene.

«Nej, hvor her er hyggeligt!» udbrød Else.

»Ja, her er rart,» sa frk. Thomsen, der hele tiden holdt sig tæt op ad Else, og stirred på hendes mund, når hun talte. «Det heder også prinsesselejligheden. Her er mit sovekammer,» hun åbned en dør til et mindre værelse med en bred seng, vaskerservante og toiletbord.

«Ja, De har det rigtignok godt, når De først skal være her.»

«Han ta’r også blodpegne for det,« bemærked frk. Thomsen. «Jeg betaler dobbelt så meget som de andre. Og allignevel går han i en luvslidt frakke. Han er gjerrig, den skurk!»

«Hvem?» spurgte Else.

«Overlægnen, naturligvis.»

«Hvor kan De tro, at det er ham, som får pengenel!» råbte Else.

«Ja, jeg véd det nok. Det vil de bilde os ind! Men naturligvis får han pegnene, eller han ta’r dem. Det kan De da vel begribe. Hvorfor skulde han ellers holde på os? Nu har jeg vært her i 9 måneder, og alt det jeg har bedt og tignet om at komme herfra, har ikke hjulpen det rigneste. Værsgod sæt Dem, fru Kant. Å jo gjør det! Det er så rart at ha én til at tale med. Her skal De se, jeg har også noget at byde Dem» — hun tog frem af konsolskabet to porcelainsvaser med chokolader og konfekt, og nogle små asietter.

«Det har jeg fåt hjemmengfra,» vedblev frk. Thomsen, da hun havde tat plads ved siden af Else, og de begge havde forsynet sig. «Jeg må ha det under lås og lukke, og endda nytter det ikke. De stjæler som ravne.»

«Hvem?» spurgte Else forbauset.

«Pignerne og frk. Schrader og allesammen. Ja vengt nu bare, skal De se, hvis De har noget ekstra for Dem selv.»

Else søgte at overbevise hende om at hun tog fejl, men mærked snart at det var frugtesløst, og opgav det.

«De skulde bare vide hvorledes de har behanglet mig,» snakked frk. Thomsen videre: «Jeg har vært låset inge i 7 uger, og så har de ta’t mig med magt, og har hældt kloral i mig. — Den frk. Schrader er selve Bélzebub, ja, det siger jeg — selve Bélzebub, og Maren er endda værre.»

«Nej,» sa Else og rysted hodet. «De ta’r rigtignok fejl.»

Der kom et ophidset udtryk på frk. Thomsens blege barneansigt. «Maren har knebet mig, og holdt mig om hångledene, så jeg havde blå mærker efter det,» sa hun vredt. «En gagn blev jeg så rasende, at jeg slog min paraply istykker på hendes ryg.»

«Fy, det var stygt.»

«Nej,» sa frk. Thomsen. «Det var just tilpas; de bruger hende til spiong. De må ikke sygnes, det var grimt gjort af mig, fru Kant,» hun tog Elses hånd og la sit hode let mod hendes skulder, mens hun kég op til hende med et bedende blik.

Else klapped hendes kind og sa ingenting.

«Tror De ikke, de snart må la mig komme herfra?» spurgte frk. Thomsen og retted sig op. «For jeg er jo ikke singssyg. Er jeg vel?»

«Det er vel Deres slægtninge, som skal forlange Dem hjem,» svarte Else.

«Ja, men når overlægnen bilder dem ind, at jeg er singssyg, og at jeg må bli her. Hvad så?»

«Får De ikke besøg af dem?»

«Jo, en gagn imellem. Men overlægnen ta’r dem altid tilside og står og tisker og hvisker med dem. — Ishj æh! har De mærket hvordan han stinker af herrelugt?»

«Nej,» sa Else. «Jeg synes så godt om overlægen, og jeg er vis på, at den mand ikke beholder nogen her længere end nødvendigt.»

«Så sygnes De altså at jeg er singssyg,» udbrød frk. Thomsen.

«Nej. Jeg synes ingenting. Jeg véd jo intet om Dem, kjender Dem jo slet ikke.»

«Ja vengt nu bare. Vengt nu bare. Hvorfor har han fanget Dem ind må jeg spørge?»

Else svarte ikke. Hun sad lidt og så hen for sig. Så rejste hun sig.

«De er da ikke vred på mig, fru Kant?» frk. Thomsen greb hurtig Elses begge hænder.

«Nej, kjære. Hvorfor skulde jeg være det? Men De har en aldeles forkjert opfatning,»

«Hvorfor vil De så gå?»

«Jo, for jeg er så træt. Jeg har slet ikke sovet inat. Nu kommer også snart stuegangen. Så er det vel bedst, vi er hver for os.»

«Ja, det har De ret i. Tys,» frk. Thomsen slog gjentagne gange pegefingeren over munden. «Sig ikke at jeg har talt med Dem. Lov mig det.»

«Ja.»

«Kom så ind til mig om dagene. Her er jo rart, synes De. Og De har selv sådant et usselt værelse, det usleste og smaleste af dem alle. Tag Deres arbejde med, og sid her. De er jo så flittig.»

«Hvor kan De vide det?» spurgte Else.

«Jo, for jeg har kigget gjemmeng nøglehullet.»

XI.

SINDSSYG — tænkte Else, da hun var kommen ind til sig selv og atter sad med sit arbejde. Ja, frk. Thomsen var jo nok en særling og havde forkjerte ideer, men sindssyg — således sindssyg at det var nødvendigt at holde hende indespærret — —?

Hvad vilde det egentlig sige at være sindssyg? Man kunde jo glat væk kalde hinandens særegenheder og mere eller mindre brydsomme ejendommeligheder for sindssyge. Hvem kunde hindre det? En havde aversion for katte, en anden var ikke at bevæge til at foreta sig noget på en mandag, en tredie gik ikke i seng uden først at sætte skoene baglænds foran sovekammerdøren, en fjerde trode på drømme og lod sig påvirke af dem, en femte havde talt med hedenfarne ånder og vidste, at han efter døden skulde komme i den niende himmel, en sjette havde havt en åbenbaring af apostelen Petrus, og af ham fåt magt til at helbrede sygdomme ved håndspålæggelse, en syvende blev søvnløs af græmmelse over ikke at kunne få sit arbejde til, en ottende følte sig så uskikket for jordlivet at han foretrak godvillig at absentere sig, en niende havde dårlig mave, og var som følge deraf umulig at omgåes, en tiende drak og foretog sig i fuldskab de mærkeligste og afskyeligste ting, en ellevte havde modbydelighed for det andet kjøn, en tolvte kunde ikke tåle synet af børn, en trettende fik stivkrampe når han kom i nærheden af rotter og mus, en fjortende var stormandsgal og bildte sig ind at han vidste til punkt og prikke hvad der skulde kaldes sindssyge og hvad ikke, og så fremdeles i det uendelige.

Hvormange mennesker fik mon gå fri og frank omkring, hvis der f. eks. i hver eneste gade derinde i byen var installeret en Hieronimus med magtfuldkommenhed til at spærre dem inde, der efter et Hieronimusk skjøn var sindssyg? Og hvis der så gaves en af staten udnævnt Overhieronimus, hvis bestilling det var at skulle se alle de små Hieronimusser på fingrene, mon så ikke disse småpaver en vakker dag tur efter tur vilde bli puttet i en vogn med en vogter og to portører og transporteret til galehuset? Tænk hvor mange sindssygeanstalter der så måtte bygges. Mange flere end man kunde få Hieronimusser til at forestå. En mængde filialstater befolket af sindssyge, spredt omkring i den egentlige stat, der sikkert også i virkeligheden vilde være befolket af mere eller mindre sindssyge, som måtte gå løs, fordi man ikke havde plads i anstalterne. Og hvor skulde man så gjøre af de rigtige gale, de som var farlig for den offentlige sikkerhed, og for næstens liv og lemmer. Dem fik man fort væk kappe hodet af og grave ned, eller brænde op i huj og hast.

Overlægen kom ind og satte sig. Else blev som før behagelig berørt af hans elskværdige mine og måde. Men som sædvanlig varte det ikke længe, før hun begyndte at snakke om Hieronimus.

«Igrunden begriber jeg ikke Deres vrede mod den mand,» sa overlægen med ét. «De er jo faktisk bleven bedre af at være der.»

«Bedre. — For hvad er jeg bleven bedre? Jeg er jo fremdeles søvnløs.»

«For hvis De havde vært som nu, var De vel ikke kommen der.»

«Å Hieronimus aner intet om hverken hvordan jeg var, da jeg kom der, eller hvordan det var fat med mig, mens jeg var der!» udbrød Else indigneret. «Hvis han havde undersøgt min tilstand og vidst besked, så havde han straks sagt til min mand at et ophold på sjette afdeling ikke var hensigtsmæssigt for mig. Det er sandelig ikke hans fortjeneste at jeg ikke sidder her som et vanvittigt menneske, eller at jeg overhodet er ilive. Bedre? siger De. Hieronimus kan ialfald ikke ha syntes, jeg var bedre, siden han fik min mand til at sende mig hid.»

«Så, så, så, nu har vi fuld damp oppe igjen,» overlægen lo.

«Bare jeg var kommen her fra først af,» sa Else. «Det vilde vært meget, meget bedre.»

«Ja, det er også min mening. Men De havde vel ikke villet?»

«Nej, men bare jeg havde villet,» sukked Else. «Hvis jeg havde vidst besked, havde jeg villet.»

«Frk. Thomsen,» sa Else, da overlægen gjorde mine til at rejse sig. «Hvorfor er hun her?»

«Å hun. — Hun er idiot, og blir aldrig anderledes.»

«Ja, men holdes indespærret?»

«Hvor skal man gjøre af sligt et væsen? Hendes familje kan umulig holde ud med hende. De har sandelig vært mere end tålmodige. Tænk Dem bare at ha ansvar for sådant et individ. Hvad kan der ikke hænde hende, når hun går alene på gaden en dag? Og alene vilde hun altid gå naturligvis. Den første den bedste bandit kan jo lokke hende med sig, og — Ja, hun kan såmæn være glad til at hun har så godt et opholdssted. Men nu godaften, frue. Se nu til at få sove inat. Hvordan er det med tanden?»

«Den begynder naturligvis, såsnart jeg kommer i seng.»

«De skal la dr. Sejer se på den. Han er en hél tandlæge.»

«Nej,» sa Else. «Ikke dr. Sejer?»

«Nå, hvad er der nu ivejen med dr. Sejer?»

«Ingenting,» svarte Else.

«Nå, fru Kant, De ser jo helt fornøjet ud,» det var frk. Schrader på sin aftenrunde.

Else la arbejdet bort for at gjøre plads for frk. Schrader.

«Nej, jeg er ikke fornøjet, og blir det heller ikke sålænge jeg er her.»

«Det er ikke pént af Dem, fru Kant. Vi er jo dog så gode ved Dem.»

«Ja, men alligevel. Sig mig oprigtig, synes De virkelig, det er nødvendigt at holde mig fast her mod min vilje?»

«Det kan jeg ikke ha nogen mening om.»

«Men har De da mærket nogen slags sindsforvirring eller forstyrrelse hos mig?»

«Nej, endnu ikke. Så, fru Kant, lad os heller tale om noget andet,» skyndte frk. Schrader sig at tilføje, da hun så Elses oprørte mine. «De skal se, den går nok også den tid, De er her. Når De nu blir vant til opholdet, falder De til ro, og ender med at befinde Dem vel.»

«Aldrig!» råbte Else.

«Skulde De virkelig være sådant et umedgjørligt menneske? Det sèr De ikke ud til,» frk. Sahrader la sin fine, smale hånd med de lange, blanke negle på Elses skulder og smilte venlig. «Vil De forresten tænke Dem til, at jeg drømte om Dem, ganske kort tid før jeg hørte, De skulde komme her?»

«Virkelig?»

»Jeg havde om dagen sét et af Deres billeder, og så om natten drømmer jeg, at De kommer ind til mig, og bér om lov til at dele værelse med mig.»

«Her på galehuset?»

«Fy! Her på kurhuset, ja.»

«Men hvordan kunde De kjende mig?»

«Ja, det véd jeg ikke.»

«Så jeg ud som i virkeligheden?»

«Nej. De så så forfærdelig hovmodig og ubehagelig ud.»

Else lo.

«Jeg kan nu ikke la være at lægge mærke til mine drømme,» vedblev frk. Schrader. «For undertiden så drømmer jeg sandt.»

«Det gjør jeg også,» svarte Else.

Frk. Schrader blev siddende lidt. De snakte om fælles bekjendte, patienter, som havde vært der, og patienters slægtninge, som var kommen på besøg, og Else blev forundret og behagelig tilmode over den samstemmighed der var i deres meninger både om mennesker og andet. Tilsidst spurgte frk. Schrader om Else gjerne vilde ha kaffe til sin frokost.

Else takked og sa, at det havde hun jo også fåt.

Men det hørte ikke til, forklarte frk. Schrader. Else skulde jo vært på anden pleje, og der fik de ikke kaffe. Forresten var det en bagatel af en mérudgift, om hvilken der kunde skrives til hendes mand.

«Hvordan er der på anden pleje?» spurgte Else.

«Maden er akkurat den samme, naar undtages kaffe og dessert om søndagen. Men der er 8—10 senge paa hvert værelse, og derfor er prisen en dél billigere.»

Det gjøs i Else,

«Jeg har ikke fåt mit tøj,» bemærked Else. «Vadsækken, som stod herinde, er også blet borte.»

«Ja, det skal eftertælles og mærkes. Vi har ikke haft tid til at gjøre det, men nu får jeg se imorgen. Godnat fru Kant. Nu kommer Anne snart med kloralen.»

«Er det ikke Maren?»

«Nej, ikke i aften. De er to om patienterne heroppe og i eftermiddag har Maren havt fri», frk. Schrader trykked Elses hånd, og gik med sit velvillige nik.

Otte—ti senge! — Hvor kunde det være muligt at Knut havde villet ha hende på anden pleje? Han, som kjendte hendes rædsel for at dele værelse med en anden, selv om det var en aldrig så god bekjendt. Og her mellem fremmede, og til og med sindssyge mennesker? Hvordan hang dog alt dette sammen? Hvad var det, som var kommet over Knut? Hun trykked hånden mod hjærtet og rysted rådvild hodet. En fremmed, overlægen havde havt medlidenhed med hende, og af sin godhed skånet hende for dette forfærdelige at dag og nat være indestængt mellem 8—10 sindssyge mennesker.

Ja ja, det nytted ikke at gruble eller sørge over det. Hun havde nok med alt det andet. Og desuden — Knut kom hende jo ikke mere ved. —

Anne kom med kloralen og sa at klokken snart var 9. Fru Kant burde vært i seng. Der var noget misbilligende i tonen. Else skotted til hende, og så at hun var ældre end Maren, og at hun havde mere myndighed i sin optræden. Men også Anne var venlig og snil.

XII.

NATTEN forløb omtrent nøjagtig som den foregående. Nornen var flere gange inde og gav Else omslag for tandpinen, og frk. Hall og fru Henderson skreg op og larmed. Om morgenen efter at nornen havde slukket gassen sank Else hen i en døs, men så kom Anne og la i ovnen, og frk. Schrader og sa godmorgen, og da Else skulde stå op, var hun så udmattet og forpint at hun gråd mens hun klædte sig på.

Om eftermiddagen fik Else sin kuffert og vadsækken.

«Det øverste skab derude på gangen er Deres», sa frk. Schrader; hun var fulgt med pigen, som bar kufferten. «Der kan De hænge. Deres kjoler og overtøj.»

Da Else skulde til at lægge linnedet ned i komodeskufferne så hun efter hvad slags mærke der var bleven sat på det og læste: 6,660 på hvert eneste stykke, syet med røde stikkesting. Ikke alene på linnedet, men paa hendes kjoler, kaaber, korsetter, strømper, lommetørklæder, handsker, ja endog på et bordtæppe, hun hjemme var begyndt at brodere på, og som var bleven sendt med for at hun skulde ha et «morsomt» arbejde. Disse røde tal virked underlig tilintetgjørende på Else. Hun var intet menneske mere, men slet og ret et nummer det og det som straffefanger og soldater. Der stod jo hendes navns forbogstaver i alt hendes linned. Hvorfor saa disse røde tal, der udsletted hende som person?

Men naturligvis. Det måtte vel så være. Blandt alle disse hundreder af patienter, kunde der vel være mange, hvis forbogstaver lød: E. K., og når det altsammen kom til vask, var det jo vanskeligt at holde greje på. Men uf, hvor det dog var fælt!

Else hørte en sagte fnisen, mens hun ude på gangen hang op sit tøj i skabet. Ligeoverfor skabet stod en dør på klem og bag denne dør bôde frk. Hall, vidste Else. Hun turde ikke vende sig om. For frk. Hall var hun bange.

Men da hun var færdig, og vilde tilbage til sit værelse, blev frk. Halls dør slåt op på vid gab, og en fed, hviskende stemme sa: «God dag fru Kant.»

Else blev stående foran den åbne dør. Først kunde hun bare se mørke med et stærkt, rosafarvet skin bag mørket, men lidt efter opdaged hun midt i mørket et kort og tykt kvindeligt væsen på strømpelasten, i underskjørt og hvid nattrøje med fort nikkende hode, og ivrigt gestikulerende hænder.

«Lad mig få se på Dem», sa pludselig skikkelsen og trådte hen på dørtærskelen så at lyset fra vinduet faldt på hendes halvgamle ansigt, der var stort, med blege, slappe kinder og ravnsort blankt hår.

«Er De frk. Hall?» spurgte Else.

«Ja, man siger så», frk. Hall fniste fjollet. «Hvor De er sød,» vedblev hun, og tog Elses hænder, idet hun trådte helt ud på gangen. «De har fåt et heldigt værelse, vil jeg sige Dem».

«Heldigt?»

«Ja, for alle de, som bôr der, blir her ikke længe. Nu har jeg lagt mærke til det år efter år. Ja, for jeg kommer her bestandig. Det er fordi min mor er så egoistisk.»

«Hvorfor er der så mørkt inde hos Dem?» spurgte Else.

«Jo for det kan jeg bedst lide. Jeg er så grim på denne tid af året. Og når disse forbandede lægebæster kommer, vil jeg ikke, de skal se mig,» frk. Hall talte med nik og vridninger, der minded om et spurvehodes forte og bløde bevægelser. Hun smilte og fniste ustanselig og holdt ikke et øjeblik sine blegfede hænder i ro. «Æh, bæh, idiot! siger jeg bare, og så vender jeg ryggen til,» hun stod og pegte fingre og lo sagte. Så trådte hun pludselig baglænds ind i sit værelse.

«Men det skin derhenne,» sa Else, som ikke kunde begribe hvordan det hang sammen med det rosafarvede lys.

«Jo, det kan jeg bedst lide. Man blir ikke så grim når man stænger for vinduerne, og har røde gardiner.«

Nu forstod Else. Der var hvide skodder, som nåde halvt op til vinduets højde og udenpå disse, røde gardiner hvorigjennem martssolens spillende stråler ovenfor skodderne skabte det rosafarvede lys.

Frk. Thomsen kom ud fra den lille gang, der førte til hendes værelser. Hun var i hat og kåbe, og store glinsende galoscher.

«Vil De ikke gå ned lidt i haveng, he?» hun stødte Else på armen.

«Å er De der mit barn!» udbrød frk. Hall, og trådte hen til døren med udbredte arme.

Frk. Thomsen la begge hænder om frk. Halls skuldre, og så kyssedes de gjentagne gange, mens de holdt hinanden omfavnet.

«Kom gå med,» gjentog frk. Thomsen, og stødte atter til Else. «De vil ikke hvad?» Hun rysted lidt på hodet og så skuffet ud.

«Gå bare,» sa frk. Hall. «De kan godt gå med hende der. Det er mit barn, må de vide. Hun er sådan en sød en,» frk. Hall trued med pegefingeren til frk. Thomsen, og så forelsket smilende på hende.

«Ja vi to!» udbrød frk. Thomsen, idet hun gjorde et lystigt slæng med overkroppen og sparked ud med den ene fod. «Vi har rigtignok narret det rak,« hendes mine blev skøjeragtig og hun udstødte en sagte kurrende latter. «Er det ikke noget rak, frk. Hall?»

«Rak!» råbte frk. Hall, og hendes ansigt fortrak sig, og blev vredt og truende. «Det er pøbel og pak og skurke og forbrydere! I will see them hænged! God damn!» hun slog den ene knyttede hånd i den andens flade.

«Ikke gjør sådan,» sa Else forskrækket, men frk. Thomsen lo, og syntes at more sig udmærket. «Vi har narret dem, ikke frk. Hall?»

Frk. Hall blev med ét strålende fornøjet igjen. Hun nikked og fniste.

«Dengang vi var ingestængt, kan De huske frk. Hall?»

«Ja, det var storartet,» lo frk. Hall. «Det var hende, som fandt på det, den lille rad.»

«Men når Dere var indestængt, hvad kunde Dere så gjøre?» spurgte Else.

«Vi var det ikke samtidigt,» forklarte frk. Thomsen. «Jo, en kort tid, men da der så blev lukket op for mig, stak jeg sedler ind til frk. Hall dernede mellem gulvet og døren,» hun lo igjen med den sagte, kurrende lyd. «Mandler og rosiner også. Engang putted jeg ing et stykke krangsekage, men det gik i smadder.»

«Jeg spiste det alligevel,» sa frk. Hall med sin fede, hurtige stemme, og smasked lidt med tungen.

«Og da jeg siden blev ingestængt igjen, var det frk. Hall som stak sedler til mig. Ikke frk. Hall?»

«Og aviser og chokoladepastiller,» tilføjed frk. Hall stadig nikkende og vridende hodet og slående ud med de travle hænder.

«Ja, vi to har da havt det lidt morsomt undertiden. Ikke frk. Hall? Kan De huske hvor De dundred på døren, he, he, he, se fru Kant», frk. Thomsen pegte leende på en mængde små indtrykte mærker i døren.

«Er det virkelig efter Deres hænder?» spurgte Else forbauset, og havde i samme nu forklaringen over den mængde mærker af nøjagtig samme udseende, som hun havde sét inde på sin egen dør. «De må jo ha slåt Deres hænder fordærvet.»

«Ja,» sa frk. Hall, atter fnisende. «Huden hang i laser. Men det morer mig. Jeg har også revet kakkelovnen ned engang,» hun brast ud i en hjærtelig latter.

«Men fik de da ikke frygtelig skjænd?»

«Å det rakkerpak!» skreg frk. Hall og stamped med foden. «Tror De, jeg bryder mig om dem? Jo mere jeg kan drille dem, jo bedre. Véd De, hvad jeg sa til overlægen forleden? De skulde i tugthuset, De vindbeutel, sa jeg,» atter lo frk. Hall hjærteligt, og frk. Thomsen stemte i med.

«Hys hvem er det nu?» udbrød med ét frk. Hall, og der gik som en uvejrssky over hendes ansigt, mens hun rakte hodet frem, lyttende efter skridt fra den lange korridor.

«Er der nogen?» hvisked frk. Thomsen, og øjeblikkelig skifted hendes ansigt udtryk, og fik en mistroisk og fjendtlig mine. Hun slog hurtig pegefingeren flere gange for munden og skyndte sig afsted.

I det samme kom Anne med en bakke og sa: «De skal ha jernmikstur, fru Kant.»

«Jernmikstur,» vrænged frk. Hall og rakte tungen ud. «Har de bekommet Dem vel de nødder, De stjal fra mig i vinter? Hvad De tyvetøs?»

Else så på Anne med et blik, der bad om undskyldning på frk. Halls vegne, men Anne bare smilte og rysted lidt på hodet, mens hun venlig gav Else miksturen.

Pludselig slog frk. Hall døren til med et brag, så Else fôr i vejret, og greb om Annes arm. Så begyndte hun at skjælde og smælde på sit rasende engelsk.

«Det skal De ikke bryde Dem om,» sa Anne uanfægtet. Hun er i granden et godt menneske. Det er bare os, hun ikke kan tåle at se.»

Else kég ind til fru Henderson, hvis dør stod halvåben.

Fru Henderson gik i natkjole på store, flade fødder og med stift nedhængende arme opover gulvet, der var belagt med et gråt og rødtmønstret teppe. Det tynde hængende hår vifted under hendes små taktfaste, lidt hoppende skridt. Da hun havde nået vinduet vendte hun sig ikke om, men kom baglænds tilbage, taktfast, hoppende lige til døren. Så opover igjen uforstyrret taktfast, og baglænds nedover, om igjen, og om igjen. Sengklærene var som igår slængt hulter til bulter oppe i sengen, og nogle puder lå på gulvet.

Pludselig gav det et ryk i fru Henderson; hun udstødte et kvalt skrig og vendte sig om med et ængsteligt blik, der fôr søgende rundt til alle sider. Da hun opdaged Else, som spændt betragted hende gjennem den halvåbne dør, syntes hun at bli heftig forskrækket. «Uh», sa hun, og skjulte ansigtet med armen.

«De har ikke lov til at stå der,» vedblev hun lidt efter med sin uartikulerte stemme, og kég bag armen på Else. «Gå Deres vej, gå Deres vej.» Men da Else ikke lystred, trak hun sig baglænds, med armen for ansigtet op til vinduet, hvor hun vendte ryggen til Else, og blev stående foroverbøjet med hænderne stukket ind mellem sine knæ.

Lidt efter drejed hun langsomt hodet, og sa klynkende: «Gå Deres vej.» Så begyndte hun at marschere på stedet, op og ned med dumpe klask af de store, flade fødder, mens det tynde, brune hår vifted om hendes nakke.

Else flytted sig et skridt, stilled sig op ved dørsprækken, og kég fremdeles ind.

Det varte ikke længe, så drejed fru Henderson atter hodet med et spejdende blik til alle sider. Da hun så at Else var borte, begyndte hun på den forrige taktfaste marsch fremlænds og baglænds, men nu med ansigtet vendt mod døren.

Else blev stående. Hun kunde ikke bli træt af at betragte denne skikkelse, der trods alt det, der frastødte, havde noget rørende barnesørgmodigt, i blikket, i den ydmygt foroverbøjede holdning, i de hjælpeløst nedhængende arme, i det tynde viftende hår, ja i selve denne taktfaste vandren frem og tilbage, denne stædige villen gå baglænds istedetfor at vende sig om.

Pludselig, med en bevægelse som om nogen havde hvisket i hendes øre stod fru Henderson stille, og stirred gjennem dørsprækken på Elses øje. Hun udstødte et skrig og fôr så heftig sammen at hun rysted fra øverst til nederst, og så råbte hun grædefærdig tryglende: «Gå Deres vej!»

Else flygted løbende ind i sit værelse. Fru Hendersons forfærdede blik og heftige forskrækkelse, der var kommen så uventet, havde ramt hende som et elektrisk stød. Hun skjalv over hele legemet og sank grædende om i gyngestolen.

XIII.

OM aftenen da Else havde spist, og vilde ta sit arbejde blev der banket på hendes dør, og en førladen, statelig dame med et bredt stortskåret ansigt og tyndt gråsprængt hår kom fort ind i stuen.

«Må jeg hilse på Dem?» spurgte hun, og brast ud i en dæmpet latter.

«Ja,» sa Else betuttet. Hun havde sét et glimt af damen et par gange før, vidste at hun bôde på den store koridor, og at hun hed fru Winther. «Vil De ikke sætte Dem?»

«Hvor skulde jeg sætte mig?» Damen lo igjen, så hun rysted. «Her er jo så snævert at en ikke kan gå forbi Dem. Det skulde da være i sengen.»

«Jeg kan jo flytte gyngestolen op til sofaen,» foreslog Else, men blev dog stående med hånden på gyngestolens ryg.

«Alting er rundt,» sa fru Winther, og pegte på gaskuplen, og alting går rundt, rundt, rundt,» hun lo igjen med sin dæmpede, stærke latter; øjnene fyldtes med vand, som løb ned langs de brede, røde kinder.

Else vidste ikke hvad hun skulde svare, og forsøgte at le lidt med.

«Og vil De tænke Dem til,» vedblev fru Winther, «nu har Eriksen fundet på at jorden også skal være rund. Jeg véd ikke hvad De synes!» fru Winthers latter blev nu så voldsom at hun stønnende måtte holde sig på maven.

«Ja men jorden er jo rund,» forsøgte Else, da fru Winther omsider hørte op at le.

Hun havde neppe udtalt, før fru Winther påny brast i latter. «Flad som en pandekage, hvad? Skal vi sige det,» hun tørred sine øjne, og pusted ud efter anstrengelsen med at le så meget.

Else ønsked at hun vilde gå. Hun vidste ikke hvad hun skulde svare eller gjøre med dette menneske.

«Kan De li’ at jeg kommer ind til Dem, hvad? Opmuntrer det Dem, hvad?» spurgte fru Winther efter nogle øjeblikkes taushed, og så kom atter latteren sprudende.

«Vil De ikke også besøge mig?» forsatte hun lidt efter. «Jeg har et meget bedre værelse. Uf det der,» hun trådte nærmere, og greb med en uvillig grimace i Elses hækletøj. «Sådan noget stas har de også sendt mig — det skulde adsprede mig» — atter lo hun. «Men jeg siger tak for mig. Den slags adspredelser skal jeg ikke ha noget af.»

Nu svarer jeg ikke et ord, tænkte Else. Så må hun da vel gå.

Fru Winther blev stående en stund og så på Else; hendes ansigt dirred af tilbagetrængt latter. Else tog hækletøjet fra komoden, og la det på bordet, flytted nervøst på gyngestolen, trak sit lommetørklæde op, la det pént sammen på sit knæ og putted det atter i lommen.

«De er morsom at tale med,» sa med ét fru Winther, mens latteren atter spruded af hende. «Min yngste søn Peter på 7 år, er såmsen ligeså underholdende.» Så gik hun.

Gudskelov, pusted Else, og satte sig til at hækle. Men snart lod hun arbejdet synke. Tårerne blænded hendes øjne, så hun ikke kunde se maskerne, og drypped på hæklenålen. Ordene: min yngste søn Peter, havde bragt tanken om Tage op på overfladen i hendes indre. Hvordan mon han havde det? Og hvad tænkte han om dette at hans mamma aldrig mere var derhjemme?

«God aften», det var frk. Schrader.

Else satte sig over på sengekanten, og bad frk. Schrader ta plads i gyngestolen.

«Altid ved sit arbejde. De er et flittigt menneske. Hvad, har De siddet og grædt?»

Else tørred øjnene, og nu først brød gråden løs for alvor. Frk. Schrader søgte at berolige; bad hende ikke være ude af det, og forsikred, at hun vilde føle sig bedre tilmode efterhånden.

«Men tror De ikke, overlægen lar mig rejse om en ugestid eller så?»

Det gav et lidet ryk i frk. Schrader, men hurtig tog hun sig sammen og sa: «Det har aldrig hændt, at patienter har vært her så kort en tid.»

«Ja men når jeg nu ikke er sindssyg,» gråd Else.

«De kan måske alligevel ha godt af at være her, fru Kant,» frk. Schrader vugged sagte frem og tilbage i gyngestolen, mens hun stødte spidsen af sin lille højvristede fod mod gulvteppet i takt med stolens bevægelse.

«Nej!» råbte Else. «Jeg har ikke godt af at være på et sted, hvor jeg pines og lider. Nej, nej! Der er ingen, som påfører mig pine og lidelse her,» fortsatte Else da hun blev vâr frk. Schraders misfornøjede mine. «Tro endelig ikke at jeg mener det. Tværtom. Dere er alle så uendelig snille mod mig. Men alligevel. Bare det at jeg umulig kan komme til kræfter sålænge jeg ikke sover. Og for at sove må jeg føle fred i mit indre. Og for at føle fred må jeg være på et sted, hvor jeg er med min gode vilje.»

«Vi har dog havt mange fornuftige patienter, som har vært glade ved at være her», sa frk. Schrader. Så fortalte hun hvordan det var gået med den og den på en så livlig og malende måde, at Else følte sig fængslet.

«Og så længes jeg så forfærdelig efter barnet,» bemærked Else, da frk. Schrader taug.

«Barnet kan besøge Dem. Jeg skal sige det til overlægen.»

«Nej tak! Jeg vil ikke se barnet mens jeg er her.»

«Men hvorfor dog ikke?»

«Fordi det vil volde mig en tidobbel smerte, når jeg så skal sige farvel til ham igjen. Og desuden, jeg vil ikke at han skal ha dette minde om at ha besøgt sin mor på galehuset, når han blir stor.»

«Nå, nå,» trued frk. Schrader.

«Men imorgen vil jeg skrive til barnepigen, og bé hende sende mig et brev, og fortælle mig om ham,» sa Else.

«Skriv heller til Deres mand fru Kant.»

Else trak utålmodig på skuldrene, og slog ud med hånden. Så fortalte hun om fru Winthers besøg, og ytred sin frygt for at hun skulde komme igjen.

«Det tror jeg næsten ikke», sa frk. Schrader. «Hun plejer altid straks at bli kjed af folk, og holder sig mest for sig selv.»

Ja mig blev hun vistnok grundig kjed af, tænkte Else.

XIV.

ELSE var gåt i seng. Maren kom med kloralen, skrued gassen ned og gik.

Føle sig bedre tilmode efterhånden. — Efterhånden, dette ord naged i Elses indre. Når frk. Schrader sa efterhånden, så var det tydeligt at hun trôde eller vidste at Else skulde bli der længe. Hun havde bare ikke hjærte til at sige det ligefrem.

Ja ja, hvordan det nu end var eller blev, så måtte hun ikke glemme at være glad for, hun var sluppen fra Hieronimus.

Kanske fik hun sove inat. Hun havde intet ondt i tanden, og begge hendes naboersker var stille. —

«God damn these rascals!» Se så, der begyndte frk. Hall. «I tell you, I will murder you all!» Ja naturligvis. Det var altfor sangvinsk at tænke, hun skulde holde sig rolig.

«Maren!» skreg så fru Henderson, og slog dundrende på sin dør. «Vil De ikke gjøre det, når Frants siger det? At De ikke vil adlyde mig, det får så være, men Frants!»

Else undred sig over at hun nu tydelig kunde forstå fru Hendersons uartikulerte stemme. Men det var naturligvis vanen.

Da frk. Hall havde holdt på en halv times tid, kunde Else mærke at hun blev træt. Hendes skjænden lød svagere og tilsidst ganske grødet. Lidt efter hørte hun hende snorke.

Også fru Henderson var efterhånden bleven stille.

Ja, hvis hun nu ikke fik tandpine!

Men hun fik tandpine. Aldeles forfærdelig, uudholdelig tandpine.

Da nornen kom med sin dinglende lygte, sad Else som de foregående nætter oprejst i sengen, og jamred sig.

Nornen gik efter et omslag, og blev stående lidt da Else havde fåt det på.

«Det har hjulpet,» sa Else.

«Det var da godt at høre.»

«Har De vært nattevagt længe?»

«I 7 år.»

«Og det har De kunnet holde ud?»

«Dårlig», hvisked nornen.

«De er også så bleg.»

«Gul. Gul som en citron. Og mager. Ja, jeg har tabt mig svært i disse årene. Det er sikkert».

«Men er De da fæstet her for livstid?»

«Nej. Men de vil nødig af med mig. På et sådant sted skal det jo være et pålideligt menneske, og en, som har kræfter til det.»

«Så sover De vel hele dagen?»

«Nej. Jeg blir aldrig færdig før henimod klokken 2. Jeg har også med badningen af de syge at gjøre.»

«Så håber jeg da, at De mindst har 100 Kroner måneden i løn?»

Der kom som en skygge af et smil på nornens ansigt. «Hm,» sa hun bare. «Hjælper det fremdeles?»

Else nikked.

«Ja så godnat da frue,» hvisked nornen og forsvandt. —

Hvor var dog hodet træt og ørt, og legemet tungt og kraftløst. — Else var som sædvanlig bleven revet ud af sin morgendøs. Det brased og knitred i kakkelovnen, og et stærkt blåt lys flød ind gjennem det skoddefri vindu bag Elses seng.

Ja, så fik hun vel op og vaske sig.

Henne ved servanten blev hun stående og rysted ærgerlig hodet. Nu havde hun hver dag, siden hun kom, bedt Maren endelig huske at gi hende 2 kander vand, og 2 håndklæder. Frk. Schrader havde på Elses anmodning straks git tilladelse til det, og i Elses påhør sagt Maren besked. Skulde hun som de andre morgener hjælpe sig så godt hun kunde med den ene lille kande vand, og det ene smale håndklæde, og så atter i aften påminde Maren?

Nej, så vilde Maren ganske sikkert bli ved med at glemme det.

Hun åbned døren og råbte på Maren, men ingen svarte.

At der da heller ikke fandtes en klokke. Sligt bryderi det var at få fat på en af pigerne!

Hurtig kasted hun slåbrokken på sig og gik gjennem sin egen korte gang ud på den lange korridor.

Dèr kom en underlig skikkelse hende imøde, en tynd liden kvinde i mørk bomuldskjole, som holdtes sammen under brystet med flere rader trækkebånd. På hodet havde hun en slags hue, hvorunder det grå hår hang tjafset ned. Ansigtets hud minded om skrumpent, mørkebrunt læder, og var besat med store, sorte vorter. Øjnene var udsprængt af sine huler, og så ud som vilde de i næste nu trille ned over kinderne. Munden stod åben, og en tyk tunge førtes uafladelig frem og tilbage fra mundvig til mundvig. Den ene hånd strøg hun famlende langs væggen, den anden holdt hun ud fra sig, og bevæged den op og ned som en svømmende hunds forpote.

Else gik lidt nærrnere for bedre at kunne betragte dette afskrækkende syn, men fik i de samme et dask i ansigtet af den brune klamme hånd, hvis berøring minded om en skrubtudses.

Med et dæmpet skrig fôr hun tilbage, mens skikkelsen uforstyrret fortsatte sin gang, og forsvandt gjennem en dør nederst i korridoren.

I det samme kom Maren tilsyne henne ved trappegangen, bærende et fad med en stor stabel smørrebrød.

«Jeg har sét et frygteligt menneske!» udbrød Else, og gav sig til at fortælle.

«Det er bare frk. Hahn. Hun går altid sådan med hænderne fordi hun er blind.»

Else vendte sig for at gå tilbage til sit værelse men husked så, at hun var gåt ud for at finde Maren, og spurgte i en ærgelig tone om vandet og håndklæderne. Hun vilde nødig klage til frk. Schrader, sa hun, men på denne måde blev hun jo nødt til det.

«Nej,» sa Maren, og så op med et så vindende smil at Elses misstemning blæstes bort i det samme. «Nu skal jeg hente det, og så skal jeg ikke glemme det mere. Det lover jeg fruen.» —

Dr. Vibe kom til stuegangen; frk. Schrader var med, men kaldtes næsten straks ud.

Else var glad ved at være alene med dr. Vibe. Så fik hun uforstyrret snakke om Hieronimus. At dr. Vibe hverken nu eller før svarte noget, brød hun sig ikke om. Hvad enten han gav hende ret eller ikke, var det dog en lise at få luft.

«De får jo bladet om dagene?» spurgte dr. Vibe, da Else omsider holdt inde.

«Ja tak. Præcis ½ 1 blir der banket på min dør, og så véd jeg, det er portneren med bladet.» —

Senere kom overlægen og beklaged hendes tandpine. Af Sibylle havde han hørt, at hun heller ikke inat havde sovet. Nu skulde han skikke dr. Sejer ind til hende i formiddag. Der måtte dog kunne gjøres noget med den forbistrede tand. Så var det frk. Hall. Else burde gå ind til hende, og bé hende la være med at skrige sådan op om nætterne. Frk. Hall var egentlig rar, og nu havde hun ladet sig forlyde med at hun syntes så godt om Else. Det vilde måske hjælpe, hvis Else selv bad hende.

Så spurgte Else om hun kunde få koldt bad om morgenen, og det var der ingenting ivejen for. Nu skulde hun få en katalog ind, for at udvælge sig de bøger, hun havde lyst til at læse. Håndarbejde havde hun jo også, sikken et kønt tæppe hun dér broderte på. Hvis hun nu bare vilde spasere om dagene og gå ned til måltiderne, vilde det ikke vare længe, før hun blev rigtig fornøjet hos dem.

Uf dette «længe», tænkte Else. Men hun var så beklemt at hun ikke kom sig til at spørge om hvad overlægen mente med længe. Istedetfor sa hun: «Synes overlægen virkelig, at det er nødvendigt at holde mig indespærret her?»

«Indespærret, indespærret», gjentog overlægen ærgerlig. «Nej, forresten,» sa han så i en anden tone, «efter min mening kunde De lige godt vært tat et andet sted hen, til Deres slægtninge i udlandet f. eks.»

Hjærtet hopped i Else af glæde over disse ord. Men der havde vært noget over overlægen, som var de undslupne ham halvvejs mod hans vilje. Derfor svarte hun kun: «Ja det var jo netop det, jeg sa til dr. Tvede.»

«Nå ja godmorgen,» overlægen rakte Else hånden, og gik med den sædvanlige opfordring om at være ved godt mod.

Ja, det skulde sagtens være hendes mindste kunst nu, da hun vidste at overlægen syntes det samme som hun. Så varte det ikke længe før han kom og sa at hun var fri fra fængslet og kunde drage hvorhen hun vilde. For glæde og sindsbevægelse kunde hun ikke sidde stille, men måtte rejse sig op, og gå på gulvet.

«Kom ned med i haveng,» lød en gjennemtrængende hvisken bag Else, der hastig vendte sig om. Døren var bleven lukket op på klem, og frk. Thomsens hattehode stak ind.

Else vilde ikke.

«Kom ned med i haveng,» gjentog frk. Thomsen, og fortrak ansigtet som hun plejed når hun talte. Så skal vi blæse det rakkerpak et stykke.»

«Vil ikke, he? Vil ikke?» frk. Thomsen satte op en ynkelig mine. «Kom ned med i haveng,» begyndte hun så igjen, og gjentog opfordringen 3—4 gange inden hun omsider lukked døren, og gik.

En stund efter kom dr. Sejer med nogle tandlægegrejer i hånden. Efter at ha spurgt om Else nu ikke havde skiftet mening, og var lykkelig ved opholdet, tog han oppe ved vinduet fat på at undersøge tanden. Begge hænderne stak han ind i Elses mund uden at bruge serviet. Han pirked og grôv i tanden med et skarpt instrument, noget af plomben var faldet ud, sa han. Så putted han ind en grå klump, som han gjorde sig svær umage med at få til at sidde fast.

«Så håber jeg nok at tanden skal bli skikkelig,» sa han, da han gik.

Ja, det håbed Else også, siden hun havde døjet dette med begge hans hænder, som lugted af metal. Hun gik hen til servanten og skylled munden rén.

Om ettermiddagen ved sekstiden var overlægen atter inde hos Else.

«Skal jeg nu ikke få en hilsen med til Deres mand?» sa han, da han havde siddet lidt og snakket. «Imorgen tar jeg ind til byen.»

«Hvis De vil hilse ham, så værsgod,» svarte Else mørk. «Men det er ikke mig, som sender nogen hilsen.»

«De er en stædig en,» sa overlægen.

«Skulde de derimod træffe min elskede Hieronimus,» vedblev Else lidt efter, «så må De endelig hilse ham på det hjærteligste.»

«Hieronimus — uh! Kan De da ikke holde fred med Deres Hieronimus? Jeg blir jaloux, ligefrem jaloux!» Overlægens tone var så komisk klynkende, og hans mine så pudsig fortrædelig at Else måtte le højt.

Da overlægen var borte gik Else ud på koridoren, og blev forundret over den usædvanlige færdsel derude. Mørktklædte kvindeskikkelser, gamle og unge, høje og korte, nogle enkeltvis, andre med hinanden under armen, næsten alle med dukkede hoder og undsélige miner blev ved at komme ud fra den lille tværgang, hvor Elses værelse lå, spasere forbi hende, og forsvinde gjennem fløjdøren for enden af den lange koridor.

«Hvad er dette for en folkevandring?» spurgte Else, da Anne viste sig på koridoren.

«Det er dem fra anden og tredie pleje. De kommer gjennem fløjdøren i tværvæggen derinde på Deres gang, og skal til fest i den store sal.»

Ja, det var jo sandt. Iaften skulde der være fest. Overlægen og frk. Schrader havde begge fortalt Else det, og spurgt om hun vilde være med.

Så tæt befolket som Sct. Jørgen måtte være! Dette var kun de rolige patienter, hvis antal var forsvindende, sammenlignet med de urolige. Og alligevel kom der så mange. Så var der jo også en mandsafdeling.

VX.

«FÅR jeg lov at komme ind lidt?» Else stod i frk. Halls halvåbne dør, og så ind i værelset hvor gassen var tændt, og kuplen tilsløret af rødt kreppapir. Frk Hall, der sad i sengen, tilbagelænet mod det høje hodegjærde vinked livlig til Else. Hun og sengen og alt i værelset var omflydt af rosafarvet lys, og der lugted svagt af gammel moskus.

«Jeg har så mange sorte negerbørn,» sa frk. Hall med sin fede, fnisende stemme, da Else trådte hen til sengen. Hun slog armen om Elses hals, trak hende ned til sig, og hvisked i hendes øre en mængde ting, som Else ikke forstod.

«Ja,» sa Else. «Men hør, frk. Hall, vær sød og ikke snak så højt om nætterne.»

«Forstyrrer jeg Dem?» spurgte frk. Hall hurtig, og så med ét skamfuld ud.

«Ja. Det er umuligt at få sove når De ligger slig og skjænder. Husk, vore senge står tæt op ad hinanden, bare med denne tynde væg imellem.»

«Men synge da, det har De vel ikke noget imod?»

«Jo. Synge er lige galt. Hvorfor kan De ikke ligge pént stille?»

«Nej, for jeg kan ikke,» frk. Hall stak pegefingeren i munden, og hang med hodet.

«Jeg forstår ikke det,» vedblev Else. «De har da ingen glæde af at ligge og skjænde på folk, som ikke engang hører det?»

«Nej, men jeg må.»

«Å lad nu være, når jeg bér Dem. Vil De?»

«Ja,» frk. Hall nikked ivrig. Så greb hun Elses hænder og trykked dem mod sine øjne.

Else bøjed sig ned, og kyssed hende på panden.

«Nu skal De se», udbrød frk. Hall, og kasted energisk hodet tilbage. «Inat skal De ikke høre en lyd fra mig,» hendes øjne var fulde af glinsende tårer.

«Tak. Nu er De rigtig sød.»

«Ih nei se, godaften mit barn!» frk. Hall slog hilsende ud med hånden. «Træk stolen herhen, og sæt Dem.»

Else vendte sig om. Der stod frk. Thomsen midt på gulvet, med en avis i hånden, som hang ned ved hendes side.

«Nå, så De er heringe,» sa frk. Thomsen med et bedrøvet blik på Else. «Hos mig er De engnu ikke kommet af Dem selv.»

«Bryd Dem ikke om hvad hun siger,» frk. Hall greb Else i armen. «Hun er nok sød, men hun er dog ikke sådan rigtig i hodet. Og så er hun så jaloux, det lille fæ.»

«Hvad siger hun?» spurgte frk. Thomsen, og stirred ind i Elses ansigt.

«Jeg siger at De skal sætte Dem, og læse avisen for mig, som De plejer!» råbte frk. Hall.

«He, he, he,» kurred frk. Thomsen.

Else tog plads i sofaen, og frk. Thomsen satte sig på en stol, som hun trak hen under den tilslørede gaskuppel. Hun folded ud avisen, og begyndte at læse med sin snøvlende, monotone stemme.

«Nej det bryder jeg mig ikke om!» afbrød frk. Hall. «Hvad kommer det mig ved om der er plads nok på fattiggården eller ej?»

Frk. Thomsen begyndte på noget andet.

«Uf nej, dette om politik kjeder mig!» afbrød igjen frk. Hall. «Er der ikke noget om mord og drukkenboldter?»

Frk. Thomsen gjennemsøgte avisen. «Jo, her er noget om et barnemord.»

«En ung pige, svensk af fødsel rømte forleden fra sin tjeneste,» læste frk. Thomsen. «Hendes husbongs folk, der ikke kunde begribe grugnen til hendes flugt, gav sig så til at eftersøge hendes gjemmer, og fandt i hendes komodeskuffe et barnelig —»

«Så hold dog op mit barn!» udbrød frk. Hall indigneret, og slog ivrig fra sig med hænderne. «Hvor skal jeg kunne tåle at høre om sådant? Læs noget smukt mit barn. Livet er dog så skjønt!»

«Ja, der hører De, hvor skjønt det er,» forsøgtc Else.

«Livet er skønt,», forsikred frk. Hall og deklamerte patetisk:

«Som en ørn jeg slår ud min vinge —

Flyver mod solen og himmelens blå.

For mine øren tonerne klinge,

Jeg stræber, o stræber det bedste at nå!»

«Ja hun er nu alligevel storartet, den frk. Hall!» udbrød frk. Thomsen begejstret. «Men,» hun vendte sig helt om til Else og hvisked: «Sådan ganske rigtig i hodet, er hun nu allignevel ikke.»

«Kan De ikke finde noget kønt i Deres blad, De søde, lille fæ?» sa så frk. Hall.

Frk. Thomsen vendte og drejed avisen. «Jo, her er et vers,» sa hun så og læste:

«Jeg lider og længes mens dagene går,

Og dagene flokkes til uger og år.

Jeg lider og længes, hvornår, hvornår,

Hvornår begynder vor kærligheds vår?»

«Ja, se det var kønt!» råbte frk. Hall. «Sådan skal det være. Lide og længes efter kjærlighedens morgenrøde. Jeg skal skrive et digt til Dem, fru Kant.»

«Tak,» sa Else.

«Men De må ikke vise det til nogen. Og så må De endelig sige mig ærligt om De finder talent i det.»

Døren gik op og frk. Schrader trådte ind.

«Nå, så her finder jeg alle 3 forsamlede,» sa hun med et elskværdigt smil, og satte sig i sofaen, hvor Else havde gjort plads for hende.

«Jeg gik ind til frk. Hall og bad hende være stille inat,» sa Else.

«Og det vilde hun vel. Ikke frk. Hall?»

Frk. Hall satte munden ud i en trut og svarte ikke.

Frk. Schrader sad lidt og talte roligt og klogt og venligt som altid. Men det vilde ikke rigtig gå. Else var den eneste; som svarte. Efter et par minutters forløb rejste frk. Schrader sig, og gav alle 3 hånden til godnat.

«Æh, bæ!» udbrød frk. Thomsen, og rakte ud en lang tunge, da frk. Schrader var borte. «Sikken en!»

«Skidt være med den hugaf!» sa frk. Hall, og brast ud i en rystende latter.

«Frk. Schrader er et udmærket menneske,» bemærked Else.

«Ja, vengt nu bare,» sa frk. Thomsen.

«Ja, vent nu bare,» gjentog frk. Hall.

«Ja vengt nu bare, ja vent nu bare,» blev de begge to syngende ved at gjenta, mens de pegte fingre ad Else, der tilsidst måtte holde sig for ørene.

«Nej ti nu stille», råbte hun og rejste sig. «Vær bare sød og snil mod frk. Schrader, så skal Dere nok se, at hun gjør gjengjæld.»

«Gjør gjengjeld,» hvæste frk. Thomsen. «Ja hun gjør nok gjengjæld, den djævel.»

«Hvad er De egentlig for et menneske?» spurgte frk. Hall, da Else kom hen til hendes seng for at sige godnat.

«Ja, jeg er altså fru Else Kant, slet og ret.»

«Men hvorfor er De kommen her?»

«Ja, det forstår jeg ikke selv.»

«Men De har fåt et heldigt værelse. Tro De mig. De blir her ikke længe,» frk. Hall slog armene om Elses hals og kyssed hende.

«Så husker De nok at være stille inat?»

«Ja, sødeste.»

«Når hun kysser Dem, så vil jeg også,» frk. Thomsen rørte med sine kolde læber ved Elses kind. «Godnat.»

Da Else kom ud fra frk. Hall så hun ind til fru Henderson. Dér gik hun i natkjole på de nøgne store fødder, op og ned, taktfast hoppende, fremlænds og baglænds med ryggen til døren.

Else blev stående som fastnaglet, og så på hende.

Så kom Anne med et medecinglas og gik ind til fru Henderson, hvem hun stansed i marschen.

Fru Henderson slugte medecinen, og sa venligt henvendt til Else: «Kloral er u’mærket. U’mærket, siger jeg Dem.

«Det er bare vand,» lo Anne.

«Får hun altid bare vand?»

«Nej, men ofte. Hun har fåt så forfærdelig meget kloral, og når hun bare tror, det er kloral, så sover hun undertiden alligevel.»

XVI.

ELSE havde fåt en større portion kloral end de foregående aftener. Efter dr. Vibes ordre, havde Maren forklaret. Nu lå hun med ansigtet mod væggen, og vilde sove.

Hvad var dog dette for en underlig lyd? En tuslende, hvislende tisken, der steg og sank, og undertiden gik over i en truende knurren. Hun løfted hodet fra puden.

«You black, dirty pigs, you wampyres, bloodsuckers, you robbers and rascals,» lød det med en gjennemtrængende tydelig hvisken.

Stakkels frk. Hall! Ja, hun havde ret. Hun kunde ikke la være. For ikke at forstyrre Else lå hun nu der og hvisked sine skjældsord. Det var rént rørende.

Else var ved at slumre ind, da et hvinende skrig, ledsaget af banken og larm trængte ind til hende. Hurtig sad hun oprejst i sengen, og lytted. Hun hørte råb, og snak af en høj forskrækket stemme, hastige skridt, lyden af nøgleraslen, og af en dør, som blev lukket op og i, hvorpå det blev stille.

Sukkende la hun sig tilbage på puden.

Lidt efter kom nornen ind. Else spurgte hvad det havde vært for en larm, og fik vide at det var en ung pige inde på den anden gang som havde tat ind at laksere på.

«På den anden gang — er det anden pleje?» spurgte Else.

«Ja, det er tæt herved, kun en væg imellem. Fruen har nok sét fløjdøren derude. — Imorgen skal jo fruen bade, hører jeg. Skal det være karbad eller styrt?»

«Tak styrt.»

«Så skal det nok være parat til klokken 8. Fruen må nødig komme senere, for bagefter har jeg de andre, to, tre hold, som skal ha varmt bad.»

«Nej, jeg skal nok være præcis. Men hør, får jeg ikke lov at være alene, mens jeg bader?

«Jo såmæn får fruen det. Sådan som fruen er, kan der ikke være noget ivejen. Hvordan er det med tanden.

«Tak. Den værker slet ikke.»

«Ja, ja godnat frue. Jeg skal nok se ind siden.»

Og det gjorde nornen troligt. Tre gange til var hun inde hos Else, som hun altid fandt vågen. Nornen rysted bedrøvet hodet, og Else var rent fortvilet. Nu havde hun ikke tandpine, og både frk. Hall og fru Henderson var forlængst bleven rolige. Kloral havde hun også fåt, mere end før, og dog sov hun ikke. Nej, for det var disse nagende tanker, som aldrig lod hende i fred. Dette at være her. Og uvisheden om hvor længe. Og iveren for at overlægen, som dog sikkert ikke anså hende for sindssyg, skulde lade hende slippe derfra. Og længselen efter Tage, og bekymringen for fremtiden. Uden barnet kunde hun ikke leve, og hjem vendte hun aldrig mere. Bare én af disse kvaler vilde vært nok til at holde hende vågen, og nu var der så mange, så mange.

Den prægtige norne! Så redebon hun havde svaret ja da Else bad om lov til at bade alene. Heller ikke nornen anså hende for sindssyg. For så havde hun ikke sagt ja. Den gode, velsignede norne!

«Også dette at De aldrig sover, det er også et sikkert tegn på sindssyge.» — Ja, den Hieronimus, det var en herre, som vidste besked!

XVII.

ELSE gik op og ned på den lange koridor, da stuegangen kom. Det var overlægen.

«Nu, har De vært ude og spasere idag?» spurgte han, og stansed foran Else.

«Nej, jeg har gjort det én gang, og jeg gjør det ikke mere. Det er altfor utåleligt at gå der med patienterne, som mellem en fåreflok, og fulgt i hælene af en vogterske.»

«Det er dog synd at De ikke går ud i sådant et dejligt forårsvejr. Nu har De vært her i 10—12 dage, og kun én gang ude. Egnen er dog så køn,» overlægen trådte hen til et af vinduerne.

«Ja, det véd jeg ikke noget om,» svarte Else. «Jeg sér intet, sanser intet sålænge jeg er her. Véd kun det éne forfærdelige, at jeg holdes indespærret på et galehus.»

«Der er da ingen, som gjør Dem noget,» overlægens tone var brysk, men hans mine mild. «Når jeg vil ha Dem ud, så er det jo for Deres egen skyld.»

«Ja, naturligvis. Men det er mig en altfor stor pine på den manér! Vil De la mig gå alene, så skal jeg hver dag.»

Overlægen så skarpt og prøvende på Else.

«Gå alene — ja, det måtte De gjerne. Men så vilde De vel prøve på at undvige?»

Else udholdt hans forskende blik og vented lidt med svaret.

«Nej,» tænkte hun. «Jeg vil ikke lyve for ham. Havde det vært Hieronimus, så. — Men han har vært så altfor god imod mig.» «Ja, jeg vilde vist forsøge på at undvige, hvis jeg fik gå alene,» sa hun så.

Overlægen lo.

«Ja, der sér De selv. Så tør jeg altså ikke la Dem gå alene. Men ellers i alt føjer vi Dem jo. De får stadig bragt maden op på Deres værelse, og nu forleden da her var fest, og alle var tilstede, fik De lov til at slippe.»

«Man skulde fåt slæbt mig afsted efter hårene, hvis jeg var kommen med til den fest,» svarte Else.

«Og reservelægen fra sjette afdeling, som var på besøg her, og gjerne vilde ha hilst på Dem, han kom heller ikke ind til Dem, fordi De havde sagt, at De ikke ønsked at se ham.»

«Ja,» sa Else. «Jeg er også uhyre taknemmelig for det altsammen.»

«Jeg har tat med noget kloroform og vat til tanden, som jo er begyndt igjen,» overlægen trak en pakke op af lommen og vikled ud en liden flaske, som han holdt op for lyset og betragted. «Der er ikke nok til at ta livet af sig» han rakte smilende flasken og et stykke vat til Else.

«Det tænker jeg heller ikke på.»

«Nå og styrten om morgenen, er De glad for den?»

«Ja forfærdelig glad. Og mor, Sibylle mener jeg, er så prægtig.»

«Der kan De bare se! Igrunden trives De udmærket hos os.»

— Overlægen gjorde stuegang på den lange koridor, ud og ind gjennem alle dørene, mens Else spaserte op og ned.

Da han gik ind på tværgangen, hvor Elses værelse lå, fulgte hun efter.

Fru Henderson, hvis dør som sædvanlig stod åben, gik som hun plejed fremlænds og baglænds på gulvet. Hun vendte ryggen til døren.

«Hvorfor kan hun dog ikke få nogle klær på, så hun kunde spasere på koridoren?» spurgte Else. «Hun trænger åbenbart til at røre sig, den stakkel.»

«Nej, for så pisker hun rundt hele afdelingen, op og ned,» svarte overlægen, som stod i døren til fru Hendersons værelse. «Hun er mager nok iforvejen. Den anstrengelse vilde gjøre det af med hende.»

«Men vilde det nu være nogen ulykke, hvis anstrengelsen gjorde det af med hende, som De siger?»

«Sådan kan man ikke raisonnere. Hun har sin mand ilive, og han synes, at han intet andet har at leve for end hende.»

«Men når hun er sådan og aldrig blir anderledes?»

«Han besøger hende hver søndag, og skriver hver uge et brev til hende,» overlægen talte med et underligt dvælende tonefald, der virked på Else som rørelse. «Det er fru Hendersons trøst og glæde, og vistnok også mandens.»

Nu slog fru Henderson ud med begge arme og vendte sig om midt på gulvet. Såsnart hun fik øje på overlægen, kom hun løbende hen til ham, greb ham om armen og sa med de sædvanlige ansigtsgrimaser: «I overmorgen er det lørdag.»

«Ja,» skreg overlægen ind i hendes øre. «Så får De brev fra Deres mand.»

«Ja fra Frants!» fru Henderson nikked så ivrig at håret hopped op og ned, og fortrak ansigtet, så hun så ud som en vild.

«Men Maren er styg,» vedblev fru Henderson. «Hun vil ikke ta skodderne fra vinduerne endda Frants har sagt, at hun skal. Frants har sagt det,» hun la hodet på skjæve og så op i overlægens ansigt med en spændt og barnebønlig mine.

«Ja ja, vent nu til Deres mand kommer,» skreg overlægen.

«Inat har jeg ligget på matten udenfor fru Mørcks dør, og passet på hende,» sa så fru Henderson. «Jeg forsikrer Dem, overlæge, det var u’mærket, u’mærket at jeg lå der. Hvad skulde hun ellers ha gjort?»

«Men hende dér kan jeg ikke li,» fortsatte fru Henderson og pegte på Else. «Nej, jeg kan aldeles ikke li Dem,» hun vendte ansigtet om mod Else og strakte hodet i krumbugtninger hen imod hende.

«Hun gjør Dem såmæn ingenting!» råbte overlægen. «Det er en meget rar dame.»

«Men jeg kjender hende ikke. Jeg kjender hende aldeles ikke,» fru Henderson drejed sig rundt med en gratiøs bevægelse og gav sig atter til at trave uforstyrret op og ned pa sine brede, flade fødder.

«Så skal jeg ind til frk. Hall og ha mine sædvanlige skjænd,» sa så overlægen med sin korte sympatetiske latter.

«Hun er forresten så sød frk. Hall,» bemærked Else, og så fortalte hun om hendes hvisken. «Da jeg så sa til hende, at også hendes hvisken havde forstyrret mig, blev hun fuldstændig stille. Siden har jeg ikke hørt et kny fra hende.»

«Og endda vil De bilde mig ind, at De ikke sover,» sa overlægen drillende.

«Bilde Dem ind — hvorfor skulde jeg ville bilde Dem noget ind?» spurgte Else krænket.

«Nervøse damer tror altid at de ikke sover,» blev overlægen ved i samme drillende tone.

Else følte det som havde hun fåt et knubs i nakken. Sådan havde det også vært et par gange før. Ret som overlægen var elskværdig og tryg at tale med kunde han komme med bemærkninger, der liksom flytted grunden under Else.

«Overlægen kan jo spørge mor — Sibylle,» om jeg sover eller ej. Hendes udsagn tror De da vel? Hun er vel ikke nogen nervøs dame, som bilder sig ind.»

«Nå ja, fru Kant,» sa overlægen, atter elskværdig. «Jeg selv tror mange gange, at jeg ikke har sovet, men så fortæller min kone mig, at jeg har ligget og snorket,» overlægen lo, og Else måtte mod sin vilje le med.

«Men jeg snorker ikke, kan De være vis på!» udbrød Else. «Og søvn får jeg ikke sålænge jeg er her. Ialtfald ikke ordentlig.»

«Ved De hvad jeg glæder mig over?» overlægen stansed udenfor frk. Halls dør, hvorhen Else var fulgt med.

«Nej?»

«Kan De ikke gjætte det?»

«Umulig.»

«Nu har De i 3 dage ikke talt om Hieronimus. Det kalder jeg et fremskridt!»

«Nej. Jeg har svoret til mig selv, at jeg ikke mere skal nævne hans navn sålænge jeg er her. Men derfor har jeg ikke glemt ham, må De tro.»

XVIII.

NÆSTE morgen kom overlægen med en stor konvolut, fuld af breve. Else var dårlig den dag, og var gåt tilsengs igjen efter styrtebadet og frokosten.

«De sér, det er uåbnet altsammen,» sa overlægen. «Læs nu, og bliv så i godt humør.»

Else tog stum imod konvoluten. Hun havde lyst til at gribe overlægens hånd og kysse den, sådan taknemmelighed følte hun mod ham, fordi han nu igjen behandled hende som et medmenneske.

Men hun kyssed ikke hans hånd. Det vilde sét ud som hysteri. Nøjedes derfor med at sige hjærtelig tak.

Konvoluten indeholdt alle de breve, der var kommen til Else under hendes fraværelse, fra hjemmet. Desuden svar fra Inger, til hvem Else havde skrevet, og spurgt om barnet.

Det læste hun først, atter og atter, mens hendes øjne løb over af tårer. Tage snakked hver dag om mamma, og fortalte til alle at mamma var på hospital og snart kom hjem igjen. Han var frisk og rask, spiste og sov, og havde det bare godt i alle retninger.

Hun blev liggende med Ingers brev i hænderne, og tænkte og tænkte på gutten. Gudskelov at han ikke havde glemt hende, at han endnu vidste at han havde en mamma, som han vented at skulde få se igjen.

Så læste hun de andre breve. Det var fra venner og bekjendte, og fra slægtninge i udlandet, og indholdet var kun godt.

Det sidste brev hun åbned var en smal konvolut af gjennemsigtigt papir, og med fordrejet udenpåskrift. Else fik ved at se på konvoluten en uhyggelig fornemmelse, der mere end bekræftedes da hun havde lukket den op, og læst indholdet. Det var en anonym skrivelse, fuld af de giftigste hentydninger til hendes mands forhold overfor hende.

Else gik frem af sengen, rev brevet og konvoluten istykker, og putted det ind i kakkelovnen.

Om eftermiddagen stod hun op, og gik ud og spaserte på koridoren. Et øjeblik efter var frk. Thomsen der, og tog hende under armen.

«Ja er De nu også vis på at De forstår det angsammen,» begyndte hun, og stak sit ansigt tæt op til Elses. «Der er altså 3 forhold: det kristelige, det ægteskabelige, og det blodige.»

«Ja,» nikked Else.

«Og jeg er et fænomén, det véd De. Ikke?»

«Jo.»

«Men tænke sig hvordan de bæster har pingt mig med det blodige forhold,» frk. Thomsen tog et fastere tag i Elses arm. «Der har de gåt og snugset i min seng, og slåt vingduet op midt om vingteren, og engang laved de et kors på skrivebordet derinde. Hvad sygnes De?»

Else vidste ikke hvad hun skulde «sygnes». Overlægens ytring at frk. Thomsen var idiot og aldrig blev anderledes, som dengang havde stødt hende, vidste hun nu, var den fuldkomneste sandhed. For nogle dage siden havde Else git efter for frk. Thomsens altid tilbagekommende, og altid mere og mere indtrængende anmodninger om at spasere i haven, og da frk. Thomsen først havde fåt Else for sig selv dernede, var det som om alle sluser for hendes forvirrede forestillinger brast. Om ikke Else vidste hvad der var foregået med hende? Om ikke Else havde læst i bladene om hendes blodige forhold? Om hun ikke kjendte til historien om den fremmede herre, der havde tat hende om livet og båret hende over en bæk med farlige stene. Om hun ikke havde hørt hvorledes hun var bleven forfulgt for det blodige forholds skyld, overalt hvor hun havde vært, i udlandet og hjemme, men dog allermest her. Else var begyndt med at ville snakke hende tilrette, — frk. Thomsen var jo ellers så barnligsød og fornuftig — men havde snart mærket, at det var umuligt. Så havde hun tat det parti at svare ha og ja og tålmodigt høre på hende. Men hun var efterhånden bleven så træt og ør af hendes hver dag evindelig gjentagne snak, at hun følte noget, der ligned rædsel, hvergang frk. Thomsen kom farende efter hende, hvad hun altid gjorde såsnart Else viste sig udenfor sit værelse.

«Hvad sygnes De,» gjentog frk. Thomsen. «Var det dog ikke skamløst at de laved et kors?»

«Hvad slags kors?»

«De havde tat et blongsterglas med gåseurter, og stillet det påtværs af et fotongrafi. Forstår De?»

«Hvad mente de da med det?» spurgte Else sukkende.

«De vilde håne mig naturligvis. De véd da hvad et kors betyder?»

«Nej.»

«Sikken en,» lo frk. Thomsen. «De er jo dog et voksengt mengeske! Kors betyder kjærlighed, og når de stiller det op netop på tværs af det blodige forhold, så kan De selv tænke Dem til. Uh sligt rakkerpak!»

Anne kom op med et glas mælk på en bakke, og gik ind i et af værelserne, hvis dør hun lod stå åben. Else stansed og så ind.

«Kom,» sa frk. Thomsen. «Maren er en djævel, men Anne dér er værre end den allerværste.»

«Sikkene to tøse!» råbte i det samme en ung lyshåret kvinde, der lå tilsengs inde i værelset. «I må tro, jeg kjender jer nok, I tasker!» vedblev hun og rejste sig op i sengen. «Det var jer, som tog to stole og satte sig overskrævs på dem midt i haven i sommer.»

«Her er Deres mælk, frk. Nielsen,» Anne rakte glasset til den lyshårede kvinde, som tog det, og drak.

Else gik ind, og stilled sig op ved siden af Anne foran sengen.

Frk. Nielsen snakte højt og vredt en mængde usammenhængende ting, mens hun med glasset i hånden så ret frem for sig. Pludselig slog hun resten af mælken lige i ansigtet på Else og råbte hoverende: «Der har Du det, dit afskum!»

«Fy fy,» sa Anne og tog glasset fra hende.

«Jeg gir jer døden og djævelen alle tilhobe!» skreg frk. Nielsen idet hun kasted sig tilbage i sengen, og sparked dynen højt op i luften. «Nu kan Du klage til ham, tugthusforvalteren, så skal jeg nok ta og spytte ham i øjnene!»

«Kom så fru Kant,» sa Anne.

«Det var Anne, som fik hende til det,» hvisked frk. Thomsen da Else kom ud på koridoren. «Det forstår De da vel?»

Else rysted hodet.

«Nu skal jeg ned og spasere med patienterne,» vedblev frk. Thomsen, der fulgte Else til hendes dør. «Vil De ikke med?»

«Nej.»

«Å jo kom! Vi to kan gå iforvejen for os selv. Så kan vi snakke sammeng uden at de andre hører det.»

Ja tak, tænkte Else. Det var netop det, hun af al magt vilde undgå.

Frk. Thomsen blev stående i den åbne dør, mens Else vasked af melkepletterne, og tigged og bad hende om at gå med.

«Nu må De komme, frk. Thomsen!» råbtes der omsider, og Maren i hat og sjall og hvidt stort forklæde blev synlig i døren.

«Ja ja, så får jeg gå da. Farvel fru Kant,» frk. Thomsen nikked til Else og rakte tunge til Maren, idet hun forsvandt.

Else satte sig ved vinduet og begyndte at sy på sit bordteppe. Straks efter gik døren sagte op, og frk. Hall i nattrøje og underskjørt, kég ind.

«Værsgod,» sa Else. «Kom De bare.»

Frk. Hall trådte indenfor og lukked døren efter sig. Nu først i det stærke sollys fra vinduet så Else hende rigtig. Det gulblege opdunstede ansigt havde små regelmæssige træk; det blanke sorte hår, der omhyggelig var redt og opsat, var isprængt med striber af sølvstænk. Øjnene var nøddebrune med et godmodigt men uroligt udtryk, og den fine røde mund; der var i uafbrudt sitrende bevægelse fremviste skinnende hvide tænder. Else kunde sé at hun måtte ha vært meget smuk i sin ungdom.

«Hvorfor går De altid på strømpelæsten?» spurgte Else, da frk. Hall havde tat plads i gyngestolen.

«Jo, for det kan jeg bedst li,» fniste frk. Hall, og stak hænderne ind i de åbne, vide trøjeærmer.

«Og i underskjørt og nattrøje,» vedblev Else. «De skulde ta en kjole på Dem.»

«Sig det til hugafen,» sa frk. Hall vredt. «Hun har tat alting fra mig.»

«Bed hende om at få det tilbage. Nu er De jo så frisk og kjæk. Stille om nætterne, og rolig og snil hele dagen.»

«Ja, ikke sandt? Nu forstyrrer jeg Dem aldrig mere,» frk. Hall så på Else med et stolt og lykkeligt smil.

«Nej. Nu er De bare sød. Det har jeg også sagt til overlægen og frk. Schrader.»

«Å det rakkerpak!» udbrød frk. Hall og stamped med foden.

«Jeg holder så forfærdelig meget af dem begge to,» sa Else.

«Gjør De virkelig?» Over frk. Halls ansigt bredte der sig et tvilende smil, der gik over til hendes sædvanlige fnisen.

«Forresten kan det ikke nytte at bede,» vedblev frk. Hall alvorlig. «Hugafen kommer med det en skjønne dag, når hun finder for godt. Jeg kjender rammelen, må De tro. Man skal aldrig bé om noget her.»

«Men nu skal De se hvad mit barn idag bragte hjem med til mig,» frk. Hall fôr pludselig op fra stolen, løb ud, og kom straks efter tilbage med nogle anemoner i fugtig mos på en underkop.

«Se,» sa hun, og holdt underkoppen tæt hen til Else, mens hendes ansigt strålte af henrykkelse. «Er de ikke yndige? Å jeg elsker anemoner, disse første, som foråret bringer,» hun bøjed sit ansigt ned og kyssed varsomt på blomsterne. «Gud velsigne, velsigne, velsigne mine yndige små!» Da hun atter retted hodet, stod hendes øjne fulde af blanke tårer.

«Ja, de er søde,» sa Else.

«Ja, ikke sandt!» råbte frk. Hall. «For mig er de nu ti gange så skjønne og dyrebare som for andre, for når jeg sér de første anemoner, så ved jeg at min onde tid er forbi, og at jeg får det bedre dag for dag.»

«Men nu skal De høre et digt, jeg har skrevet til Dem, fru Kant,» frk. Hall trak et sammenlagt papir op ved nattrøjens halskrave, og folded det ud.

«Nej,» sa hun så. «Jeg vil ikke læse det højt. Det er så flaut.»

«Å jo,» bad Else.

«Nej, nej,» frk. Hall holdt hænderne skjulende op for ansigtet. «Jeg er vis på, De bare gjør nar af det.»

«Hvor kan De tænke?» sa Else.

«Læs det selv da,» frk. Hall rakte Else papiret.

«Jeg kan ikke forstå bogstaverne,» sa Else efter at ha sét lidt på det.

«Ja, så kom med det da. Men De må love mig ikke at gjøre nar.»

«Stængt inde i et fængsel

Med mange triste rum,»

læste frk. Hall patetisk mens en svag rødme bredte sig over hendes kinder. «Uf nej, nu sidder De og griner.»

«Nej så sandelig! Begyndelsen er vakker. Lad mig høre mere.»

«Stængt inde i et fængsel

Med mange mørke rum,

Der sidder en kongedatter,

Hendes skjæbne er ond og grum.

Hun længes at slå sin vinge

Imod den lyse sky.

Men ak hun har ingen vinge,

Den er slået rent itu.»

«De må ved gud ikke gjøre nar fru Kant,» frk. Hall dukked pludselig hodet, og skjulte ansigtet bag papiret, der dirred mellem hendes hænder.

«Tro mig nu, at jeg ikke gjør nar, frk. Hall.»

Frk. Hall fôr sig med hånden over øjnene, og fortsatte:

«Så kommer der en dronning,

En dronning fra fremmed land.

Hun smiler med sorte øjne,

Hendes navn, det er fru Kant,»

endte frk. Hall og brast ud i en forlegen latter. «Vil De ha det?»

«Ja tak,» sa Else, «det vil jeg gjerne.»

«Hvad synes De om det? Er der talent?»

«Javist er der så.»

«Nej i min ungdom, da kunde jeg skrive digte,» sukked frk. Hall. «De skulde sét mig på ballerne i hvid gaze og med brandgule bouketter. Men alt er jo forfængelighed her i verden. Jeg tror, at de som er smukke, og får de største gaver, af gud stilles så højt for at de skal dale som et pragtfuldt stjerneskud, der slukkes. Gud morer sig vist med sådant noget. For hvad skulde han ellers ha for adspredelser, hvad fru Kant?»

«Å ja,» sa Else. «Man kan jo tænke sig lidt af hvert.»

«Uh ha! Havde man endda ikke sådan en egoistisk mor, så slap man da for at være her. Ih nej, der hører jeg mine fugle, mine søde små fugle!» frk. Hall rejste sig med et pludseligt sæt. «De kommer hver morgen og hver eftermiddag, og får mad hos mig.»

«Hvad slags fugle?»

«Spurve og dompapper og ravne, alle de, som bôr i træerne derude. Jeg gir dem alt det brød, jeg ikke selv spiser op. Men disse griske bæster, Maren og Anne, stjæler det fra mig, når de kan komme til. Derfor går jeg med det på mig.»

«Hvor da?» spurgte Else. «De har jo ingen kjole og altså heller ingen lomme.»

«Inde i mine bénklæder, naturligvis,» frk. Hall snapped underkoppen med anemonerne, slog nikkende og hilsende ud med hånden, og gik.

Straks efter hørte Else frk. Hall lukke vinduet op inde i sit værelse, og derpå et kjælent snakkeri, blandet med trippen og pikken og en lyd som af lette faldende hagl.

XIX.

FRK. Hall var mærkelig, tænkte Else. Tiltrods for al elendigheden ved at være på en sindssygeanstalt nød hun begejstret og jublende de gode småting, tilværelsen bød hende. Hendes fryd over vårens første blomster, hendes ivrige glæde ved at gi fuglene mad, hendes intensive stemningsfylde, der gav sig udtryk i lyriske frembringelser, den tilfredsstillelse hun følte ved «sit barns» selskab, og nu hendes stolte lykke over at ha behersket sig om nætterne for Elses skyld. Hun liksom leved op i alt dette, og blev for hver dag som gik mere og mere fornøjet og normal.

Kanske det var hemmeligheden med at føle sig tilfreds her i verden, dette at ta de gode småting op, leve for dem, og være taknemmelig for dem.

Else la arbejdet fra sig, og trak vejret dybt. Hun langtedes efter luft. Skulde hun gå ned i haven lidt? Nu var jo frk. Thomsen ude, så hun fik være i fred.

Ude i skabet hented hun sin hat og paletot, og trak i gangen langsomt hanskerne på, mens hun kég ind til fru Henderson, hvis dør som altid stod åben.

Fru Henderson gik som hun plejed fremlænds og baglænds op og ned. Else blev stående og undred sig som så ofte før over denne sejge, utrættelige, taktfaste marscheren.

Gad vidst om hun også nu vilde mærke at nogen så på hende? Det var liksom fru Henderson havde øjne i nakken.

Ja, ganske rigtig. Der vendte hun sig om med et pludseligt ryk, og kom løbende hen til døren.

«Jeg har jo sagt Dem, at De ikke må se på mig,» sa fru Henderson truende, og vridende hodet op i Elses ansigt. «Hvad er De for én? De skulde slet ikke være her, og det skal jeg sige til Frants og til overlægen!»

«Jeg vil Dem ikke noget ondt!» råbte Else.

«Gå Deres vej!» sa fru Henderson. «Gå Deres vej. De, som ikke kjender fru Mørck engang!»

«Ja nu går jeg,» sa Else.

Da Else kom nedenunder på den store koridor, der nøjagtig ligned den ovenpå, så hun gjennem en åben dør et svært rødt fruentimmer, som midt i værelset stod og løfted skjørterne højt op, mens hun med svulne øjne så sløvt frem for sig. Else blev stående, og betragted hende.

«Gå bort, fru Kant,» sa Anne, der kom forbi med en bakke.

«Hvorfor må jeg ikke se på hende?»

«Nej, for hun slår. Det kan hænde, hun kommer farende og gir Dem én, så De ligger der. Hun er så forfærdelig stærk.»

Else trak sig hastig tilbage, fik fat på en pige med et nøgleknippe, der lukked op døren til haven, og skyndte sig ud.

Der gik en af pigerne med en patient, som i armen bar en stor grå kat, og som fôr hoppende og sjanglende afsted, mens hun uafladelig kyssed katten, og snakte til den med mange kjælne gebærder. Hendes ankler knækked hvert øjeblik over, og pigen greb ret som det var efter hende, for at hun ikke skulde falde.

Haven var vid og rummelig, omgit af et højt plankeværk, med flere spadsereveje, der alle løb i rundinger. Der var en stor græsplaine i midten, nøgne, muldede rabater, og klynger af forskjellige slags træer, som var begyndt at knoppes.

Uf, der sad fru Winther på en af bænkene, med en stor brun skindkrave, bart hode og opslået paraply.

Else havde lyst til at vende om, men fru Winther drejed hodet og nikked til hende, og så turde hun ikke.

«Nå, er De ude og rører Dem,» sa fru Winther leende med sit spotske tonefald. «Ja, det er at gå rundt her også, rundt, rundt, rundt. Det er en nydelig verden, vi lever i,» fru Winther lo, så hun rysted.

«Ja, det er kjedeligt med disse runde gange,» svarte Else, som syntes, hun måtte sige noget.

«De behøver ikke at genere Dem,» sa fru Winther og spruded af latter. «Gå De bare.»

Det er en overlegen dame, tænkte Else, mens hun trykket og flou fortsatte sin gang. Hun skulde da vel vogte sig for at komme i nærheden af den bænk, hvor fru Winther sad. I små vendinger gik hun frem og tilbage øverst i haven.

Pludselig hørte hun løbende skridt bag sig, og vidste, det var frk. Thomsen. Ak, om hun i et spring havde kunnet sætte over det høje plankeværk for at bli fri for hende. Nu skulde hun igjen mases ind i denne evigt samme suppedas af forhærdet forrykte forestillinger.

«Jeg kunde nok tænke, De var her,» sa frk. Thomsen, og stak forpustet sin arm ind under Elses. «Når De nu kommer op på Deres værelse, skal De se noget.»

«Hvad da?» spurgte Else.

«Det siger jeg ikke,» svarte frk. Thomsen, skjælvende af glæde. «Men vengt nu. Noget, som De blir glad for.»

Hvad skulde hun kunne bli glad for? Brev? Nej, på denne tid af dagen kom der ikke post. Og desuden, breve blev hun heller ikke glad for, sålænge hun var her.

«Sér De,» hvisked frk. Thomsen. «Der går en pige, som skal spiognere os.»

Else så sig om til alle sider, og kunde ingen anden Pige opdage end den, der gik med den sjanglende patient, som bar katten i armen.

«Hun,» sa Else. «Hun går der da virkelig for at passe på det syge menneske.»

«Det er bare et påskud. Forstår De ikke det? Jeg begriber ikke, at De kan være så dum fru Kant.»

Else taug. Hvad kunde det nytte at hun forsøgte at gjøre frk. Thomsen begribeligt at hun tog fejl. Hun havde slidt forgjæves med det så altfor mange gange.

«Se nu, se nu, hvor hun kigger efter os! Uh, den mær! Jeg kunde ha lyst til at flå hende.»

Disse ord, af den barnligt udseende, lysblonde og sørgmodige frk. Thomsen, virked så komisk at Else brast i latter.

Frk. Thomsen lo med.

«Ja, man kan da også bli gal i hodet tilsidet,» udbrød hun, og var øjensynlig stolt over at ha sagt noget morsomt. «Men der er altså disse tre Forhold: Det kristelige, det ægteskabelige og det blodige. Og så det, som De ikke må glemme, at jeg er et fænomén.»

«Så nu kom hele lektien. Else krymped sig sammen indvendig, og så trist hen for sig. Hvergang frk. Thomsen satte ansigtet tæt op til Elses og sa: Ikke? Eller: De forstår? svarte Else ja og nikked. Hendes tanker svæved vidt omkring mens frk. Thomsens snøvlende snakkeri suste for hendes øren. Det var som gik hun på et ensomt sted med en lænke om foden, der raslende slæbte henad jorden.

Hun kunde jo bli fri for dette overhæng af frk. Thomsen, hvis hun klaged til overlægen eller frk. Schrader. De vilde så simpelthen forbyde frk. Thomsen at tale til hende. Men Else nænned det ikke. Frk. Thomsen fandt øjensynlig en trøst og lettelse ved at betro sig til hende, og Else holdt også, trods alt, lidt af hende.

«Men nu har jeg skrevet mit ultimatum,» sa frk. Thomsen og stod stille med et ryk.

Ja, tænkte Else. Det har Du sagt så tit.

«Overlægnen var meget forbløffet, siger jeg Dem. Har jeg fortalt Dem hvad han svarte?»

«Ja,» afværged Else.

«Nu har jeg sat mig selv en frist til den niende juni,» vedblev frk. Thomsen. «Da er det et år siden jeg kom her. Hvis jeg ikke så er sluppen herfra, flyngter jeg.»

«Ja,» sa Else. Og så fik hun for tiende gang en beskrivelse af hvorledes frk. Thomsen vilde bære sig ad med at «flyngte». Sy sine lagener sammen sådan klokken 2—3 om natten, binde dem fast til vindueskrogen og fire sig ned i haven. Så var det bare at klatre over rækværket og løbe lige til byen.

«Så kommer jeg op til Dem,» slutted frk. Thomsen. «Jeg har Deres adresse. Ja, for De er herfra længe før den tid, er jeg sikker på. Tror De ikke?»

«Jeg håber det.»

«Så skal vi rejse sammen,» vedblev frk. Thomsen. «Lægge os i pensionat nede i Schwejts eller oppe i Norge. For De rejser jo altid om sommeren, ikke?»

Else nikked. Også dette at de skulde rejse sammen havde frk. Thomsen ustanselig talt om i over en uge.

«Kan De se, der ignenting fejler mig,» vedblev frk. Thomsen indtrængende. «Jeg kan fatte planer, og tale fornunftigt om alt muligt. Jeg kan skrive mit ultimatum til overlægnen. Jeg kan også være snedig og narre det skurkepak. Og så har jeg en mission.»

«En mission?»

«Ja. En mission for alle de ulykkelige fænoméner, som findes i verden. Derfor er det, jeg må lide så meget. Det måtte Kristus også.»

«Ja, Kristus,» sa Else.

«Kan De da ikke forstå at det er akkurat det samge med mig? Hvad vilde Kristus? Frelse de ulykkelige. Hvad vil jeg? Frelse fænoménerne.»

«Nu ringer klokken til aftensmaden,» sa Else og pusted ud i lettelse. «Så må vi op.»

På sit værelse fandt Else et fad med anemoner og violer stukket ned i fugtig mos, og om spejlet over komoden en dekoration af grangrene. Det var det altså frk. Thomsen havde ment, da hun talte om at noget glædeligt vented hende.

Siden, da Else havde spist til aftens kom frk. Thomsen ind, og lod sine spørgende øjne henrykt vandre rundt fra Else til anemonerne og til grandekorationerne over komoden. «Det var en overraskelse, ikke?»

Else takked hende på det bedste.

«De glemmer da vel ikke vor aftensiesta, fru Kant?» frk. Hall stod i døren, vinkende og nikkende.

«Nej, nu kommer jeg. Gå De frk. Thomsen. Jeg vil bare kike ind til fru Henderson.»

«Hvorfor vil De dog det,» sa frk. Thomsen uvilligt.

«Jo, for jeg kan ikke la være.» Det slog Else i samme nu at hun havde svaret akkurat det samme som frk. Hall, da hun havde bedt hende ikke skrige op om nætterne.

Fru Henderson vandred op og ned med ryggen til døren, taktfast, uforstyrrelig med ludende hode og viftende hår, og Else blev stående som fastnaglet.

«Hvor blir De dog af?» det var frk. Hall på strømpelæsten og i sit knækorte underskjørt med de svære lægge.

«Er det ikke mærkeligt at hun kan holde ud at trave sådan,» sa Else. «Se på hendes fødder, huden er flosset og afslidt.»

I det samme vendte fru Henderson sig om og kom løbende med fremrakte arme hen til frk. Hall.

«Frants kommer på søndag!» råbte hun, og snapped smældende efter vejret mens hun greb frk. Hall i begge skuldre.

«Til lykke!» råbte frk. Hall.

«Jeg har skrevet et brev til Frants,» vedblev fru Henderson. «Men det gjemmer jeg ved mit hjærte. Jeg gjemmer det ved mit hjærte siger jeg Dem!» fru Henderson skreg ordene ud med så hæftige ansigtsfordrejelser at hendes gråblege kinder fik en svag rødme, og åren i panden blev synlig. «Nu er vindusskodderne altid låset, og nu kunde de godt stå åbne, for nu tænker jeg ikke mere på at flygte. Jeg tænker ikke mere på at flygte!» gjentog hun vildt skrigende.

«Har fru Henderson villet flygte?» spurgte Else, da hun og frk. Thomsen sad i det røde lys inde hos frk. Hall.

«Ja, hun har bundet sine lagener sammen, og firet sig ned fra vinduet, det samme som mit barn tænker på at gjøre,» frk. Hall trued til frk. Thomsen, og fortalte så at fru Henderson ved den lejlighed havde fåt sin ankel forstuvet, men dog havde havt kræfter til at slæbe sig to mil afsted, halvvejs til byen, hvor hun var bleven taget og ført tilbage.

«Man skal ikke undvige,» fortsatte frk. Hall. «Godvillig bør man slippe herfra. At De véd det, mit barn,» hun trued atter til frk. Thomsen. «De opnår kun at bli taget ved vingebenet og bragt tilbage, og så får De det langt slemmere end nu.»

«Man skulde næsten tro at hun øngsker det,» sa frk. Thomsen vredt. «Så glad hun sér ud, når hun siger det.»

«Hvor her dufter af forår!» udbrød frk. Hall og slog begejstret hænderne sammen; hun gik om og lugted til de mange grangrene, der var anbragt rundt omkring i værelset og til fadene med anemoner og vilde violer.

«Det er hende der mit søde barn, som jeg kan takke for det.»

«Ja,» sa frk. Thomsen, der sad i den lille sofa ved siden af Else. Hun sukked dybt og de sørgmodige barneøjne fik en uvant glans. «Havde vi ikke guds velsignende forår, hvad så?» hun slog med en hastig bevægelse armene om Elses liv og skjulte ansigtet i hendes skjød.

«Nu går jeg i seng,» sa frk. Hall. «Se ikke på mig. Godnat, godnat, godnat,» hun gik rundt og kyssed grangrenene og blomsterne.

«Og mine yndige småfugle, dem skal jeg nok ikke glemme imorgentidlig,» frk. Hall tog fra vinduet bag gardinet en tallerken med brødrester og la indholdet ind under sin hodepude.

«Så!» sa hun, da hun var hoppet i seng, og havde dækket sig til. «Nu må De gjerne læse for mig, mit barn.»

«Frk. Hall bér Dem læse!» råbte Else til frk. Thomsen, der fremdeles havde ansigtet skjult i hendes skjød.

Frk. Thomsen retted sig op. «Havde jeg bare en kniv, så gjorde jeg sådan,» hun rakte frem sin venstre hånd og førte den højre med en snittende bevægelse over håndledet.

«Nå, nå!» råbte frk. Hall fra sengen. «Ja, det har vi såmæn allesammen tænkt på. Men det duer ikke. Hvem kan vide om vi ikke får det endda værre, der hvor vi kommer hen?»

XX.

«JEG vilde gjerne tale et øjeblik med Dem,» sa Else til overlægen, da han en morgen kom til stuegangen, fulgt af en ung kandidat, som hun ikke før havde sét.

«Ja vel ja, men hvorfor går De dog ikke ud? De blir så hvid og smal i kinderne. I haven kunde De da sagtens.»

«Gå rundt i den fillehave, som en høne indenfor en kridtstreg!»

«Er nu det en fillehave,» lo overlægen.

«Jeg var ude en tur med frk. Schrader forleden. Hende vil jeg gjerne gå med.» — —

«Nå,» sa overlægen, da han nogle minutter senere indfandt sig hos Else uden kandidaten. «Har De læst den?» han tog op fra bordet en bog, som han bladed i. «Hvad synes De om den?»

«Hvorlænge er De ment på at ville beholde mig her?» svarte Else.

«Det véd jeg ikke.»

«Ved De det ikke? Hvem skal så vide det, når De ikke véd det?»

«Slå Dem nu til ro fru Kant,» det kom lidt utålmodigt. «De skulde være glad ved at være her. Det er min mening.»

«Som lidende af hvilken form for sindssyge er jeg indlagt her?» spurgte Else, og så opmærksomt på overlægen.

«Form for sindssyge — Form for sindssyge,» overlægen fik en ærgerlig mine. «De er her til observation.»

«Til observation!» udbrød Else. «Er det da ikke nok med den observation, jeg var underkastet på sjette afdeling?»

«Det har altså rette vedkommende ikke fundet.»

«Rette vedkommende! Hvem er rette vedkommende? Hieronimus! Skulde han måle sig selv med den alen, han bruger til andre, vilde han så ikke også være her?»

«Hvem var det, som havde svoret ikke mere at ville nævne Hieronimus’ navn?» overlægen bøjed sig fremover mod Else, og rynked sine bryn.

«Jeg forstår ikke dette,» sa Else, og tog sig med begge hænder om hodet. «Nu har jeg vært her i 14 dage, og De må, hvis De er ærlig, tilstå, at De intetsomhelst tegn til sindssyge har opdaget hos mig. Hverken De eller frk. Schrader, som tar sig så meget af mig, og som snakker med mig mindst 3 gange daglig.»

«Dette, om et menneske er sindssygt, lar sig ikke afgjøre sådan på en studs.»

«Men tænk om De selv var i samme situation som jeg nu. Hvad vilde De så gjøre?»

«Selv i samme situation,» overlægen slog rynker på næsen.

«Nej men sæt det bare,» vedblev Else. «De har vært syg og søvnløs og nedtrykt og forgræmmet, efter Deres omgivelsers skjøn, med eller uden grund. De har år efter år lidt af en nervøs hoste, der liksom har ædt op al Deres modstandskraft. Så går De hen til et menneske, der er bekjendt for sin indsigt og dygtighed i at behandle den slags tilfælde, og så tar han Dem ved kraven, siger De er gal, og putter Dem i hullet, hvor ingen får adgang til Dem.»

«Nå, nå, hullet,» lo overlægen. «Ja, så vilde jeg ganske rolig finde mig i at være der indtil der blev hikket op for mig.»

«Ja det er let at snakke,» sa Else. «Men gud véd om De vilde kunne ta det så nonchalant, når det kom til stykket. Her sidder jeg arresteret for galskab,» vedblev hun oprørt, og ikke engang få vide hvori min galskab består?»

«Ja, der er nu for det første Deres vrede mod Deres mand,» sa overlægen.

Else knytted hænderne, og letted sig i sædet. Så satte hun sig tilrette igjen og sa: «Er det der i min galskab består?»

«Blandt andet.»

«Hos Hieronimus var det min mangel på evne til at kunne beherske mig, min tilbøjelighed til at male abnorme billeder, min søvnløshed. Og her — ja, hvad kan man ikke finde på, når det gjælder at skulle finde på noget.»

«Slå Dem tiltåls,» sa overlægen atter.

«Nej, jeg vil ikke slå mig tiltåls!» råbte Else. «Hvorfor skulde jeg det, når jeg finder, at jeg blir skjændigt behandlet? Ja skjændigt! Jeg er ikke sindssyg, og har derfor ikke hjemme her. Hvad siger og foretar jeg mig, som ikke er normalt, må jeg spørge? Jeg har ingen hallucinationer, ingen fikse ideer, ingen tvangsforestillinger. Og selv om jeg havde, var det endda et spørgsmaal om det var forsvarligt at holde mig indespærret her mod min vilje!»

«Men hvad vilde De gjøre, hvis jeg lod Dem gå?» spurgte overlægen irriteret. «De vil jo ikke hjem til Deres mand.»

«Hvad kommer det Dem ved, hvad jeg borgerligt og menneskeligt vil gjøre eller ikke gjøre? Jeg troede, De var overlæge på Sct. Jørgen og ikke fru Kants formynder.»

«Skriv til Deres mand, og béd ham besøge Dem. Så blir vi maske enige alle tre.»

«Aldrig!» råbte Else. «Ikke om jeg så skal bli her bestandig. Jeg begriber forresten ikke at De kan blande de to ting sammen. Spørgsmålet for Dem må jo være: Er fru Kant sindssyg, og er hun således sindssyg at hun bør holdes under lås og lukke? Det at en kone er sint på sin mand er jo ingen grund til at spærre hende inde. Hvis De skulde ta Dem af alle de sinte koner, hvor vilde De så skaffe plads fra?»

«Ja, nu får vi se,» sa overlægen i overvejende tone.

«Sé ikke for længe,» bad Else.

«De forstår da vel at når en autoritet som Hieronimus har sendt Dem til mig, så må jeg beholde Dem observationstiden ud.»

«Hvor længe varer observationstiden da?»

«Det er forskelligt,» overlægen rejste sig og gav Else hånden til farvel. «Vær De kun rolig, fru Kant. Jeg skal såmæn ingen fortræd gjøre Dem.»

XXI.

«HER har jeg et par bøger til Dem,» sa frk. Schrader, da hun kom om aftenen. «René Mauperin, det er en af mine yndlingsbøger. Og så er her en af fru Edgrén.»

Så snakte de om bøger, som de begge havde læst, og atter slog det Else for en lighed der var mellem deres smag og omdømme.

«Vi spiller L’hombre af og til inde hos mig,» bemærked så frk. Schrader. «Dr. Vibe og jeg og et par andre. Kunde De ikke ha lyst til at være med en gang, fru Kant?»

Else takked. Det vilde hun gjerne.

«Jeg må forresten le når jeg tænker på den gang, jeg skulde lære L’hombre,» sa frk. Schrader. «Jeg lå og drømte L’hombre hele natten, og jeg lærte skam spillet i drømme.»

«Akkurat sådan gik det mig!» udbrød Else livlig. «Jeg lærte det også i drømme om nætterne. Bogstavelig!»

Frk. Schrader rakte Else en pakke silker, som hun havde besørget indkjøbt for hende til bordteppet, og håbed at de var rigtige. «Jeg sidder og ser på Deres forklæde,» bemærked hun så. «Hvad der dog er for et smukt broderi på det.»

«Det var forresten en lysdug, som jeg fik til juleklap,» sa Else. «Men jeg liker ikke lysduger, derfor gjorde jeg den om til forklæde.»

Frk. Schrader la sig tilbage i gyngestolen, og lo sagte. Else så forundret på hende.

«Ja, er det ikke komisk?» sa så frk. Schrader. «Også jeg fik til jul en lysdug, som jeg gjorde om til forklæde.»

«Fru Kant hvor blir De af?» frk. Thomsen stak hodet ind, men vég forbløffet tilbage, og slog døren til med et smæld, da hun fik øje på frk. Schrader.

Frk. Schrader rejste sig.

«A nej, gå ikke,» bad Else. «Det er meget hyggeligere at tale med Dem end at sidde derinde hos frk Hall.»

«Nej for guds skyld, gå endelig ind til dem. Ellers tror de, det er min skyld. De er jo vant til at ha dem om aftenen, og oprigtig talt, har De havt en god indflydelse på dem begge. De har jo også selv fornøjelse af det. Ikke?»

Else sukked. «Å ja, forresten, hvis de nu pludselig ikke var der, så vilde jeg vel savne dem. Den, som sidder i fængsel, blir nøjsom.»

«Så skal vi snart gå tur sammen igjen,» sa frk. Schrader. «Og så må De komme ind en dag og se mit værelse. Om sommeren har jeg forresten to, men ikke om vinteren, for i det ene er der ingen kakkelovn. Godnat.»

Straks frk. Schrader var gåt, kom atter frk. Thomsen og vinked. Else rejste sig, og fulgte hende ind til frk. Hall.

XXII.

«JA her har De det rigtignok nydeligt,» sa Else. Hun stod inde i frk. Schraders tæt møblerte værelse med gulvtæppe, draperier og portierer, fyldt bogskab, billeder på væggene, og en mængde broderier og nips.

«Hvis De vil sidde herinde om dagene af og til, må De det gjerne,» sa frk. Schrader, og skyndte sig ud.

Else blev stående og så sig om. På skrivebordet i hjørnet var opstillet en dél fotografier, og på bordet midt i værelset lå et par af de nyeste bøger uopskåret.

Da Else kom ud på koridoren, stod døren ved siden af frk. Schraders værelse på vid gab, og derinde gik Anne og fejed teppet. I sengen oppe ved vinduet lå en kvinde med et blondt, mildt ansigt, som nikked venlig, da Else stansed i døråbningen.

Else gik ind og sa goddag til den blonde, milde kvinde, men styrted i næste nu ud på koridoren med hånden for næsen, forfærdet, og syg af den ulidelige stank, som fyldte værelset.

«Nej men Anne, Anne dog!» sa hun derudefra. «Hvor kan De holde det ud?»

«De mener lugten? Man må jo holde ud hvad man skal.»

«Men hvad er det, som stinker sådan?»

«Hendes ånde, den stakkel.»

«Gud bevare mig,» udbrød Else. «Aldrig i mit liv har jeg kjendt så fæl en lugt.»

«Nej, det er også drøjt,» sa Anne, som kom med støvekosten og fejespånen, gulbleg i ansigtet. «Jeg får tit kvælninger for brystet; men det er dog værst for hende selv.»

Den blonde kvinde i sengen smilte og nikked uafladelig. Tilsidst rakte hun hånden op, og vinked.

Nej, sa Else til sig selv. Umuligt kan jeg gå derind igjen.

Inde på Elses egen gang stod Maren ved bordet foran vinduet og sysled med kopper og tallerkener efter frokosten.

«Nu har jeg spist!» kom fru Henderson i natkjole hylende ud på gangen.

«Det er godt!» skreg Maren. «Så skal jeg nok sige det til frk. Schrader.»

«Og så får jeg mit brev. Ikke?» fru Henderson greb Maren i skuldrene, og så angstfuldt bedende på hende.

«Ja naturligvis! Det véd jo fru Henderson godt!» råbte Maren.

Fru Henderson gik tilbage til sit værelse, hvor hun traved op og ned, taktfast, fremlænds og baglænds med ryggen til døren, mens hun uafladelig gjentog: «Jeg har spist!»

«Hun har ikke villet røre maden i 3—4 dage,» forklarte Maren med sit søde, beskedne smil. «Så sa frk. Schrader at hun ikke fik sit brev sålænge hun ikke spiste. Og det har hjulpet. Idag har hun spist op al sin frokost.»

Else hørte bag sig de slæbende skridt af frk. Thomsens lange fødder, og gjøs.

«Kom ing til mig,» sa frk. Thomsen, og greb fat i Else. «Tag Deres arbejde. Ikke?»

«Fruen kan godt bli kvit frk. Thomsens påhæng,» sa Maren deltagende. «Det må jo trætte fruen. Bare sig det til overlægen.»

«Hvad? he, overlægen.»

Else nikked til Maren. Så hented hun sit arbejde, og gik ind til frk. Thomsen, hvor hun satte sig ved vinduet, mens frk. Thomsens evindelige snak sang og suste for hendes øren.

Å, hvor var hun træt og forpint. Hvor kunde dog overlægen ha hjærte til at beholde hende der længere. Hvorledes kunde denne humane mand sanktionere at hun var bleven umyndiggjort og at hun behandledes som et forbryderisk eller farligt individ?

Døren gik op, og en firskåren, før dame i pén sort uldkjole, med kniplingskrave, diamantbrosche og gulduhrkjæde om halsen kom ind med et strålende smil på sit gulblege fedladne ansigt.

«Hurra!» råbte frk. Thomsen og sprang op fra stolen.

«Ja nu har hugafen udleveret alle mine ejendele,» sa damen fornøjet. Da først kjendte Else hende. Hvem skulde troet at frk. Hall med sine strømpefødder, sit knækorte underskjørt, og sin løsærmede hvide nattrøje kunde se så net og damelig ud.

«Vil De ha?» spurgte frk. Thomsen, og kasted en appelsin i skjødet på frk. Hall, der havde tat plads i sofaen.

«Nå, nå, mit barn. Man bruger asietter og sølvknive, når man byder appelsiner.»

«Nu skal det ikke vare længe før jeg flyngter,» udbrød frk. Thomsen, og sparked overgivent ud med foden. «Se nu på hende der,» hun pegte på frk. Hall. «Er det ikke en lumpen spot og skam at hun skal være her?»

«Nå, nå, mit barn. Jeg blir her til sommeren kommer. Så sender de mig hjem. Der er såmæn ingen, der holder på mig længere end nødvendigt.» Der var med de pene klær kommet en rolig værdighed og en stille tilfredshed over frk. Hall.

«Så kom stuegangen. Det var overlægen. «Goddag mine damer,» sa han, og slog hilsende ud med hånden.

«Nå frk. Hall, De er jo spranget ud som den sommerfugl, De altid blir, når foråret melder sig.»

I det samme kom frk. Thomsen farende hen imod overlægen med hænderne i siden.

«Men jeg, hvorfor skal jeg være her?» råbte hun og så ham udfordrende ind i ansigtet. Hendes lyse øjne gnistred grønne af forbitrelse, og hele hendes skikkelse dirred af had.

«Det har vi jo tit nok talt om,» svarte overlægen med et skuldertræk.

«De skulde skamme Dem, skulde De!» frk. Thomsen stamped med foden, mens hendes ansigt blussed. «De har jo fåt mit ultimatum for længe siden. Men vengt De bare til De er død! Helvede vil bli gjort ti gange så gloenge, når det engang skal lukkes op for Dem!»

Overlægen svarte ikke, bare så på hende med et uvilligt og medlidende blik.

Frk. Thomsen stirred i nogle sekunder ufravendt på overlægen. «Hvorfor skal jeg være her!» råbte hun så atter og trued med sin knyttede hånd. «Det vil De ikke svare på, De, De! fordi De ikke tør,» hun drejed sig på hælen, og gik hen til vinduet, hvor hun stilled sig op med ryggen til værelset.

«Og De fru Kant,» sa overlægen, og vendte sig til Else. «Flittig som bestandig. Hvis jeg nu gir Dem lov til at gå alene med frk. Hall, vil De så ikke ud?»

«Men mit barn må være med!» råbte frk. Hall.

«Ja,» sa overlægen til frk. Hall. «På Dem kan jeg stole på denne tid af året, det véd jeg. Spasér kun alle tre. Men ikke endnu; først må De vænne Dem til luften nede i haven, frk. Hall.»

Else lod arbejdet synke og så uroligt spørgende på overlægen. Han tænkte altså ikke på at la hende slippe. Først skulde frk. Hall vænne sig til luften, og så skulde hun spasere med Else. Det havde lange udsigter.

«Var det noget De vilde sige, fru Kant?» overlægen stod med hånden på dørklinken, færdig til at gå.

«Ja. Jeg vilde spurgt om det samme som forleden: hvorlænge skal jeg bli her?»

Overlægen rynked sine bryn og gjorde en utålmodig bevægelse.

«Når jeg nu ikke er sindssyg,» sa Else.

Overlægen rev døren op.

«Nej, svar mig nu!» råbte Else indtrængende.

«Hvorfor gir De mig ikke fri?»

«Fordi De ikke er normal.»

«Det skylder De mig bevis for!»

«Der er nok af beviser,» svarte overlægen brysk. «Deres vrede mod Hieronimus f. eks.»

Else blev stående og stirred på døren hvorigjennem overlægen var forsvunden. Hun skulde altså gjøres til sindssyg. Med vold og magt. Dette intetsigende vrøvl om hendes vrede mod den eller den, som brugtes til bevis for at hun ikke var normal. Hvad skulde hun stille op derimod? Det var som en kamp mod vejrmøller. Modløsheden sneg sig over hende, og hun stred med sig selv for ikke at gi sig til at græde.

«Vær ikke bedrøvet,» trøsted frk. Hall. «De blir her ikke længe.»

«Jeg har allerede vært her altfor længe,» svarte Else mørk, idet hun satte sig, og atter tog sit arbejde, som hun bøjed sig dybt over for bedre at kunne se med de tåreblændede øjne.

Frk. Thomsen, der fremdeles stod ved vinduet med ryggen til værelset var begyndt at snakke vredt og dæmpet med sig selv. Pludselig udstødte hun et stønnende suk, kasted sig ned på en stol, la ansigtet og armene i vindusposten og brød ud i en tung hikkende gråd.

Frk. Hall rejste sig, gik hen til frk. Thomsen, og søgte at snakke hende til ro.

«Å ja,» sa frk. Thomsen omsider, idet hun retted sig op, og tørred ansigtet. «Det er forgjæves angtsammen. Der er ignen redning. Men de blir nok straffet for sine forbrydelser, for der er jo dog en gud. Det siger jeg i Jesu Kristi, vor forløsers navn, amen,» hun læned sig tilbage på stolen med nedhængende arme. Hodet var dukket, så hagen hvilte på brystet, og det fortrukne ansigt var som stivnet i bitter sørgmodighed.

Frk. Hall tog op af lommen et etui med guldfingerbøl, og et lidet håndarbejde. Så satte hun sig tilbage i sofaen og syed, mens hun ustanselig talte og lo uden at ænse at hverken Else eller frk. Thomsen gav agt på hende.

Så kom frk. Schrader med frk. Halls hat og kåbe og vilde ha hende ned i haven. Frk. Hall var villig, men bad Else følge med. Hun måtte ha én til at støtte sig til, og hendes «barn» var ikke i humør.

Else rejste sig straks for at hente sit tøj.

«De sér så modfalden ud,» sa frk. Schrader, der var fulgt efter Else ind i hendes værelse.

«Ja,» sagde Else og så fortalte hun hvad overlægen havde sagt.

Frk. Schrader søgte at opmuntre hende. Hvad skulde overlægen kunne svare når patienterne spurgte og spurgte om hvorfor de skulde være der. Det var ikke så nemt at være overlægen.

«Men de andre patienter,» bemærked Else «de er da allesammen mere eller mindre abnorme, ialtfald de, som jeg har sét.»

«Tror De, nogen af dem, synes det selv?»

«Nej, men der er jo dog forskjel,» Else formåed ikke længer at tvinge gråden tilbage.

«Vær blot tryg og rolig, fru Kant,» frk. Schrader la armene om Elses skuldre og så déltagende på hende. «Nu var De jo dog så fornuftig og fornøjet. Vær overbevist om at overlægen handler forsvarligt imod Dem. Imod Dem og imod allesammen. Han har den største interesse for sine patienter. Men han må jo dog beholde Dem en lille tid for at bli klar over Deres tilstand. Ikke sandt, fru Kant?»

«Ja, ja,» sukked Else. «Der er jo intet for mig at gjøre.»

Lidt efter gik hun i de runde spaseregange dernede i haven mellem frk. Hall og frk. Thomsen, der havde hende én under hver arm. De snakte og spurgte og kræved svar begge på engang. Else følte sig tilsidst segnefærdig af træthed, og foreslog at de skulde gå op. Men både frk. Hall og frk. Thomsen protesterte på det livligste, mens de klamred sig fastere til Elses arme, og forsikred at det var så forfriskende at gå der.

XXIII.

ELSE hørte stuegangen derude, og greb hurtig sin kjole. Bare hun fik den på tidsnok til at kunne låse op døren. Ellers skulde hun gjøre rede for hvorfor hun havde lukket sig inde. Og det vilde hun ikke. For hun turde ikke fortælle at hun så ofte om formiddagen måtte klæ sig af for i sit linned at søge efter de lopper, hun fik på sig dernede i badeværelset. Lopper i «kurhuset»! Kunde der tænkes et bedre bevis for at fru Kant var sindssyg?

Hun havde akkurat fåt drejet nøglen rundt i låsen og sat sig til med sit arbejde, da stuegangen indfandt sig. Det var den unge trivelige kandidat med det store lyse ansigt. Overlægen var bortrejst den dag, forklarte han; derfor kom han i overlægens sted.

Else syed flittig, og svarte kun det allernødvendigste på hans spørgsmål.

Kandidaten blev stående og så på Else med sine runde øjne. Der var noget nysgjærrigt opmærksomt i hans blik.

«Nå, De fik jo brev fra Deres berømte landsmand og digter igår?» sa kandidaten tilsidst.

«Ja.»

«Hvad skrev han?»

«Hvad han skrev? Han skrev venligt og elskværdigt, som han plejer, naturligvis,» Else flytted sig i sædet, og holdt øjnene fæstet på arbejdet.

«Det er morsomt for Dem, at De har fåt så gode veninder,» forsøgte så kandidaten.

«Veninder?»

«Ja, frk. Hall og frk. Thomsen. Dem er De jo altid sammen med.»

Else svarte ikke.

«Frk. Hall rejser forresten nok bort om et par måneder,» vedblev kandidaten. «Men til efteråret får De hende tilbage.»

Det gav et sæt i Else, og hun så hastig op på kandidaten. Men uden at sige noget, bøjed hun sig atter over arbejdet og syde videre.

Omsider gik kandidaten.

«Marsch, heraus med Dem!» hørte Else straks efter frk. Hall råbe inde i sit værelse. «Hvad hilder De Dem ind, De konge for en dag!»

Else måtte le.

Næste dag var søndag. Else lå i sengen, da overlægen og frk. Schrader kom om morgenen. Hun havde vært nede og fåt styrt, men havde lagt sig igjen, fordi stuegangen kom så tidlig om søndagen, at hun ikke kunde nå at bli færdig.

«Nå,» sa overlægen. «Der ligger De og gasser Dem, mens vi andre må slide i det.»

Else svarte ikke. Siden forleden dag inde hos frk. Thomsen havde hun havt en følelse af uvilje mod overlægen, som hun ikke brød sig om at lægge skjul på.»

«Her er et par breve til Dem,» overlægen tog i lommen, og la brevene på teppet foran Else, der takked.

«Nu sover De jo om natterne?» spurgte så overlægen venlig.

«Ja, undertiden. Et par timers tid.»

«Lad os sige 6. Det er ikke ilde. Nu kan vi snart begynde at minske på kloralen.»

«Ja De véd det vel bedre end jeg selv,» bemærked Else. «Inat sov jeg ikke mere end halvanden time. Jeg har jo uhret stående på bordet og gassen brænder, så det er let nok at kontrollere.»

«Og tandpinen har jo også tat rejsepas,» vedblev overlægen.

«Ja. Det er kloroformens skyld.»

«Kan De se! Noget godt gjør vi da for Dem.»

«Jeg har skrevet et brev til min veninde fru Hein, og bedt hende besøge mig. Overlægen sa jo, at hun gjerne måtte komme?»

«Med største fornøjelse. Er der flere, De vil se?»

«Nej tak. Ingen flere.»

«Stadig lige forbitret på Deres mand?»

«Ja.»

«Han kommer såmæn så trolig og spør til Dem, når jeg er inde, og han sér meget forknyt ud.»

«Lad ham det.»

«Stædige frue,» smilte overlægen. Så skifted hans ansigt udtryk, og han tilføjed ærgerlig: «Ja, jeg véd virkelig ikke hvad jeg skal sige. De kan ikke være hélt normal sålænge De føler denne hårdnakkede forbitrelse mod Deres mand.»

«Nej, nej. Så lad mig være unormal, da.»

Frk. Schrader, der stod ved sengens fodende rysted misbilligende hodet til Else.

«Nå ja godmorgen frue.» —

Det ene brev var fra Inger, og indholdet handled som sædvanlig om Tage. Else knuged brevet mod sit bryst. Hun havde en følelse som om denne ihærdigt sugende længsel efter barnet, og denne altid nagende uro derinde — kunde gi hende tæring tilsidst.

Om ettermiddagen gik Else tur med frk. Schrader, der førte hende ad de vakreste veje, over mark og gjennem skov, og viste hende de smukkeste udsigtspunkter. Det var strålende solskinsvejr, og det dufted af vår. Men Else var så mat og dårlig, at hun ingen glæde havde af hverken solskinnet eller vårduften. Et par gange var hun nærved at få ondt, og på hver eneste bænk, de kom til, vilde hun sætte sig. Frk. Schrader talte om forskjelligt, men Else var kun halvt med. Hendes tanker kredsed om det, hvoraf de altid var optat. Tilsidst sa hun:

«Når De skal være aldeles ærlig, frk. Schrader, og sige hvad De mener, kan De vel så finde at jeg er sindssyg?»

«Ikke sådan sindssyg,» trak frk. Schrader på det.

«Hvad da?»

«Svært nervøs.»

«Nervøs — ja, herregud nervøs? Jeg véd ikke hvad De mener med ordet. At jeg pines ved at være her, og ikke kan slå mig tiltåls — er det det De mener?»

«Ja, det også.»

«Hvis jeg var glad ved at være her, vilde man så ikke også deri se et bevis på sindssyge? Å ja forresten — det nytter ikke at snakke om det,» afbrød Else sig selv. «Nervøs — jeg er da så rolig om dagene.»

«Ja, De er rolig nok,» svarte frk. Schrader.

De havde på turen mødt en dél mennesker, herrer som gik alene eller flere i følge, fulgt af en oppasser, en flok fruentimmer med tørklæder om hoderne ledsaget af en pige, og alle havde de hilst på frk. Schrader, som havde meddelt Else at det var patienter fra hospitalet. Nu, da de var i bakken, som førte op til hospitalsporten, kom dr. Vibe imod dem.

Han hilste venlig goddag, vendte om og slog følge. — —

Else glemte næsten at hun var på galehus når hun talte med dr. Vibe. Hans væsen var så fint og stilfærdigt, så kemisk frit for antydning af at hun var patient og han læge. Ingen af dr. Sejers, forresten så velmente formaningstaler om hvor glad og taknemmelig hun burde føle sig ved at være der, sålidt som noget glimt af det blik hvormed kandidaten betragted hende, et blik som satte hende i klasse med en udstillingsgjenstand.

De kom forbi en af hospitalsbygningerne, der var omgit af en have med højt sprinkelstakit. I haven gik en mængde patienter omkring. En af dem råbte: «Kom her hen, De fremmede Dame, der!»

Else så derhen. En smal kvinde i blå, rén bomuldskjole og med et lyst, vakkert ansigt vinked gjennem stakittet til hende.

«Det er madam Nilsen,» sa dr. Vibe.

Else gik hen til stakittet og frk. Schrader og dr. Vibe fulgte med.

«Kan De ikke hjælpe mig med at komme herfra?» spurgte madam Nilsen.

Kunde jeg såsandt hjælpe mig selv, mumled Else, mens hun betragted en svær, firkantet kvindeskikkelse, der sad på hug i en liden græsbakke indenfor sprinkelværket og udstødte en knurrende lyd. Hænderne, som var lagt i kors over maven, holdt hun i en dinglende bevægelse; ansigtet var kuglerundt og mørkeblåt med forfærdelig store, åbne læber, og et gulrudet tørklæde var som en spids turban bundet om hodet. Skikkelsen ligned en pagode.

«Hjælp mig endelig, De fremmede dame,» vedblev madam Nilsen indtrængende. «Jeg har to døtre dernede på bjerget, som jeg godt kunde være hos. Nej se hvor det er kønt,» vedblev hun og pegte på Elses blåflammede silkebælte, der var synligt under skindkraven. «Det er en sådan en, som kaldes for spenser.»

«Jeg må hjem,» sa frk. Schrader. «Kom.»

«Så stoler jeg på at De hjælper mig!» råbte madam Nilsen efter Else.

«Det er dog mærkeligt med denne frihedstrang, som aldrig dør hos menneskene,» sa dr. Vibe. «Der er folk, som har vært her i 40 år, og de er aldrig holdt op med at stunde og længes efter friheden.»

«Nej, der kan De se,» svarte Else og smilte. «Hvad skal det så kunne være med mig, som kom for nogle uger siden.»

«Nej,» sa dr. Vibe, og smilte tilbage. Så hilste han godaften og gik.

Da Else var gåt ovenpå, og stille listed ind på sin egen gang, for at frk. Hall og frk. Thomsen ikke skulde høre hende, kom fru Henderson pilsnart farende gjennem sin åbne dør. Hun greb Else i skindkraven foran på brystet mens hun heftig sa nogle ord, hvis lyde var endnu mere uartikuleret end ellers. I næste nu slap hun taget, og stødte Else fra sig.

«Er det Dem!» skreg hun, og hendes stakkels gråhvide ansigt var opspilet af forskrækkelse. «Jeg trode, det var frk. Schrader. Gå Deres vej, gå!» hun slog ud med begge hænder, vendte sig så om, og begyndte at marschere.

«Godaften,» sa Else til Anne, der sad i gangen og hækled på en bred krémfarvet blonde.

«Hvor den er pén,» vedblev hun, og pegte på blonden. «Og hvor rén De hækler den.»

«Ja,» sa Anne med et lykkeligt smil. «Jeg arbejder på mit udstyr.»

«Skal De da gifte Dem?»

«Ja, til sommer. Jeg kunde ha lyst til at vise fruen, hvad jeg har fåt færdigt,» Anne rejste sig og gik foran Else ind i den bitte små gang udenfor frk. Thomsens sovekammer, hvor hun lukked op en stor puf og viste Else lag på lag af nydeligt forarbejdede ting. Der var færdige gardiner med brede hækleblonder, lysduge, broderte brødservietter, strikket sengeteppe, og meget andet.

«Har De virkelig gjort alt det i Deres fritid?» spurgte Else, og så beundrende ned i puffen.

«Altsammen. Det er utroligt hvad man kan få udrettet når man blot hænger i sént og tidligt. Det gjør nu jeg. Og når det er til ens udstyr, så går det vist lettere.»

«Tak for De viste mig det, Anne.»

«Nå så dér holder De til,» sa en klynkende stemme, da Else og Anne kom tilbage. Midt på gangen stod fru Senekes grå sjall med hendes forgræmmede ansigt stikkende op oventil, og et par barnetynde bén og fødder i filttøfler forneden.

«Var det noget, De vilde, fru Seneke?» spurgte Anne.

«Og det spør De om? Har jeg måske fåt det glas mælk, jeg skal ha? Nu har jeg gåt her i over en time og ventet og kaldt på Dem,» fru Senekes ansigt var fortrukket af grættenhed og den skjændende stemme péb ynkeligt.

«Nu kommer jeg med det,» sa Anne venligt.

«Nu kommer jeg med det,» hærmed fru Seneke. «Nu kan det være det samme. Jeg skal ikke ha noget glas mælk. Lad mig bare være fri for Deres glas mælk. Sådan en, som har sin glæde af at pine og plage et stakkels sygt menneske,» det grå sjall vendte sig, og drog sig slæbende afsted med de lange dinglende frynser. Så stod det stille, hodet deroventil drejedes om mod Else og stemmen sa: «Og De, hvad er De for en, som går her og har maskepi med disse durkdrevne tøse?»

Else og Anne veksled et blik, og lo stille.

«Hm,» sutred det ud af sjallet som atter sattes i bevægelse. «Gud hjælpe den, der skal være afhængig af sådanne norner.»

Else hang overtøjet fra sig i skabet, og gik ind og satte sig i gyngestolen. Det varte ikke længe, så hørte hun frk. Hall og frk. Thomsen på gangen. Hurtig listed hun hen til døren og drejed nøglen rundt.

Straks efter tog der én i døren, og vilde ind. Else lytted med en spænding, som var det et livsfarligt øjeblik.

«Hvorfor er fru Kants dør låset?» hørte hun frk. Thomsen spørge.

«Jo for overlægen har sagt, at fru Kant skal ha ro,» svartes der af Anne.

Den søde Anne. Så hjælpsom hun var.

Men senere da stuegaugen havde vært der, og Else havde spist tilaftens, kom frk. Hall og frk. Thomsen med buketter af tusenfryd og violer fra haven, og med spydige bemærkninger om den ære Else havde nydt ved at spasere med «hugafen». Else ønsked dem langt bort, og måtte gjøre vold på sig selv for at skjule hvor trykkende hun fandt deres selskab. Men da de havde trukket hende med sig, og hun sad derinde i frk. Halls røde gasskin syntes hun dog at det ikke var så ilde. Det var mest iforvejen at hun grued sig så frygteligt. Disse to staklers rørende kjærlighed og tillid. Ikke et sekund tvilte de på at Else var likså glad for dem, som de for hende. Og inden hun gik fra dem havde de lovet hende, at de sikkert og vist skulde spasere ud med hende næste dag, og så skulde de ta kurve med, som de skulde fylde med blomster.

XXIV.

«NÅ,» sa overlægen, da han kom en ettermiddag. «Hvad hører jeg,» han trued til Else, og lod som han var vred.

«Jeg véd ikke, hvad De mener,» Else så forundret på ham.

«De har jo vært ude alene idag.»

«Å det. Jeg gik sammen med frk. Hall, men så skulde hun gjøre et besøg hos portnerkonen, og så spaserte jeg omkring en halv times tid, inden jeg vendte tilbage.»

«Ja,» sa overlægen og smilte elskværdigt. «Havde De ikke selv varskoet om at De vilde undvige, så kunde De såmæn gjerne ha gåt alene hver dag.»

«Jeg varskoed ikke. Det var Dem, som spurgte mig.»

Overlægen tog op fra bordet det blad, som dr. Vibe daglig sendte Else; han kég lidt i det, og begyndte så at snakke om politik.

Else var så uenig med ham at hun ikke kunde dy sig for at svare. Og inden hun vidste ord af det, var hun i fuld diskussion. Overlægen raisonnerte ud fra et stærkt konservativt, efter Elses mening reaktionært standpunkt, men uden fanatisme. Der var også nu i overlægens ord og udtryksmåde denne afklarede humanitet, der hele tiden havde virket så beroligende på Else.

«Enige blir vi ikke,» sa tilsidst overlægen, og gav Else hånden til godnat. «Men derfor behøver vi ikke at være fjender. Vel?»

«Jeg blir aldrig Deres fjende,» var Elses svar.

«Ja, vær nu ikke så sikker! Hvis jeg nu beholder Dem tilstrækkelig længe?» —

«Men det gjør De ikke,» sa Else i bestemt tone. «For det er der ingen grund til.» — —

Om aftenen sad Else inde i frk. Halls værelse ved siden af frk. Thomsen. Frk. Schrader havde gjort sit sædvanlige besøg, og frk. Hall sad tilbagelænet i sengen.

«Iaften vil jeg danse!» råbte frk. Thomsen pludselig og fôr op. I et nu rév hun kjolen af, og stod i underskjørt; så knapped hun op sine støvler og sparked dem langt fra sig, hvorpå hun med tommel og pegefingrene tog et løftende tag i skjørtet og begyndte at hoppe rundt på gulvet.

«Nej, De gjør det så umusikalsk!» råbte frk. Hall. «Nu skal De se,» hun kom hastig frem af sengen og gav sig til at figurere.

Else la sig tilbage i sofaen og lo. Frk. Hall i den korte nattrøje med sin tykkelse og de lave, svulmende lægge så aldeles vanvittig komisk ud. Hun bevæged sit legeme i tunge, men graciøse svingninger, og gjorde taktfaste dansetrin, mens hun nynned en tarantella.

Frk. Thomsen danste med, et stykke længere nede på gulvet. Hun førte sig som en trædukke med en indvendig mekanisme. Tilsidst kom hun til at vælte et lidet bord, der var fulldt af tomme sæbeæsker, englesmykkede julekort, brogede danserinder og riddere af papmaché, hvilket altsammen stod opstillet i zirlig orden.

«Gud, min familje, min elskede familje!» råbte frk. Hall skrækslagen. «Fy fy, mit barn.»

«Vi kan jo ta det op igjen,» sa Else og rejste sig. «Det har vist ingen skade lidt.»

«Smide min familje sådan på gulvet,» vedblev frk. Hall bebrejdende. «Jeg begriber ikke hvordan De kan bære Dem så tankeløst ad, mit barn.»

Frk. Thomsen hjalp Else med at samle op og stille sagerne tilrette. «Altid skal hun skabe sig sådan, den frk. Hall,» hvisked hun. «Men det kommer af, at hun ikke er rigtig i hodet.»

I dette øjeblik gik døren op, og Anne viste sig med frk. Halls kloralglas i hånden.

«Ih gud forbarme sig!» råbte frk. Hall og var i et par tunge spring oppe i sengen, hvor hun dækked sig til med den hvide, svulmende overdyne.

«Nå, her går det nok for sig,» sa Anne, og så sig om. «Hvad er det for et kostume, De er i frk. Thomsen?»

Frk. Thomsen greb sine klær, kyssed hurtig Else til godnat, rakte tunge til Anne og løb ud.

«De siger vel ikke noget,» sa Else til Anne. «De har såmæn ingenting gjort, bare ganske uskyldig moret sig lidt.»

«Nej, det kunde aldrig falde mig ind,» svarte Anne. «Men man skal jo holde respekten oppe. Nu må De forresten i seng, fru Kant. Jeg kommer straks med Deres kloral.»

Else gik hen og sa godnat til frk. Hall, der slog armene om hende og trak hende tæt ned til sig. «Jeg holder så meget af Dem, fru Kant,» hvisked frk. Hall, «og jeg er så glad for mine søde små negerbørn. Jeg har 7 stykker,» hun fjerned Elses ansigt lidt og uden at slippe taget om hendes hals så hun triumferende på hende, og begyndte at fnise. «Syv stykker har jeg,» gjentog hun nikkende.

«Det har De da vist ikke, frk. Hall,» sa Else alvorlig.

«Nej, jeg har ikke,» frk. Hall lo og skutted sig, så sengen rysted. «Det er kun sådan noget vrøvl, som jeg ikke kan la være med at sige. Jeg forstår det ikke selv,» hun så med ét tankefuld ud.

«Jo, når det nu blir sommer, og De er ganske frisk, så kan De vist la være, ikke sandt?»

«Ja næsten,» sukked frk. Hall. «Men det varer ikke længe. To måneder. Neppe nok. Nej, men kan De i grunden begribe, hvorfor jeg altid er nødt til at sige ting, som jeg véd, ikke er sande, og gjøre ting, som jeg slet ikke vil?» — det bæved om frk. Halls mund, og hendes øjne fyldtes med tårer.

«Stakkels Dem,» sa Else og kyssed hende. «Forresten, vi er allesammen stakler, mere eller mindre. »

XXV.

FRU Hein havde vært der på besøg og var tat bort igjen, og nu sad Else forgrædt i sofaen med korslagte arme.

Så meget strømmed ind på hende. Samtalen med fru Hein havde noget ændret hendes syn på Knuts holdning ligeoverfor hende, og nu brødes dette nye syn med det, der under de sidste måneders forladthed og lidelse havde påtrængt sig hende.

Nej, hvor blev dog Hieronimus’ færd endda skjændigere, eftersom hun fik mere af sandheden at vide.

Det var altså virkelig så, at Hieronimus havde nægtet Knut adgang til hende, og usandhed, at Knut ikke havde villet se hende. Endydermere havde han sagt til Knut at Else var så forbitret på ham, at et møde vilde være unyttigt og uforsvarligt. Hun vilde, hvis han viste sig, gjøre en frygtelig scene. Andet vilde ikke komme ud af det.

Dette, at hun ikke havde villet læse hans flængede breve, var også af Hieronimus bleven brugt som et bevis på hendes raseri mod Knut. Hun, som udtrykkelig havde ladt Hieronimus forstå at hun holdt altfor meget af sin mand til at kunne udholde at læse hans breve, når trediemand, og det en trediemand som Hieronimus havde åbnet dem!

Og så havde Knut ovenikjøbet git ham brevene ulukkede. Han havde altså slet ikke behøvet at la Else vide at han havde læst dem, hvis han havde villet ta den smule hensyn til hende. Men istedetfor havde Hieronimus først klebet dem sammen, og så revet dem op igjen; for at Else rigtig skulde føle under hvilken ydmygende kontrol hun var.

Endvidere havde Hieronimus bildt Knut ind, at hun var decideret sindssyg, at hendes tilstand stadig forværredes, og at hun tilsidst var bleven flyvende gal.

Denne oplysning havde liksom tat vejret fra Else. Hieronimus havde rigtignok derinde på sjette afdeling svart ja på hendes spørgsmål om han anså hende for sindssyg. Men alligevel — at uden tvingende nødvendighed gi denne skånselsløse besked til hendes mand, som han dog måtte forudsætte vilde føle det som en af livets ondeste ulykker? Sige, at hendes tilstand stadig forværredes og at hun tilsidst var bleven flyvende gal — det, som ovenikjøbet var den mest åbenbare af åbenbare løgne! — Ja, hr. Hieronimus, det var øjensynlig en mand, som ikke tog det så nøje med sandheden, når det gjaldt én, der som hun, havde havt det uheld at støde ham på manschetterne.

Endvidere havde han sagt, at opholdet på «Sct. Jørgen», hvis det skulde kunne virke gavnligt — måtte strække sig over mindst et år. — — — Et år! Hvorfor ikke to, eller tre, eller fire? Eller for livstid? Hvorfor netop et år?!

Også dette med anden pleje, om hvilket Else havde udtalt sin indignation til fru Horn. Det var ligeledes Hieronimus: Han havde udtrykkelig sagt til Knut, at der ingen mening var i at lægge hende ind på 1ste pleje, som kun benyttedes af landets rigeste folk. Anden pleje var udmærket skikket for hans kone.

Else havde vært inde på anden pleje en dag, og sét de store værelser med de gule træmøbler, og de mange senge. De mange senge!

Hieronimus havde altså villet bli ved med at forfølge hende, også efter at hun var sluppen fra hans klør. Jo værre hun fik det, jo bedre.

Knut, Knut! Hvor havde han dog sådan ubesét kunnet gi hende fremmede steder og fremmede mennesker i vold?

Det var naturligvis fordi han trode blindt på Hieronimus. Det havde hun også selv gjort. Ellers var hun jo ikke gået til ham.

Nå ja ja, hvad kom Hieronimus nu hende ved. Tidsnok at tænke på ham, når hun engang blev fri, og skulde skrive om ham.

Nu havde hun kun med overlægen at gjøre. Gudskelov. Overlægen vilde ingen fortræd volde hende. Derfor kunde hun være rolig.

Men alligevel — det lå så knugende tungt over brystet. Når man nu så hvilke misbrug en mand kunde gjøre af sin stilling. Som nu denne Hieronimus! Ikke alene havde han bragt Else til undergangens yderste grænse, men også gjort hvad han kunde, for at lægge forholdet øde mellem hende og Knut.

Overlægen kom til aftenstuegangen. Han talte om fru Hein, hvis bekjendtskab han var glad ved at ha gjort, og blev så ved at snakke om allehånde ting.

Else sad og vented på at han skulde sige noget om at hun snart skulde være fri. Da han ikke gjorde det, spurgte hun omsider: «Når skal jeg så få rejse?»

«Kommer De nu igjen med det,» svarte overlægen uvilligt.

«Det er jeg vel nødt til, når De ikke gjør det. Hvorfor i al verden vil De beholde mig her?»

«De er et underligt menneske!» udbrød overlægen. «Sandelig ikke som folk er flest.»

«Hvorfor skulde jeg være som folk er flest?» råbte Else.

«Der har De havt Deres veninde hos Dem, og ikke et ord har De sagt til hende om at hjælpe Dem med at komme herfra!»

«Hvorfor skulde jeg tigge om det, som er min ret? Hvis De er en hæderlig mand, så lar De mig gå. Jeg ved ikke om De er en hæderlig mand, men jeg tror og håber det.»

«Så det håber De dog,» sa overlægen spodsk.

«Ja, hvad skal jeg tænke og hvad skal jeg tro!» udbrød Else. «Efter hvad jeg har vært udsat for?»

«Véd De at Hieronimus har sagt, De burde være her et år?» overlægen slynged vredt ordene fra sig.

«Ja! Og De har naturligvis ikke mod til at gå imod Hieronimus om De end aldrig så meget finder at han har uret!»

Overlægen skifted farve. Han kneb munden sammen, så plirrende på Else og sa: «Jeg forstår nu Hieronimus’ adfærd imod Dem. Og hr. Kant, stakkels mand — han er rigtignok under en skjæbne,» — så gik han hastig uden at sige godnat.

Else sov ikke den nat. Hvad skulde dette dog bli til? Hun skulde ha bedt fru Hein om at hjælpe sig til at komme herfra! Hvad mente dog overlægen med det? I en så alvorlig sag som at holde et menneske indespærret som formentlig sindssyg, kunde det vel ikke nytte at bé en tilfældig besøgende om hjælp. Her om i noget tilfælde måtte vel råde et: Enten, eller.

Nornen kom ind med sin dinglende lygte, og så til Else.

«Fruen sover ikke?» hvisked hun.

«Nej, for jeg er så fortvilet,» Else greb nornens hånd, og letted sig op på albuen.

«Men hvorfor er fruen dog det? Fruen fejler jo ikke noget, hverken på forstanden eller legemet.»

«Men dette at jeg skal være her,» gråd Else.

«Å det varer nok ikke sålænge, skal fruen se.»

«Hvorfor siger De det? Har De hørt noget om, at jeg snart skal rejse?»

«Nej. Men sådant kan en jo sagtens tænke sig til. Har fruen måske småbørn derhjemme?»

«Ja,» hulked Else.

«Så kan jeg forstå det,» hvisked nornen, og klapped Else varsomt nedover armen. «Ellers må det være ganske rart at opholde sig her. Patienterne har det jo så godt.»

Else tørred sine øjne, og la sig ned igjen på puden.

«Godnat da, frue. Græd nu ikke mere.»

«Nej,» sa Else og nikked til nornen.

Men da nornen var borte gråd Else atter. Det var som hun svømmed om i en dam med mudder på bunden, svømmed og kæmped for at nå strandbredden, var ofte nær den, men gled altid udover igjen. Når hun nu ikke havde kræfter til at svømme længere, måtte hun la sig synke, og gå tilgrunde i mudderet.

Nu var hun også raget uklar med overlægen. Han, som havde vært så snil imod hende. Når han nu kom imorgen, fik hun nok hans vrede at føle.

Men da overlægen næste formiddag viste sig ved stuegangen, var han sød og venlig, og munter som altid. Ikke spor af nogen misstemning at mærke. Else blev så rørt og glad, at hun kæmped mod gråden, og som følge deraf kom til at se mut og tvær ud.

«Dr. Tvede var her forresten forleden dag, og spurgte til Dem,» bemærked overlægen tilsidst.

Else så bævende på ham. Hun kunde intet sige.

«Han vilde vide min mening om jeg trode, De havde godt af at være her, eller ikke.»

«Hvad svarte De?» spurgte Else, som følte en hurtig kulde risle ned over sine kinder.

«Jeg svarte nej! Jeg sa at jeg mente, De vilde ha bedre af at komme herfra»

Else stod stum. Indvendig var det, som hun sank på knæ for overlægen og takked ham. Denne mand, som altså, hvis han havde villet, eller i blindhed havde ansét det for rigtigt, kunde ha beholdt hende der i årevis, som reservelægen på sjette afdelig havde sagt, han havde nu ud løsladelsesdommen over hende.

«Hvad sa Tvede?» kom det lavt og utydeligt fra Else.

«Han vilde tale med Deres mand. Men sagen er, hvor skal vi sende Dem hen?»

«Heins vil gjerne ta imod mig,» svarte Else. «Men jeg tror ikke, at jeg egner mig til at være hos venner. Jeg føler mig så altfor meget som rekonvalescent. Jeg har derfor tænkt mig at jeg vil være på Sct. Rudolfs hospital inde i byen indtil jeg kommer til kræfter.»

Overlægen så pa hende med en mine, der syntes at sige: Det var måske en idé.

«Ja nu tar jeg ind imorgen. Så skal jeg tale med Deres mand. Godmorgen,» overlægen gik venlig hilsende.

Else sank sammen i gyngestolen, og gråd af glæde. — Der var ingen tvil om det. Hvis overlægen havde sagt, at hun var så og så sindssyg, og at det var rigtigt at la hende bli der, så vilde Knut ha rettet sig efter ham. Å Knut, Knut! forbauselse og vrede over hans adfærd flommed, som så ofte før, op i hendes indre.

Men overlægen, denne mand skyldte hun altså nu faktisk større taknemmelighed end noget andet menneske i verden.

Og sådan som han var i det hele tat! Komme ind der idag med sin sædvanlige, elskværdige mine efter ordvekslingen i går aftes. Det skulde vært Hieronimus!

Om eftermiddagen var Else tur med frk. Hall og frk. Thomsen. De plukked blomster og trasked om, og frk. Hall sang og lo og frk. Thomsen snakked om de tre forhold, og Else var dødsens træt af det, men dog glad —.

«Iaften sér De sød og fornøjet ud,» sa frk. Schrader, da hun senere var inde hos Else.

«Luften gjør Dem godt. De må endelig gå ud hver dag.»

«Ja,» sa Else, som tænkte på om frk. Schrader kjendte til dr. Tvedes besøg, og til hvad overlægen havde sagt.

«Næste torsdag har jeg mit L’hombreparti,» vedblev frk. Schrader. «Vil De så være med?»

«Ja tak,» tvang Else frem. Til næste torsdag skulde hun da vel med guds hjælp være kommen derfra.

XXVI.

NÆSTE dag fik Else atter besøg. Det var en ung dame, en udenlandsk slægtning, som havde boet hos Knut og Tage en 8 dags tid, og nu kom der ud for at fortælle om barnet.

Else hørte på alt om Tage med blødende hjærte. Det var som der blev revet op i et sår. Og dog bad hun om mere og mere. Det blev aldrig nok.

Omsider begyndte den unge dame at tale om Hieronimus. Der var så mange historier om ham, og det var en temmelig almindelig antagelse, at han selv i al stilhed gik og var sindssyg. Der skulde også være nogle i hans slægt, som var underlige. Hans far havde vært en særling. Når han f. eks. skulde udarbejde sine taler til rigsdagen, måtte hans kone altid sidde inde hos ham. «Du kan da vel begribe, at jeg ikke kan gå her, og lave løgne mutters alene,» skulde han ha brugt at sige.

«Jaja», svarte Else. «Dette hjælper jo ikke mig det ringeste gran, og i grunden intreserer det mig heller ikke synderligt.»

Kort efter tog den unge dame afsked, og Else sank hen i grublerier over Hieronimus.

«Sindssyg,» tænkte hun blandt andet. Ja det var jo en letvindt forklaring. Men altfor tarvelig. Og den forekom hende desuden ligefrem modbydelig, fordi det var den samme forklaring, Hieronimus havde ladt sig nøje med, da han hos hende stødte på foreteelser, som han ikke forstod.

Søge beviser for et menneskes sindssygdom i dets slægtninges særheder og underlige egenskaber — dermed måtte man vel også være temmelig varsom. Det var jo også noget af det, Hieronimus plejed at ta til indtægt når det gjaldt at gjøre folk til sindssyg, havde den unge dame fortalt: Deres far var præstehader, Deres mor pietistisk, Deres bror lod sig skille, og gifted sig igjen, Deres søster tog livet af sig, Deres søn er et umuligt menneske: Ergo er De sindssyg.

Nej, Hieronimus var kun simpelthen en meget opblæst herre. En herre, som trode på sin egen ufejlbarlighed, som den katholske almue på den hellige jomfrus mirakler. Og hvad kunde det så hjælpe, om han var aldrig så dygtig som teoretisk videnskabsmand? Ti hvad havde teori og praksis med hinanden at gjøre i et fag som hans? Vistnok såre lidt. Hele hans optræden ligeoverfor Else var dikteret af det fejlsyn, hans opblæsthed havde skabt ham. Ganske troskyldigt havde han vært sikker på, at en foreteelse som denne: at ikke ydmygt bøje sig for professor Hieronimus, måtte bunde i vanvid. Da han havde sagt til Knut at hun var «flyvende gal» havde han sikkert vært i god tro.

Dagen efter gik Else tilsengs, da hun havde spist til middag. Hun følte sig syg, léd af kuldegysninger og havde smerter for brystet. Overlægen var inde i byen, vidste hun, og ham fik hun ikke se den dag.

En timestid efter at dr. Sejer havde besørget stuegangen stod imidlertid pludselig overlægen foran hendes seng, og meddelte at han havde talt med Knut.

«Nå, og hvad så?»

«Ja, jeg forebragte ham altså Deres ønske om at bli sendt til Sct. Rudolfs hospital.»

«Og det havde han vel ikke noget imod?» spurgte Else.

«Nej. Men det kunde hændes at jeg havde imod det.»

Else åbned vidt øjnene, og så på overlægen. Iaften var han altså i sit drillende hjørne.

«Hvad skulde De kunne ha imod det? De fortalte jo selv, hvad De havde sagt til dr. Tvede.»

«Ja. Men jeg har dog betænkeligheder. De er en så underlig en, at jeg dårlig kan få det i mit hode, at De er hélt normal. Nu dette, at De vil på et hospital istedetfor at ta hjem!»

Else rejste sig i sengen og svarte omtrent det samme som ved tidligere lignende lejligheder. Men hun var så forbauset og fortvilet over dette tilbageslag i overlægens raisonnement at stemmen blev heftig og dirrende.

«Og så denne Deres ilterhed,» sa overlægen. «Det er virkelig ikke normalt af en patient.»

«Der kan vel gives tilfælde, hvor folk kan være iltre og komme i dispyt uden derfor at være unormale,» stønned Else, næsten grædende af træthed og hjælpeløshed.

«Jeg traf idag reservelægen fra 6te afdeling,» vedblev overlægen bøst. «Han fortalte mig forskjellige ting, som viser, at De derinde har vært en meget vanskelig patient.»

«Jeg synes, De snakker så udenoms. Hvad har det, reservelægen kan ha sagt, med dette anliggende at gjøre?»

«Ja, jeg vil nu betænke mig godt og længe før jeg la’r Dem slippe,» overlægen fjerned sig hastig, og Else fik atter en søvnløs nat.

Om morgenen ved stuegangen bragte overlægen Else et brev. Han blev stående et par øjeblikke og kom med nogle ligegyldige bemærkninger. Hans mine var uforandret venlig og elskværdig, og for dette var Else ham taknemlig.

Brevet var fra fru Hein. Hun skrev, at nu kunde Else glæde sig. Hendes trængselstid var snart tilende. Siden dr. Tvedes besøg forleden hos overlægen, havde det vært afgjort, at hun skulde derfra.

Det var for Else som om hendes legeme med ét blev løst fra snærende bånd og tyngende lænker. Hun drog åndedrættet dybt, rejste sig, og gik op og ned på gulvet.

Hvorfor så overlægen havde optrådt sådan igåraftes? For at pine og drille hende? Nej, men det ligned jo slet ikke overlægen. Han, som var så god.

Kanske han efter samtalen med Tvede virkelig havde fåt betænkeligheder. Noget sligt havde han jo ytret. Men det vilde dog være at vise en altfor stor vankelmodighed i en sag som denne. Og desuden, af hvilken grund skulde han ha fåt betænkeligheder? Hun var jo ikke det gran anderledes end hun havde vært fra det øjeblik, da hun trådte med sin fod over hospitalets dørtærskel.

Jo, legemlig dårligere var hun blevet. I den sidste tid havde hun af og til måttet holde sengen mesteparten af dagen, fordi hun ikke orked at være oppe. Men det var jo så naturligt. Denne lange fængselstid, denne længsel efter barnet og friheden, denne søvnløshed, der idelig vendte tilbage, og denne nagende bekymring for hvordan det skulde ende — det var blot et under, at hun endnu hang sammen.

Men nu var hun let om hjærtet. Hvilken mening end overlægen havde havt med sine ord igåraftes, så kunde det nu ikke vare længe før hun blev løsladt. Fru Hein var ikke den, som fôr med snak og løs tale. Allermindst i et tilfælde som dette.

Straks efter middagsmaden kom frk. Thomsen og vilde ha Else ned i haven. Men Else, der sammenkrøben havde lagt sig til hvile i den korte sofa, rysted hodet. Hun vilde prøve på at blunde lidt.

Frk. Thomsen blev længe stående og gjentog sin opfordring. Så vilde hun vide, om Else nu også var aldeles sikker på, at hun ikke vilde ned i haven, og tilsidst spurgte hun indtrængende om hvilken grund Else da havde for ikke at ville derned.

«Å gud,» stønned Else indvendig, mens hun blev ved med at værge for sig.

Endelig gik frk. Thomsen, og Else la sig til igjen.

Lidt efter blev døren atter åbnet og frk. Schrader trådte ind. «Bliv bare liggende,» sa hun, og vinked med hånden. «Jeg vilde kun se lidt til Dem.»

Men Else havde alt kastet plaidet af sig, og sat sig op i sofaen. Hun bad venlig frk. Schrader ta plads, mens hun spændt vented på at få høre noget om sin nær forestående afrejse.

Men da frk. Schrader efter 10 minutters forløb, hvori hun, som sædvanlig, havde talt om dit og dat, forlod Else, havde hun ikke med et ord eller en mine røbet at hun vidste noget.

Så véd hun heller ikke noget, sa Else til sig selv. Ellers vilde hun sikkert ha glædet mig med at nævne det. Hvad tænkte dog den overlæge på?

Skulde hun atter krybe sammen i den korte sofa og forsøge på at blunde? Nej, nu kunde det ikke nytte. Dette at frk. Schrader øjensynlig intet vidste om at hun skulde rejse, havde atter bragt uro i hendes indre.

Hun satte sig ved vinduet, tog bordteppet og begyndte at brodere.

Så kom frk. Hall i hat og kåbe, og spurgte om de ikke skulde gå tur. Frk. Hall syntes det var så morsomt at de to havde lov til at gå alene.

Å jo, tænkte Else. Ligegodt det som at sidde her og gruble. Hun la arbejdet sammen, hented sit overtøj og gik med frk. Hall.

De kom forbi den store bygning med den indhegnede have, hvor Else forleden dag var stanset med frk. Schrader og dr. Vibe, og straks stod lyse, pene madam Nilsen tæt indenfor det sprinklede rækværk, og vinked til dem.

Else gik derhen, og frk. Hall, som havde hende under armen, fulgte med.

Havens gange var fuld af kvindeskikkelser, der stod med skarpe konturer i det klare, blålige sollys. De fleste var i blårudet bomuldstøj. Nogle havde hatte eller tørklæder på hoderne, andre gik med bart hår.

Et underligt virvar hersked derinde. Et par af kvinderne fôr i rasende fart, uden at se til siderne, frem og tilbage med hænderne på maven under forklædet. Nogle hopped om i små rundspring, mens de tralled og sang i vilden sky. Andre stod stille med vidt skildte bén, og skjændte og bandte, mens de truende svang armene. Her og der sad sammenrullede skikkelser ved kanten af gangene og stirred sløvt frem for sig med tungen langt ud af munden. Det store fruentimmer med det mørkeblå ansigt, som ligned en pagode, sad som den forrige dag på samme plet oppe i græsplainen og udstødte sin knurrende lyd, mens de korslagte hænder uafbrudt dingled frem og tilbage.

«Idag har De ikke den blå silkespenser på,» sa madam Nilsen til Else. Hendes stemme var blid, tonefaldet roligt og normalt.

«Nej,» sa Else. «Idag går jeg med en anden kjole.»

«Den der er også pén,» bemærked madam Nilsen. «Men spenser var så svært på moden i min ungdom.»

«Hvad skal I to mære!» skreg pludselig en stemme bag rækværket tæt ved madam Nilsen, og Else så et grovt ansigt med opspilte grønne øjne og knyttede hænder, løftet til slag.

«Sådan må De ikke tiltale damerne, madam Sørensen,» sa madam Nilsen formanende, uden at vende sig om, eller ta sit blik bort fra Else. «Det er to rigtig nette damer. Hende der,» hun pegte på frk. Hall, «har jeg sét her i mange år.»

«Ja, jeg kjender også Dem godt,» sa frk. Hall.

Det grove ansigt kom nærmere og trykked sig tæt op ad sprinkelværket, mens de grønne øjne rulled, og stirred glubsk.

«Nej gå ikke,» sa madam Nilsen, da Else forskrækket trak sig noget tilbage. «Jeg må endelig få tale med Dem. Nu har jeg vært her i 137 år. Synes De så ikke, det kunde være på tide, at jeg fik komme ned til mine døtre på bjerget?»

«Jo, det synes jeg virkelig.»

«Vil De så hjælpe mig?»

«Ja.»

«Gud velsigne Dem,» madam Nilsen tog snippen af forklædet, og tørred sine øjne.

Frk. Hall og Else gik videre, og kom om et hjørne af rækværket, der syntes uendelig langt. Indenfor denne side rækværket lå atter en stor bygning et stykke tilbage, med en have, der var skildt fra den forrige ved et højt, tæt plankeværk. I denne have gik der kun nogle enkelte kvindeskikkelser stilfærdig om.

En af dem kom straks hen til rækværket og hilste goddag på frk. Hall.

Det var en høj, slank dame med et vandblegt, men ikke gammelt ansigt. Hun havde mørkegrå sid kåbe med stort slag, mørkegrå hansker og blå engelsk filthat.

«Er det ikke skrækkeligt,» klaged hun til frk. Hall, mens tårerne hurtigt og ustanseligt løb nedover de smale kinder. «Her blir jeg endnu holdt indespærret. Hvor længe skal det vare? Véd De det, frk. Hall?»

«Det er en generalinde Hamilton,» sa frk. Hall til Else. «Hun har vært her i 17 år.»

«Ja i 17 år,» gjentog fru Hamilton. «Mig kunde det være det samme, men alle mine småbørn ! De fryser deroppe om nætterne. De fryser og klager, så jeg kan ikke få sove,» hendes tårer blev ved at rinde fortere og fortere, mens ansigtet under gråden var fuldstændig ubevægeligt.

«Det er papirdukker hun klipper ud og har stående deroppe på sit værelse,» forklarte frk. Hall.

«At De nu også vil sige det, frk. Hall,» sa fru Hamilton bebrejdende, mens tårerne siled af hende. «De véd jo dog så godt at det er mine egne levende børn, og De véd jo også, at de må fryse og lide nød, når de om natten skal stå på det bare bord.»

«Put dem ned i sengen da,» sa frk. Hall.

«Det tør jeg ikke,» gråd fru Hamilton. «Jeg kunde jo ligge dem ihjel.»

«Stakkels menneske,» sa Else. «For en lidelse det dog må være, når hun tror, det er hendes børn.»

«Ja lidelse, ikke sandt? Og så dette at lægerne lader som det er papirdukker. Å gud, jeg véd ikke hvad der skal bli af mig,» fru Hamiltons tårer løb stadig ned over det rolige ansigt.

«Jeg har skrevet to ansøgninger til kongen,» vedblev hun, «men han har ikke svaret mig. Hvor kan en konge, som er landets fader, dog være så hjærteløs.»

«Det er vel ikke sikkert, at han har fåt dem,» sa frk. Hall.

«Hvis De kommer herfra,» vendte fru Hamilton sig til Else, stadig grædende. «Vil De så ikke gå op til kongen og fortælle ham alt. Jeg er vis på, han så vil hjælpe mig den kjære, gode konge.»

«Vær nu blot rolig, fru Hamilton,» formante frk. Hall.

«Svar mig, De dame. Vil De gå op til kongen for mig?»

«Ja,» sa Else.

«Jeg takker Dem, jeg takker Dem,» fru Hamilton nejed dybt. «Jeg vilde gjerne falde på knæ, men her er vådt i græsset.»

«Den arme,» sukked Else, mens hun betragted fru Hamilton, som blev ved at neje med strømmende tårer.

« Sådan en mængde mennesker her må være,» bemærked Else, da hun og frk. Hall forlod fru Hamilton. «Her er så mange bygninger.»

«Ja», sa frk. Hall. «Og nu bygger de en masse nyt, fordi her ikke er plads nok,» hun pegte på en fjernt liggende højde, hvor et hélt kompleks af lyse, langstrakte bygninger knejste i solskinnet.

De gik videre ad skoven til. Frk. Hall havde sin kurv med, som hun vilde ha fyldt med blomster. Hvert øjeblik opdaged hun næsten usynlige småplanter af alleslags former og farver. Else måtte hoppe over grøfter, og strække sig op ad skråninger for at nå dem. Frk. Hall var så før og tung at hun selv ikke kunde.

På hjemvejen mødte de frk. Thomsen, der var i følge med Maren og nogle patienter; frk. Thomsen slog straks følge med Else og frk. Hall. Hun var synlig fornærmet, fordi Else var gåt ud, skjønt hun havde nægtet at spasere i haven. Men hun tog dog Else under armen, og gik løs på sit sædvanlige snakkeri. Else, der havde frk. Hall under den anden arm, følte det som slæbte hun på blyvægter.

Da overlægen kom om aftenen, var Else ordknap, næsten stum. Anspændt vented hun på, at han skulde tale om hendes afrejse.

Overlægen sendte hende, mens han småsnakked, forundrede og lidt uvillige blikke. Det varte ikke længe, så sa han godnat og gik.

Else var fortvilet. Denne uvished, denne bliven kastet om som på bølgetoppe af håb og håbløshed var næsten værre end alt det foregående.

Heller ikke frk. Schrader, da hun kom på sin aftenrunde, sa et ord om det, som Else så længselsfuldt ønsked at høre.

Hun bad Anne låse hendes dør og stikke nøglen i lommen. Iaften var det hende umuligt at være sammen med «veninderne».

Både frk. Hall og frk. Thomsen var gjentagne gange ved hendes dør, og vilde ind. Men Else sad stille som en mus, og svarte intet på deres hviskende tilråb.

«Hvad har der stået i det brev, De fik fra fru Hein?» spurgte overlægen. Det var dagen efter ved stuegangen, og Else sad inde hos frk. Hall med sit arbejde.

«Overlægen kan få læse det,» sa Else kort, og vilde gå for at hente brevet.

«Det bryder jeg mig ikke om,» svarte overlægen. «Havde jeg villet læse det, så kunde jeg ha åbnet det, før De fik det. Fortæl mig hvad der stod i det.»

«De kan få læse det,» gjentog Else. «Mere kan De da ikke begjære.»

Overlægen vendte sig brat, og gik med en vred mine.

«Fy, De er en rigtig trold,» sa frk. Schrader, der var kommen med overlægen. Hun vendte sig i døren, da hun gik, og trued med pegefingren til Else.

«Sådan skal de ha det,» lo frk. Hall. «Aldrig stikke op for dem.»

«Det er ikke det,» sa Else, og bøjed sig sammen i gråd. «Men jeg véd hverken ud eller ind.» Hun gik ind til sig selv.

Straks efter blev der banket på døren. Det var portneren med avisen. Else takked, men la bladet bort uden at se i det.

Om eftermiddagen var Else ude med frk. Schrader. De gik hen på kirkegården, som lå på et lidt bakket terrain med mange flade, vanskjøttede grave. Nogle var pene og velholdte med kors, hvorpå der stod navn og årstal. På andre var der kun en umalet træpind med et nummer.

Nogle tungsindige fyre gik og pusled om mellem gravene, luged op ukrudt, fejed væk, og brugte river. Andre var beskjæftiget med at grave grøfter, hvori der flød mudret vand, og hvorfra der steg op en rådden stank. De hilste alle ærbødig på frk. Schrader, der tilslut viste Else den sidst afdøde overlæges grav, som var omgit af et jernrækværk, og på hvilken der var rejst et smukt monument.

Else læste inskriptionerne på gravene, og undred sig over at de døde, som lå der, alle havde opnået så høj en alder.

«Det er fordi de her lever et så sundt og regelmæssigt liv,» sa frk. Schrader.

Tusenfold bedre at hvile her, gjemt i jorden, tænkte Else, end at færdes deroppe mellem alt dette døde liv, al denne trøstesløse elendighed.

XXVII.

DET var søndag. Dr. Sejer havde besørget stuegangen, og Else havde spaseret i haven med «veninderne».

Efter middagsmaden satte hun sig til at skrive til fru Hein. Der lugted i hendes værelse af markblomster og af nye grangrene, som frk. Thomsen havde bragt den foregående eftermiddag, og denne duft af vår og skov i løvspræt, der ellers altid bragte Elses hjærte til at banke varmt og fort af glæde, den forårsaged hende nu en vagt stingende smerte, som hun forgjæves anstrengte sig for at holde på afstand.

Det blev et trøstesløst brev hun skrev. Hvis overlægen havde sagt til Tvede, at hun ikke burde bli der længere, så måtte han siden sikkert ha skiftet sind. Hun fortalte omstændelig hvad der var foregået de sidste 3—4 dage, gjengav sine samtaler med overlægen, og bad fru Hein om ikke mere at besøge hende. Det virked blot oprivende at se nogen derudefra. Der var intet andet at gjøre end at overlade hende til sin skjæbne. Hvorlænge hun vilde kunne holde ud, vidste hun ikke. Sin undergang gik hun naturligvis imøde, enten på den ene eller den anden måde. Fru Hein måtte love at se til Tage, være ham lidt i mors sted o. s. v.

«Jeg opgir nu kampen for og håbet om at komme herfra,» endte hun brevet. «Gjør også Du det samme. Mod danske sindssygelægers visdom og indsigt «kämpfen selbst die Götter umsonst».»

Hun var netop færdig med brevet, da Maren kom ind for at skifte vand på hendes karaffel.

«Bring overlægen dette,» sa Else og leverte Maren brevet, som hun, efter modtat ordre fra begyndelsen af, lod være ulukket.

Så gik hun ned i haven. Frk. Thomsen var gudskelov ude med de andre, og frk. Hall var idag forkjølet og lå tilsengs.

Hun havde vel vært dernede en halv times tid, da Maren kom farende og sa, at stuegangen var der, og at overlægen havde spurgt efter hende.

Else skyndte sig mod haveporten, men i det samme blev et vindu åbnet deroppefra, og overlægens stemme råbte: «De kan lige godt bli hvor De er, fru Kant. Jeg kommer ned i haven.»

Straks efter var overlægen der. Else havde aldrig sét ham med så vredt et udtryk på sit ansigt.

«De har skrevet et brev,» begyndte han. «Må jeg spørge, er det til fru Hein eller til mig at brevet er adresseret?»

«Er det noget at spørge om? De ser jo, at det er til fru Hein.»

«Det er et højst uforskammet brev. Hvor kan De tillade Dem at skrive således?»

«Er det uforskammet at sige, hvad der er sandt?»

«Sandt,» sa overlægen. «Sandt?» gjentog han. «Har vi her ikke gjort, hvad vi har kunnet for Dem? Og nu vil De gi det udseende af, at jeg vil gjøre Dem til gal?»

«Sålænge De holder mig tilbage her, er det så ikke fordi De mener, jeg er gal?» Else strøg fort forbi overlægen, der var stanset foran hende midt i en af gangene. Overlægen fulgte efter.

«De kunde nok ha godt af at bli her,» sa han. «Hvis jeg nu slipper Dem ud, pas så på at den dag ikke kommer, da De siger: Gud gi, jeg var bleven på Sct. Jørgen, og hvor De bér om at få vende tilbage.»

«Deres omsorg for mig strækker sig virkelig ud over alle grænser,» svarte Else hånlig. «Overlægen kan da ialtfald vente, til den dag oprinder. Når jeg så vender tilbage, er det tid for Dem til at triumfere over mig. Nu synes jeg, det eneste logiske er at holde sig til hvad der i øjeblikket foreligger.»

«Ja jeg véd ikke hvad der foreligger,» svarte overlægen vredt.

Else, der var bleven ved at gå, fulgt af overlægen, vendte sig med et sæt om imod ham, og sa:

«De skal ikke få mig indbildt at De, som har en så mangeårig erfaring som sindssygelæge, og som dertil ikke er besat af nogen slags hovmodsdjævel eller stormandsgalskab — at De ikke véd, aldeles bestemt véd, at jeg ikke er sindssyg.»

«Det kommer s’gu an på hvad man forstår ved ordet,» sa overlægen i truende tone.

«Netop,» svarte Else. «Der kunde en vakker dag komme en professor, som var overbevist om, og som påstod, at De f. eks. var sindssyg.»

«Så vilde det da være godt, at jeg allerede er på en sindssygeanstalt,» der var et stikkende smil i overlægens øjenkroge.

Else stod lidt og så på ham. Der var så meget, så meget hun kunde anføre til bevis for at hun ikke var sindssyg, så mange argumenter, hun havde på hånden, men hun orked og gad det ikke. Det nytted jo til intet. Den lære havde hun blodig dyrekjøbt høstet i denne skrækkelige tid.

«Ja, så er der vel ikke mere at tale om,» sa hun, idet hun vendte sig, og gik.

«Jo, der er!» overlægen var atter efter hende. «Dette brev sender jeg ikke.»

«Nå ja, De har jo magten,» svarte Else. «Det kan også være akkurat det samme enten brevet kommer frem eller ej.»

«I ethvert tilfælde skriver jeg en kommentar til det,» vedblev overlægen lidt velvilligere i stemmen. «Nu kan De vælge hvad De vil.»

«Så vælger jeg ikke at sende brevet.»

«Som De behager. Værsgod,» overlægen tog brevet op af brystlommen og rakte Else det.

Else takked, sa farvel, og gik hurtig ud af haven, og ovenpå.

XXVIII.

«NÅ fru Kant, jeg hører De snart skal afsted.»

Else, der havde rejst sig op for at hilse på frk. Schrader, stirred målløs på hende.

«Overlægen har git mig besked om at Deres tøj skal være i orden,» vedblev frk. Schrader. «Det blev et kort besøg. Nu er De vel glad?»

Else tog frk. Schrader om halsen, og gråd med ansigtet på hendes skulder.

«Kan De se, det var sandt, hvad jeg hele tiden har sagt? Overlægen er en mand, som man bør ha den fuldeste tillid til. Ikke alene patienterne, men enhver, der har med ham at gjøre.»

«Ja,» sa Else idet hun løfted ansigtet, og tørred øjnene. «Overlægen er den mand, han skal være.»

«Og De har slet ikke altid vært elskværdig mod ham,» vedblev frk. Schrader. «Rigtig styg har De vært et par gange.»

«Å ja, frk. Schrader. Men De véd ikke, hvilke kvaler jeg har gjennemgåt. De kan imidlertid være vis på, at jeg hele mit liv med taknemmelighed vil mindes overlægen. Og Dem også og dr. Vibe og Sibylle og allesammen.»

«Gud gi, De nu måtte få det rigtig godt,» frk. Schrader tog Elses hånd og så på hende med et inderligt blik. «De vil jo til Sct. Rudolfs hospital, hører jeg. Godnat.»

«Godnat,» sa Else, og kyssed hende.

Else blev gående op og ned i sit lange, smale værelse. Hun skjøv gyngestolen tæt ind til væggen for at få bedre plads. Det var, som det sang inde i hende. Hvordan fremtiden blev, hvad hun end fik at gjennemgå — hvad vilde det altsammen være mod dette, at ha sin frihed! At igjen bli ansét som et menneske, og ikke længer tilhøre den kaste, som samfundet ikke regned med. — Hun hørte det snakke på gangen, og gik derud. Det var Maren og Anne.

«Nu skal jeg snart rejse,» sa hun strålende.

«Nå,» svarte Maren uden at røbe den ringeste overraskelse, og Anne, der stod og vendte vrangen ud på en kjole, bemærked tørt: «Så får vi bedre plads.»

«Havde De tænkt det, Maren?» spurgte Else, som i sin glæde havde trang til at fortsætte samtalen.

«Ja,» sa Maren med sit sædvanlige søde smil. «Anne og jeg har hele tiden sagt, vi ikke kunde begribe hvorfor fru Kant skulde være her,» hun veksled et blik med Anne.

«Ja, en har da en smule forstand en anden en også,» svarte Anne, idet hun gik med den vrængte kjole.

Else lukked på døren til frk. Hall, som var gåt tilsengs. På en stol under det røde gasblus sad frk. Thomsen, og læste højt af avisen.

«Kom ind, kom ind,» vinked frk. Hall.

«Vi trode, Deres dør var stængt,» sa frk. Thomsen. «Det er bare af ongskab de gjør det, det rakkerpak. Ikke, fru Kant?»

Else gik hen til sengen, og fortalte frk. Hall at hun skulde rejse.

Frk. Hall satte sig hélt overende, slog hænderne sammen, og udbrød med fortabt mine: «Nu har jeg aldrig hørt så galt!»

«De har jo hele tiden lovet mig, at jeg ikke skulde bli her længe, frk. Hall.»

«Men så kort en tid,» frk. Hall blev ved at se frem for sig med et fortabt udtryk.

«Hvad er det, De taler om?» spurgte frk. Thomsen og så nysgjerrigt fra den ene til den anden.

«Fru Kant skal rejse, mit barn!»

Frk. Thomsen blev hvid i ansigtet, og kinderne liksom svandt ind.

Så måtte Else omstændelig berette hvorledes hun havde fåt besked om det, hvad der var gåt forud, og om det nu virkelig også var sandt.

«De kommer og rejser den ene efter den anden!» brød frk. Thomsen fortvilet ud, og rakte armene op over sit hode. Så lod hun sig hårdt dumpe ned på knæ, la ansigtet i sofaen og hulked.

«Så så, mit barn. Så så, mit barn,» trøsted frk. Hall. «Deres tid kommer nok også. Der er intet, som varer evigt her i verden.»

«Jeg flyngter herfra, og går lige til kognen,» hulked frk. Thomsen. «Så skal jeg få straf over deres ongskab. Lige til kognen, lige til kognen!»

Frk. Hall i nattrøje og med sin korte chemise, steg frem af sengen, la sig på knæ ved siden af frk. Thomsen, og slog armen om hende.

«De skal tro på gud, mit barn,» sa hun blødt. «Ikke på den gud, som præsterne står og lyver om, men på den store, rene jomfru Marias søn, der drypper af blodrød kjærlighed til de ulykkelige menneskebørn.»

Frk. Thomsen, der havde løftet ansigtet for at se på frk. Halls mund mens hun talte, sa klynkende og grådkvalt: «Kom ikke med dette jomfrumariavrøvl. Jeg er rettroende, men De, De er værre end en katolik.»

«Nej ikke katolik,» svarte frk. Hall højtideligt. «Men den strålende søn, der er som solen, og drypper af kjærlighed, ham tror jeg på. Han er vor forløser, og han er Deres eneste ven og frelser, mit barn.»

«Å hvad kan det hjælpe, hvad kan det hjælpe,» frk. Thomsen vred hodet til siderne og blev ved at græde. Så gjorde hun sig fri for frk. Halls arme og rejste sig.

Frk. Hall krøb tilbage i sin seng, og Else sa godnat.

«Så har jeg meget at tale med Dem om,» hvisked frk. Thomsen, da hun og Else forlod frk. Hall. «Vigtige ærinder at betro Dem,» hun vilde følge Else ind på hendes værelse, men i det samme kom Anne med kloralen, og forbød det.

XXIX.

«VÆRSGOD,» sa overlægen, da han kom næste formiddag. Han la et åbent brev på bordet foran Else, der bøjed sig fremover og læste.

Det var en kort skrivelse til overlægen fra Knut, hvori han meddelte, at der ikke kunde skaffes plads til Else på Sct. Rudolfs hospital før om 5 dage.

«Nå, er De nu fornøjet?» spurgte overlægen.

Else takked.

«Ja, nu er De altså fri her fra, og kan gå hvorhen De lyster. Hvis De vil ta til Deres venner, så skal jeg skrive til fru Hein og be hende komme og hente Dem imorgen.»

Else betænkte sig. Nej, hun var ikke skikket til at være andre steder end på et hospital, sålænge hun følte sig så mat og udpint.

«Hvis jeg må få lov at bli her disse dage, indtil der er plads på Sct. Rudolf, så foretrækker jeg det,» svarte hun.

«Aldeles som De vil. Så skriver jeg til fru Hein og siger, hun må komme — på lørdag altså?»

«Tusen tak.»

«Å, jeg bér,» sa overlægen koldt, og fjerned sig.

Det blev underlige dage for Else de 5, som var tilbage.

En træthedens fred var falden over hende, og hun kjendte det, som gik hun omsvøbt af et matgult lys, der svagt varmed hendes hjærte, og hvori det undertiden blinked som med stråler af håb. Men bagenfor det matgule lys var alt indhyllet i tunge, blysorte skyer, der sendte kolde gufs af frygt og modløshed og angst hen over hende. Og inderst inde havde hun en fornemmelse som var hun bleven radbrækket efter alle kunstens regler.

Og hvor var disse dage lange! Fra time til time holdt hun regnskab med den tid, der svandt, og fortalte sig selv, at nu var der kun så og så længe tilbage.

Og imens blev frk. Thomsen ved med uafladelig at hænge over hende. Om morgenen, før Else var ståt op, om eftermiddagen og om aftenen, altid, altid, hvert øjeblik på dagen havde hun hende tæt ind på sig, mens hun snakte og snakte i en tilstand af febrilskhed og ophidselse, som Else ikke før havde sét hos hende. Else var ofte nær ved at fortvile, og havde al sin kraft behov for ikke ved synet af frk. Thomsen at bryde ud i et skrig, og råbe op i hendes ansigt for en skrækkens pine, hun var blet hende. Men tanken på at også disse dage fik ende, og at hun så snart skulde være fri, mens arme frk. Thomsen blev, og måtte bli tilbage, hjalp hende altid til at holde gode miner.

Kun én gang i disse 5 dage lykkedes det Else at bli fri for frk. Thomsen. Det var en eftermiddag, hun af frk. Schrader havde fåt tilladelse til, sammen med frk. Hall, at ta ned til byen for at kjøbe nogle småting til Maren og Anne og nornen. Else følte det som lidt af en fest og trak tiden ud så længe som muligt.

XXX.

OMSIDER kom så lørdagen. —

«Så er det altså sidste dag, jeg gjør stuegang hos Dem,» sa overlægen, da han indfandt sig ved ellevetiden.

«Ja,» sa Else. «Gudskelov.»

«Fru Hein kan være her klokken 1. Så spaserer De vel ned til stationen. Vejret er jo smukt.»

Else nikked.

«Deres sager skal bli kjørt derned, så de er der, når De kommer.»

«Mange tak.»

«Ja, så var det vel ikke mere?»

«Jo,» sa Else. «Jeg vilde gjerne be overlægen gi mig en attest for, at jeg ikke er, eller har vært sindssyg under opholdet her.»

Overlægen så plirende på Else.

«Nej, det vil jeg ikke. Min formening er, at De kan være et hélt andet menneske end det, jeg her har lært at kjende.»

Else studsed.

«Et hélt andet menneske — hvordan andet?»

«Mere elskværdig og omgjængelig.»

Else kunde næsten ikke bare sig for at trække på smilebåndet. Hvis overlægen selv var bleven puttet i et galehus, og mod sin vilje var bleven holdt indespærret på ubestemt tid, mon han så ikke også vilde vært mindre elskværdig og omgjængelig, end når han gik fri og frank omkring?

«Overlægen vil altså ikke gi mig den attest?» sa hun efter et øjebliks taushed.

«Nej.»

«Ja ja,» nikked Else, og med sig selv tænkte hun: Gud, hvor det er mig ligegyldigt! Efter de sindssygelægeerfaringer hun havde gjort!! — Men hun havde troet, det hørte sig til, at ha en slig attest, når man blev udskreven fra et galehus.

Klokken 1 kom fru Hein, og 10 minutter senere havde Else fåt overtøjet på, og havde sagt farvel til frk. Schrader og «veninderne». Da de kom ud på gangen, var Maren og

Anne, og til Elses glæde, også nornen kommen til stede for at sige hende farvel.

Idet Else gik forbi fru Hendersons værelse, kég hun derind. Fru Henderson gik sin taktfaste marsch idag som alle dage. Hun vendte ryggen til døren.

Nede i porten mødte de overlægen. Han gav fru Hein og Else hånden, og hilste hørlig men kjølig til farvel.

Ude på landevejen, stod Else stille, og greb fru Heins hånd. Hun ånded dybt op, og sa: «Jeg kan næsten ikke fatte den lykke det er, igjen at være fri.»

«Ja, gudskelov,» svarte fru Hein.

Så gik de videre ved hinandens side. Bag dem lå Sct. Jørgens hospital med sine haver og marker og mange bygninger, og foran dem det åbne, brunligt farvede landskab med lav og diset himmel. Under brede, jevnt skrånende bakker krøb den lille by, hvis jernbanestation var deres mål, med sine uregelmæssigt byggede huse, og sin gamle domkirke i vage konturer frem gjennem forårstågen. Ingen traf de på sin vandring, og de så begge sørgmodigt frem for sig.

Så kom en herre i lang overfrakke, blød filthat og brune skindhansker imod dem. Han tog til hatten og gjorde mine til at ville stanse. Men Else vendte hodet bort, og gik hurtigere til. Det var den samme hospitalsfunktionær, Knuts slægtning, som hun havde sét gjennem vognvinduet, den dag, hun var kommen kjørende hertil med den venlige, gamle kone.

Det gjøs i Else ved mindet, og hun følte med ét hvor sky og bange hun var blet. At nu skulle træffe kjendinger og venner vilde være som at løbe spidsrod mellem nysgjerrigt stirrende tilskuere.

«Du sér så bedrøvet ud,» bemærked fru Hein. «Nu skulde Du være glad, synes jeg.»

«Jeg er også glad,» svarte Else. «Men efter alt det, jeg har oplevet. — Det er, som jeg går med en nøgen sjæl, der drypper af blod.»

Fru Hein trykked taus Elses hånd, og sa om lidt: «Overlægen på Sct. Jørgen er dog en ganske anden mand end Hieronimus?»

Else bare nikked. Hun kunde ikke svare. Den taknemmelighed, hun følte mod Sct. Jørgens overlæge, svulmed i hendes indre, og sad som kvælende gråd i hendes hals. Og det kun fordi han havde handlet retskaffent og gjort sin pligt. Så reduceret kunde et menneske altså bli ved den urets forsmædelige lidelse, ligeoverfor hvilken man stod magtesløs.

«Hvad tror Du, Hieronimus vil sige?» sa Else, da hun var bleven herre over sin bevægelse. «Han som havde indstillet mig til mindst et års indespærring. Nu har jeg vært her i 26 dage, og endda de sidste 5 af min egen fri vilje.»

«Å Hieronimus,» svarte, fru Hein. «Hvem bryder sig nu om ham?»

Jo, tænkte Else. Hun brød sig om Hieronimus.

Professor Hieronimus / På Sct. Jørgen

Professor Hieronimus

I

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

[IX].

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

På Sct. Jørgen

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

VX.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.